«El Congo no existeix», per tant, cal inventar-se’l. L’any 1884, a la conferència de Berlín, les grans potències es reparteixen Àfrica i creen l’Estat Independent del Congo, una simple empresa comercial. Llavors arriben la desforestació, la instal·lació de les factories, les massacres. Evocant el rei Leopold II, l’explorador Charles Lemaire, el torturador Léon Fiévez i els negociadors germans Goffinet, Éric Vuillard posa cara al mal. Relat històric i al mateix temps de reflexió política sobre el lliure comerç, Congo ressuscita, amb una ploma lúcida i irreverent, el període colonial, l’alba de la nostra modernitat.

Éric Vuillard

Congo

ePub r1.0

Titivillus 16.11.2024

Títol original: Congo

Éric Vuillard, 2012

Traducció: Jordi Martín Lloret, 2024

Editor digital: Titivillus

ePub base r2.1

a Sandrine Vuillard

«Endevina o et devoro».

L’ESFINX

Mira! Són les potències d’Europa…

Mira! Són les potències d’Europa tal com Déu les va fer i tal com jo els he netejat els ossos i els he estirat la pell tota blanca. Elles bé prou que feien el que volien amb els seus criats i amb els seus negres, doncs ara jo disposo de les seves grans carcasses heroiques; en faig el que em dona la gana. Les ressuscito i les ensenyo, així, com mones de fira, grans mones vencedores en un oceà de misèria.

I per a què serveix això? Per atipar-nos de tristesa i de fúria. Som a la conferència de Berlín, l’any 1884, les grans potències es reparteixen Àfrica i els diplomàtics ens presten durant unes quantes hores la seva roba elegant i les inflexions de les seves veus.

Perquè hem vingut al món alhora prínceps i negres, alhora rics i pobres, sí, rics de milions; ningú no ha vingut al món de cap altra manera que no sigui d’una d’aquestes dues. Hem vingut al món alhora prínceps i negres, prou que ho sabem en el fons.

Mira! Si tens set, els rius venen a tu! Si estàs afamat, vet aquí el pa amarg dels homes! I si t’han tancat la boca, la teva nafra parla per si sola!

LA COMÈDIA

Els francesos s’avorrien, els anglesos s’avorrien, els belgues, els alemanys, els portuguesos i molts altres governs d’Europa s’avorrien de valent, i com que la diversió, segons diuen, és una necessitat humana i s’havia desenvolupat una addicció cada cop més ferotge a la necessitat de divertir-se, es va organitzar, per a la diversió de tot Europa, la caça del tresor més gran de tots els temps. Dos o tres segles abans, Europa ja s’havia llançat sobre el món per primer cop i, en virtut d’aquell primer impuls de voracitat, el Vell Continent s’havia adjudicat uns quants imperis d’ultramar; i després havia passat el temps, els pobles havien aconseguit la independència i, un cop paït aquell fracàs, Europa s’havia tornat a despertar i havia recuperat de sobte el gust per la conquesta. Aquest cop els ulls s’havien girat cap a tots els confins de l’horitzó, perquè ara ja es coneixien amb més precisió els límits del món i el tall de pastís era a dins d’aquells límits. S’havien acabat les exploracions arriscades, els viatges en caravel·les, les llargues expedicions cap a terres desconegudes. A partir d’ara el telègraf i el vapor serien els instruments de l’èxit. Eren ells els que, com semideus, recorrien el món, ja no pas a la recerca d’espècies o d’or, sinó perquè es complís la promesa, l’última transmutació dels homes i de la terra en aquella matèria dúctil i infinitament explotable que coneixem. El món sencer es va convertir de sobte en un recurs. Allò va ser l’última fascinació, el sadollament de totes les nostres sets.

Tot allò es va fer al principi en desordre. Fa de mal dir quan va començar la cosa, o quan va tornar a començar. Anglaterra s’havia avançat una mica, els antics imperis es disgregaven lentament. Es viu encara entre dos mons, entre dos moments de la Història, entre dos corrents que s’enfronten però no es guanyen mai definitivament l’un a l’altre, com si les nostres forces, les nostres contradiccions interiors, lluitessin allà, davant nostre, per oferir-nos l’espectacle sagnant de les nostres baralles irrisòries.

De seguida es va consolidar la preocupació per millorar. Pagava la pena entendre’s, no es perdia tant de temps. Però, curiosament, no van ser ni els francesos ni els anglesos, els que van organitzar la indispensable negociació que havia de fixar entre els conqueridors un codi de bona conducta; va ser Bismarck, el canceller d’un imperi totalment novell en la matèria, sense experiència colonial, el que va convidar tretze de les nacions més decidides. Aquell que va donar el seu nom a una manera de preparar l’areng, a un colorant de propietats químiques extraordinàries i a la Bismarckia, que és un manat de fulles al cim d’una tija fibrosa, altrament dit, una mena de palmera; aquell en honor del qual es batejaran un arxipèlag, diverses muntanyes, un mar i, fins i tot —i no em pregunteu per què—, la capital de Dakota del Nord, trist estat de l’Oest Mitjà dels Estats Units, un poble de mala mort que amb prou feines té més habitants que Bourg-en-Bresse; així, doncs, aquell en honor del qual totes aquestes coses havien d’adoptar o ja havien adoptat el seu nom, va convidar a Berlín França, el Regne Unit, els Estats Units, Portugal, Àustria-Hongria, Bèlgica, Dinamarca, Espanya, Itàlia, els Països Baixos, Rússia, Suècia i Turquia, a més de la infinitat de malalties que l’acompanyaven a ell cada dia, reumatismes, colitis crònica, cremors d’estómac, inflamació de les venes, insomnis i un llarg etcètera, per tal «d’establir, en nom del Totpoderós, i amb esperit d’una bona entesa mútua, les condicions més favorables per al desenvolupament del comerç i de la civilització en algunes regions d’Àfrica», tal com recordarà l’acta final amb data del vint-i-sisè dia del mes de febrer de mil vuit-cents vuitanta-cinc, signada per Von Bismarck, Van der Straeten-Ponthoz, Henry Sanford, Chodron de Courcel, Edward B. Malet i nou ronses més que hi van posar la seva cal·ligrafia gòtica o la seva lletra il·legible.

Això no s’havia vist mai. No s’havia vist mai tants estats intentar posar-se d’acord sobre una mala acció. Havia calgut força poder a Alemanya i força habilitat a Bismarck per fer venir tota aquella flor i nata i per organitzar aquella conferència. Era sense cap dubte un acte polític d’alta volada.

EL PALAU RADZIWILL

El dissabte 15 de novembre de 1884 es van tornar a trobar. Els plenipotenciaris vestits de frac van entrar lentament al gran saló. Els salomons il·luminaven els revestiments de fusta, les grans portes balconeres feien igualment la seva feina. Els bastons picaven amb delicadesa el parquet, la gent s’inclinava, se saludava en veu baixa, feia tombs tranquil·lament al voltant de la taula. Les taules van aparèixer molt aviat en la història dels homes, però al principi eren posts amovibles, posades sobre uns cavallets, i no va ser fins al Renaixement que va aparèixer la taula que coneixem nosaltres, la que es troba al centre del gran saló del palau Radziwill, el 15 de novembre de 1884, a Berlín. Sabem que s’hi dona un valor emotiu, que la taula és sinònim de llar, perquè és al voltant de la taula que es reuneix la família, i per a nosaltres, que no som pas de la cultura de la catifa, significa la unió i la compartició.

Entre bastidors, un exèrcit de criats feineja. Estan preparats per servir, per contribuir al refinament i al bon funcionament de la conferència. Els criats de Berlín són d’alt nivell, estan acostumats a callar, a obeir.

El palau havia estat comprat el 1869 pel Regne de Prússia, per iniciativa de Bismarck. I és que la Wilhelmplatz on es troba el palau era ben agradable, estava vorejada d’arbres, tal com l’havia redissenyada el bo de Schinkel, amb el jardí al centre tallat per dos camins que formaven una gran X: la creu de l’home modern. Schinkel és un arquitecte imbècil que va dissenyar un munt de coses i sobretot un projecte per als grecs, però gràcies a Déu els grecs no van fer cas de Schinkel ni del seu projecte de transformació de l’Acròpoli en palau reial, doble heretgia. I a part dels saquejos a què la van sotmetre els museus de Londres i de Berlín, la ruïna es va quedar tal com estava.

L’any 1884 el palau Radziwill acaba de ser reformat. La conferència de Berlín serà la seva festa d’inauguració. El palau és un gran conjunt rococó, d’estil florit i lúdic, on la decoració embolcalla la vida com si la closca o la pell fossin l’expressió de l’ànima mateixa. Tot hi és refinat, fantasiós. I entre els angelots galtuts i les petxines, en aquesta superficialitat asfixiant, palustre, en aquest desfermament de frivolitat, entre una proliferació d’estucats, lianes de guix i flames de vidre, enmig d’aquesta prosperitat monstruosament lleugera, d’aquesta inexpressió exuberant, d’aquest desig inaudit de no dir res sinó de rumiar, d’escurar amb la cullereta, de remenar la palla dins el got, amb tota aquesta sexualitat que s’ignora i s’exposa ingènuament, gerros xinesos, mandarines, garbuix de branques i d’urpes, rotllanes de sàtirs, entremaliadures esgarrifoses de petits monstres, entremig de tot això s’examinarà seriosament el destí del món i es xiuxiuejaran càlculs enormes.

I és que la decoració té el seu paper en la Història. I no és cap paperet de no res! Un paper insidiós i fantàstic d’esfinx. O no és pas als miralls i a les taules, a qui es fan les preguntes més delicades? Recolzem l’orella contra les petxines; de petits ens imaginem que vivim en una coveta; al capdavall el rococó és la suma esbalaïdora de tots els nostres somnis, miralleig ininterromput en què la vida s’esborra i es petrifica al mateix temps.

Però avui de tot allò, dels salomons, dels gerros, dels frescos pintats per X no en queda res. La lleugeresa va ser polvoritzada per les bombes. El bonic palauet va ser ocupat el 1933 per Hitler, que sota la gran sala de recepció va fer cavar un gran forat per instal·lar-hi el seu Vorbunker, i una mica més lluny i més avall el Führerbunker, perquè d’un any a l’altre sembla que calgui enterrar-se més fondo, com aquells morts que, segons s’explica, es caven cada dia una nova tomba més lluny, abans de ser aspirats per la lava cap al fons del tot.

I en aquell forat, a més de vuit metres per sota dels parterres de gespa del jardí de la Cancelleria, hi traslladaran els quadres més bonics i els mobles més bonics del vell palau. Va ser l’últim cau dels monstres, però no d’uns monstres petits de guix, no: d’uns monstres de bo de bo, els pitjors de tots. Va ser allà que Goebbels va enverinar la seva prole, va ser allà que els grans dimonis van engolir la petita càpsula de cianur, per fugir de l’apocalipsi abans del Judici.

Potser no s’ha bombardejat mai cap lloc tant com aquell. Els pocs centenars de metres quadrats del terra del vell palau van ser picats per tones de morters, fins que els búnquers van cedir, fins que els metres cúbics de formigó van rebentar i no van deixar res més que enormes ossaments de dinosaures.

ELS CHODRON

Cadascú evitava mostrar-se massa prolix; fins i tot aquell vell petimetre de saló d’en daixonses, tan xerraire quan va borratxo, es limita a llocs comuns sobre la plaça de Wilhelm, sobre les actualitats del moment, els successos. Se’ls endevina a tots una gran preocupació per la higiene. Se’ls ha hagut d’ensabonar bé les orelles, les galtes. Han fet les seves ablucions i en acabat s’han eixugat bé cada replec de la cara. Tot seguit cadascú s’ha aixecat i s’ha posat els calçotets i el frac abans d’ajustar-se davant del mirall la pitrera, relíquia de cuirassa al pit dels homes de negocis.

Però el més remarcable en ells és el nas. Per descomptat les orelles totes brillants ja criden prou l’atenció; el front ardit i la mirada sostinguda fan honor al país que representen. Tanmateix, l’essencial del seu aspecte rau en la manera com l’espina dorsal se’ls prolonga i se’ls acaba en el nas. Anatomia estranya. Tota la llum del món, és a dir, la de les cent quinze espelmes del saló, brilla a la superfície d’un mil·límetre de cartílag.

I heus aquí Alphonse Chodron de Courcel, un dels nassos més esplèndids del món! L’home camina a passos molt lents, embolcallat per ves a saber quin pensament profund. Però en realitat, si ens inclinem sobre el seu crani i hi fem un foradet de trepà, li veiem el cervell tot blanc i, a dins, donant-hi un cop d’ull, arribem a descobrir un esbós del que pensa. I de sobte endevinem que està somiant, ni més ni menys, amb el manteniment del seu parc; es demana si els jardiners no es descuiden una mica de podar les mates, les petites piràmides de boix que envolten la rotonda. Però no sabem si pensa en el parc del castell d’Athis o en el d’Avaucourt, que tampoc no està malament del tot, és més casa de notable que castell, tot i tenir, a més de l’edifici principal, parc, nimfeu, estany i teatre. Però no pot pas ser el d’Avaucourt, impossible, perquè aquest no el comprarà fins més endavant, crec, llevat que em confongui i sigui el fill. Tant és, ell pensa en una de les seves propietats, en un jardí bonic, en una gespa mal tallada, en un parterre de flors. Perquè és així com es fa de gran home, ara una mica senyor del castell, ara una mica poeta o jardiner, adés una mica home de negocis, president del consell d’administració de tal o tal empresa, príncep de la sabata, negus del carbó, guardiola enorme.

Així, doncs, segurament Chodron de Courcel pensa en el parc del castell d’Athis mentre arrossega les sabatetes pel gran saló del palau Radziwill; somia amb els seus meravellosos jardins suspesos per sobre del Sena.

Ara, que quin cognom més curiós, Chodron! Diuen que els Chodron són en general tirant a alts i prims, que tenen un caminar nerviós, precipitat, els pòmuls riallers i els ulls profunds, i que sempre sembla que els encalci algú! Diuen que els Chodron es troben còmodes en tots els oficis de saliva: xarlatà, venda en subhasta, porta a porta, ensenyament, política, el ventall és ampli. Els Chodron detesten la rutina i la feina obligada, tenen horror a la monotonia de les feines de la casa, i és veritat que Chodron de Courcel no era gaire afeccionat a la neteja, cosa que tendeix a provar el fonament de les observacions anteriors. Els Chodron, precisa encara més el doctor, fent de vident de l’amor, són bastant femenins: sensibles tant als afalacs com a les crítiques; com més preocupacions tenen, més gasten.

I tot això ve d’un Chodron convertit, l’any 1867, en baró de Courcel, de Port-Courcel, a Vigneux-sur-Seine. Però potser m’equivoco, i si és així m’és igual. Tot el que crec saber és que abans d’un tal Jules o Jules-Louis —o potser és un altre—, ja no es troba el rastre dels Chodron, pertanyen a la massa indiscernible de les voluntats petites, es fan minúsculs, anònims, el seu bonic cognom torna a caure a prop de l’olla grossa de la qual ha sortit: a la galleda dels budells.

Per descomptat els Chodron de Courcel d’ara s’indignaran i protestaran que ells no són pas aquells Chodron, aquells petits Chodron de no res, que ells venen d’un altre Chodron, que es troba en algun passatge de Les metamorfosis d’Ovidi, sortint de la Pulla en companyia de Venulus; però a nosaltres se’ns en fum bastant, de la Pulla i de Venulus. Que els Chodron de Courcel ens deixin en pau els petits Chodron, els de la guia telefònica, els d’Aubervilliers i els de Brignoles, els que treballen com a funcionaris de categoria D d’alguna administració provincial, els Chodron de la tresquera, els que s’estan a la garjola, a les residències d’ancians, també els grillats, tots aquests els preferim a qualsevol dels grans Chodron de la Història. Perquè aquests Chodron són els que ens han posat soles noves a les sabates mentre nosaltres els donàvem alguna cosa per beure, i són ells, també, els que ens feien el llit mentre nosaltres rentàvem el morro a les seves vaques. Som de la mateixa espècie, ells i nosaltres, i preferim qualsevol d’aquells primers Chodron a tots els herois de la Història de França.

Tanmateix, cal reconèixer que el Gran Chodron, Alphonse Chodron de Courcel, era qualsevol cosa menys antipàtic. Van ser Ferry i Gambetta —el viatjant, el que va fer la volta a França sobre taulats de teatres de fira per convèncer el poble dels beneficis de la democràcia, l’home del dirigible, el Phileas Fogg de la República—, van ser ells, doncs, els que havien destinat Chodron a Berlín. Perquè Chodron era hàbil, sí, i segurament una mica més que hàbil, era diplomàtic de mena, de la mateixa manera que algunes bèsties van ser diplodocus o diplococ. Tenia el do de somriure i pensar al mateix temps; i darrere aquell gran bigoti amable, hi havia uns fils que li connectaven cadascun dels clotets amb les dendrites de les neurones. Sabia xerrar, atreure l’atenció, causar bona impressió, inspirar confiança. La seva condescendència podia passar per una forma de saviesa, els aires falaguers feien perdonar-li les absències. Al seu costat venien records de la gran casa baixa que feia olor de llenya, dels bonets de pissarra, de l’alosa que canta. Ara, que tampoc no estem obligats a creure’ns-ho.

EL LLIURE CANVI

El primer que va parlar, després de la presentació del canceller Bismarck, va ser l’anglès, sir Edward Malet. Va esmentar el benestar dels indígenes, va elogiar el lliure canvi però va parlar de controlar-lo, i de passada va declarar que Anglaterra era favorable a la llibertat de comerç a la conca del Congo, cosa que ja era d’esperar. I és que allà baix, al Congo, Anglaterra no hi té res, ni un terròs, i per tant li aniria molt bé poder comerciar-hi lliurement; gairebé mai no s’és proteccionista a casa els altres.

Però la llibertat de comerç té una història.

Els fisiòcrates, els seus primers defensors, no hi entenien res, però ni un borrall! Somiaven una economia pastoral, només capaç de deixar, al final, un producte net, un excedent. I tota la resta era estèril, vilipendiat. Tanmateix, van ser els primers a decantar-se per la llibertat de comerç, en un negoci de gra. Les idees dels fisiòcrates són bastant simples: ells estan en contra de qualsevol tipus de restricció governamental en matèria de comerç, pel sol motiu que cal deixar fer la natura humana, deixar que cadascú actuï al seu aire per tal que el benestar es produeixi espontàniament.

Vet aquí la idea: el lliure canvi farà el miracle tot sol. No s’ha d’intervenir, s’esguerraria tot! I Quesnay, el més cèlebre d’entre els fisiòcrates, acabarà els seus dies buscant la trisecció de l’angle i la quadratura del cercle, confirmant amb raonaments delirants que «la diagonal del quadrat i el seu costat no són pas incommensurables». Va acabar boig.

Llavors va arribar aquell carcamal de Smith, un excèntric però amb unes idees ben poc ordinàries i que va crear, amb pensaments que aleshores es trobaven pertot, una obra capaç de satisfer gairebé tothom.

Turgot, que es deia Anne, era baró d’Aulne, cosa que està molt bé. Va combatre les mestries i les assemblees de representants que ja feia temps que es podrien. Va ser l’introductor a França del lliure canvi.

Això pel que fa als avantpassats. I Malet, el plenipotenciari de Sa Majestat la reina, és un hereu d’aquesta història i repeteix la vella cançoneta.

Però hi ha una altra història, una història més concreta, una història més llarga que la del lliure canvi, que podríem agafar per qualsevol extrem i que desenrotllaria davant nostre el seu cabdell, tota la seva sèrie d’aventures i de profits, la seva llarga successió de drets arrendats pels prínceps, les seves companyies comercials, els seus monopolis, i en acabat —de sobte— els seus milers de petits cordills: Iniciativa privada! Desregulació del tràfic! Competència!

Ah!, tant és en el fons que es tracti de mercantilisme o de lliure canvi, importen ben poc les traves i les llibertats, les llicències, els contractes i els suborns; el que compta en definitiva no és pas la vella bèstia del lliure canvi que reclamen aquells a qui beneficia; no, és el desenvolupament esbalaïdor dels mateixos intercanvis, la gran embriaguesa transoceànica de comprar i de vendre.

Durant segles, els vaixells havien fet estralls a l’oceà, aturant-se a les Açores, fondejant a les Antilles, recollint a São Tomé, a la Costa d’Or o a l’illa de Gorea la seva càrrega d’esclaus, i omplint més lluny les bodegues de barrils de sucre. Durant segles, les rutes del progrés havien estat les mateixes, aprofitant els corrents marins i els vents, i dibuixant cada època els costats d’un mateix triangle que enllaçava les tres classes d’una comunió de mercaderies, de negres i de melassa. S’havia salpat des de Portugal, Holanda, Espanya, Anglaterra i França, s’havia negociat la càrrega d’homes a les costes africanes. Ells havien vingut captius des de Guinea, Angola, el Txad, Gàmbia, Dahomey, el Regne de Cuix o el d’Axum, i se’ls deportava a Madeira, a Barbados, al Brasil, a Carolina o a Virgínia. Hi havia hagut un nombre incalculable de guerres petites, de ràtzies, de crims. S’havia capturat, s’havia segrestat, s’havia cobrat l’impost o el tribut en forma de carn. I tothom s’hi havia ficat: els reis s’hi havien ficat, reis d’Oyo, d’Abomey, tangomãos, mercenaris ronyosos, pobles sencers s’havien convertit. Els aros, els ioghos, els ijaws i els ibidjos havien remuntat els rius tocant el tambor. Havien carregat els captius als bots i, solcant els aiguamolls, entre les grans teranyines vegetals, havien arribat als estuaris i havien abocat a la sorra les carretades d’homes.

Al matí, uns desconeguts apareixien de sobte al poblat. No els havien sentit venir. Uns ocells blancs s’havien enlairat cridant. Encara no feia calor. En veure’ls, les noies havien cridat, però s’havien quedat immòbils, sense defensar-se. Després els desconeguts havien recollit uns quants homes joves als camps, dispersats per les feines, i de seguida se n’havien anat. No els havien vist mai. Alguns habitants del poblat havien sentit a parlar d’aquells raptes. Es deia que se’ls emportaven molt lluny, que ja no els tornaven a veure mai més. I era veritat, no els havien tornat a veure. Havia passat molt de temps, havien explicat mil cops la història, gairebé havien fet una llegenda d’aquells homes brutals, sorgits d’enlloc. Fins que, un matí, havien tornat, havien sortit altre cop de la foscor.

Fer-se negrer no és com fer-se llibreter o cansalader; no, cal distingir-se, com els amos de bar, obtenir la llicència. I la llicència ho preveu tot: el nombre de captius que es poden agafar, el repartiment per sexe, els llocs de compra i de venda. Tot això està reglamentat, controlat. El negrer de São Tomé ven el seu bestiar a una mena d’armador que el revendrà més lluny. Tothom queda content. Un captiu s’amortitza en menys de dos anys; i n’hi ha prou de saber llegir, escriure i comptar, de saber sostreure als ingressos l’armament del vaixell i les possibles pèrdues per saber els guanys. Les companyies disposen de dipòsits, de flotes, d’oficines. Van ser les primeres firmes del món modern. Els primers lligams sòlids entre els continents.

De seguida hi va haver una eflorescència d’empreses, de concessions més o menys regulars, un reguitzell de forts, de guarnicions, de factories, regentats per comerciants. I l’estat va fomentar i va comandar el tràfic. Encara va fer més: el va subvencionar. També s’hi van afegir els suecs, els danesos, els brandenburguesos, tothom! La competència va ser intensa i es van acabar suprimint les normes que entrebancaven un desenvolupament més ràpid del comerç; i, un cop més, l’empresa privada es va imposar. Així, doncs, la producció i la venda d’esclaus i de cotó s’assemblen a les de qualsevol altre tipus. I, com que aquestes impressionen més, perquè es tracta de carn humana, podem veure amb prou claredat —a part del descrèdit que aboquen sobre la natura humana— com introdueixen en el comerç, ja des dels primers passos del seu destí planetari, una mena de paroxisme.

*

Però tornem a Malet. Sortia d’Eton. Sir Edward Baldwin Malet era quart baronet de no sé on, conseller privat del Regne Unit, cavaller gran creu de l’orde de sant Miquel i sant Jordi, i també de l’orde del Bany. Portava la barba curta, era elegant. Com a Chodron de Courcel, li agradaven les cases boniques. Així, doncs, uns quants anys després de la conferència, adquireix el castell de l’Hermitage —que no era pas a la desembocadura del Níger o del Congo, no; era una mansió enorme, a Cap-d’Ail—. L’edifici estava inspirat en els palaus barrocs, un volum en forma de U coronat per un mirador i que s’assembla a una vil·la gegant i recarregada: cornises amb modillons, balustrades plantades d’estàtues al·legòriques copiades del palau Canossa de Verona, sostre pintat: el carro de Febus precedit per l’Aurora, que escampa flors entre les boires matinals.

Em sembla que amb això Edward Malet ja en té prou: els miradors en forma de pavelló, el portal de mitja lluna; i encara que la bassa de rocalla, la cascada i l’illa artificial del petit estany siguin afegitons posteriors, són totalment fidels al castell Malet i, per tant, es poden imputar, sense una injustícia excessiva, a la desmesura d’Edward Baldwin Malet.

Eh, però jo no parlo d’una desmesura ferotge, d’una hibris que empeny a les violacions sagrades, d’aquella nit d’orgull que aboca al nefas. No, Malet no té res d’Antígona ni de Tiestes, no té res d’un Charles Foster Kane, res d’un Vanderbilt, res d’un Aga Khan. Malet no té cap bola de neu o de vidre per deixar que li caigui de les mans, cap trineu amb què somiar, cap pseudocantant a l’armari; no, Malet només té títols, una cartera i un ull enorme que recorre els confins del món, un ull amb una lupa.

*

Un dia, d’aquí a molt de temps, segurament se’n farà el fulletó —avui encara aproximatiu i mediocre—; sí, un dia es farà el retrat dels consells d’administració i dels grans accionistes de la nostra època, quan es disposi de totes les dades inútils; i de ben segur s’hi trobaran els nostres Courcel i els nostres Malet; però també hi haurà coses més interessants, hi haurà a vegades aquelles famílies que es dilaten en el temps, com les llengües allargades dels camaleons. D’entrada, se sap que la dona d’una de les nostres velles patums, parlo d’un dels presidents de la nostra República, és una Chodron de Courcel autèntica; però no se sap tant que Georges Chodron de Courcel, el nostre contemporani i el seu parent, sens dubte un senyor decent, era als vint-i-vuit anys, el mil nou-cents setanta-vuit, el responsable dels estudis de la direcció financera de la BNP. Avui és membre del consell d’administració de Bouygues, president de la Compagnie d’Investissement de París, de la Financera BNP Paribas, vicepresident (no es pot estar sempre al capdavant) de Fortis Banksa/NV (Bèlgica), administrador de Nexans, d’Alstom, de la Foncière Financière Participations, de Verner Investissements, d’Erbé SA (Bèlgica), del Groupe Bruxelles Lambert SA (Bèlgica), de Scor Holding (Suïssa) i encara me’n salto unes quantes; membre del consell de vigilància de Lagardère SCA, censor d’Exane, i ja no entenem res, no sabem què són totes aquestes coses, acrònims estranys, i l’home sembla tenir tantes funcions, i la cosa és tan hermètica, que ens quedem muts.

L’aigua és negra, les lianes són llargues i gruixudes, al final no som gaire lluny de la desembocadura del Níger o del Congo: Fortis, Verner, Erbé, Scor, Exane, semblen figures d’alguna antiguitat platònica, fugissera. Així, doncs, es poden fer tantes coses! Es pot ser al mateix temps president d’una companyia, vicepresident d’una altra, administrador d’una tercera, i encara trobar una mica de temps per ser membre d’un consell de vigilància, censor, etcètera, etcètera, fins que el Senyor et demani que el segueixis i ho deixis tot?

Sí, ja sé que es dirà que són funcions que només requereixen una vaga presència, uns títols més honorífics que cap altra cosa, aquesta cançó ja me la sé: tot això es faria en qualitat d’aficionat; només caldria gandulejar d’una seu a l’altra; no serien res més que feinetes de diletant…

ELS EXPERTS

Així, doncs, cada dimecres, durant mesos, els Courcel, Malet, Busch, Kusserow, Széchényi, Lambermont, Vind, Benomar, Kasson, Van der Hoeven, Penafiel, Serpa Pimentel, Kapnist, Bildt, es reuneixen sens falta i discuteixen sobre tot el que té a veure amb la conca del Congo. Perquè ben aviat la conferència ja només gira al voltant d’això, del Congo. El cas del rei dels belgues. Es repassa geografia, es miren els mapes, es tracen línies imaginàries en paisatges de paper. Els copropietaris parlen de les mil·lèsimes parts de copropietat que encara no tenen, de les mil·lèsimes parts de tinta, dels centímetres de mapa que representen uns territoris inaudits i desconeguts. I ja primfilen sobre les reparacions de la caixa de l’escala, sobre la façana que caldrà refer, sobre el manteniment de les bústies. L’un esmenta els interessos del seu país pels voltants dels 5º 12' de latitud nord, l’altre parla de traçar una línia des de l’oceà Atlàntic a 1º 25' de latitud sud, una línia que vagi cap a l’est fins a 13º 30' de longitud i que després torni a pujar cap al nord pel meridià fins a 5º de latitud, per tal d’arribar, un dia, a l’altre oceà, i de fer amb tot aquell paper retallat amb tisores un immens país lliure, un país de comerç: la terra de Cucanya.

Tot això és força abstracte. El conseller tècnic de la delegació alemanya escup tres paraules. Els altres assenteixen amb el cap. Cadascú fa la seva reclamació fronterera, de servitud de pas. Es recorre Àfrica amb la lupa en tots els sentits. Llavors l’ull s’esbatana. Que gran que és! Que bonica! És una allau de formes reals, de costes, de selves, de rius, de llacs.

Mireu aquests homes disfressats, asseguts sobre els seus culs de mico, estrafent la veu, parlant al dimoni. Són a la fi del món, a Berlín, i regategen, com els negres, com els àrabs, com qualsevol! Bescanvien i les seves mans allarguen al mateix temps les coses que bescanvien i alguna cosa més. Allarguen al mateix temps bijuteria, plomes i perles, lliures esterlines, cautxú i no sé quina cosa invisible.

*

Des del principi de la conferència, s’esperava amb curiositat l’arribada de Henry Morton Stanley. Tothom ha vist aquelles fotos tan maques en què surt ell posant, fusell en mà, amb un negret, davant de tres tristes pedres i dues plantes artificials. Tothom ha llegit El continent misteriós, tothom estava àvid de notícies quan ell se’n va anar a la recerca de Livingstone; tothom ha llegit, bocabadat, el relat de cinc cents de les seves gestes. Stanley vindrà alguns dimecres a oferir una mostra de la seva experiència. Els parlarà del Congo. Dels ràpids, de la selva, de la sabana, dels negres. L’escoltaran com bons minyons. I en acabat, després d’haver explicat les grans falgueres, després d’haver remat amb pagaia pel Congo i el Mopopo, després d’haver remuntat amb piragua fins a no sé on i després d’haver mort una quinzena d’hipopòtams, els farà una estimació clara i succinta dels beneficis que poden esperar d’una rendibilitat de la inversió. Tothom es quedarà embadalit. Després de les lianes i del fang, mi-te’ls ara, molt per sobre del dosser forestal, propulsats cap al cel, feliços.

En un instant, somien. Malet somia en anglès, el turc somia en turc i Ponthoz somia en belga. Tots somien. Instal·len un ferrocarril, construeixen ciutats, factories, déu-n’hi-do com es fa via amb l’Stanley!, amb el seny incorregible de l’Stanley, amb el seu deix dels suburbis, amb la seva experiència amb les piragües i amb les regions bananeres!

Però l’Stanley enganya. Els seus càlculs són un bluf. No en sap res, ell, de finances, ni de comerç, res de res. És un paio curiós, Henry Morton Stanley, el seu nom és un nom artístic, els seus conjunts d’explorador faran la volta al món, els seus tirants es vendran a Sotheby’s.

Sembla que falta una petita cèl·lula en la nostra vida, que el sentit de la nostra existència s’escapa per les malles del teixit de punt. És com si una sola cèl·lula absent interrompés la cadena de les explicacions. Potser Henry Morton Stanley ha travessat milers de vegades l’oceà amb els seus pensaments, ha prolongat indefinidament les seves estades en el somni per tal de trobar en els colors d’un arxipassat que no entenia i entremig de les algues fabuloses de la seva consciència alguna prova o algun indici. I potser ha anat al fons de tot de la tristesa, al Congo, esperant trobar-hi el mateix indici, el mateix rastre, i potser ha tingut la impressió, alguna vegada, com molts d’altres, que una coseta molt petita s’estava allà, just al seu costat (encara més petita que la seva desgràcia més petita), i que aquesta coseta era allà des del principi, muda, fràgil.

*

Però el problema principal no és pas la vida de Mr. Stanley, no són pas els seus estats d’ànim, sinó definir la conca del Congo! Saber on s’acaba el paradís. Bah! Ja ho esbrinarem, com que l’ha descobert Mr. Stanley, el Congo, ell també sabrà dir on s’acaba. Stanley els ensenya unes diapositives, els catorze paios miren i escolten. Catorze nacions atentes no són poca cosa! Stanley, una mica pallasso, té sempre a punt la paraula que fa riure, l’arronsament d’espatlles, l’encant. A la reina Victòria no li agrada, cosa que és bon senyal. Cal dir que és un assalariat de Leopold per mil lliures l’any, sí, noi, segurament va haver de passar una entrevista de feina, com un aturat qualsevol. Abans havien rebut Gordon-Pacha i Cameron, però el van contractar a ell. La seva missió a la conferència consistirà a convèncer els plenipotenciaris perquè s’imaginin el Congo més extens possible. Una butxaca gegant al bell mig d’Àfrica. Només per a Leopold.

El rei dels belgues era un monarca constitucional, condemnat al protocol; però no volia limitar-se a això. Durant vint anys, es va escarrassar a eixamplar la seva minúscula Bèlgica. A Europa, les oportunitats d’estendre’s eren inexistents per al seu país, i per això es va proposar buscar-li una colònia. Va tenir les idees més extravagants; d’entrada va mirar de comprar un bocí de planeta a algú, a qui fos! Es va fixar en una província de l’Argentina; però l’Argentina no la hi volia vendre. I llavors se li va acudir comprar Borneo als Països Baixos. Demà m’afaitaràs! Es va empescar de llogar les Filipines a Espanya, més endavant ja trobaria els mitjans per conservar-les; es van iniciar algunes converses que no van acabar bé. Llavors la seva imaginació es va llançar a la Xina, al Vietnam, al Japó; però una empresa colonial en aquells països requeria uns mitjans dels quals no disposava la seva persona física; perquè no era el seu regne, en realitat, el que es proposava estendre, ell no tenia tant de poder, els sobirans eren el Parlament belga i el govern; per tant les seves gestes les meditava com a Leopold, com a titular d’un compte corrent i d’uns quants mitjans de pagament. Fins i tot va arribar a fer un tomb imaginari per les illes del Pacífic, potser allà baix hi descobriria un racó per reforçar la seva potència, però no, res, ni tan sols a les Fiji, que feia temps que cobejava; tots els trons estaven agafats, per un moment li va semblar que la conquesta del món tenia els dies comptats, potser s’hi havia posat massa tard.

Tot i això, no es va desanimar; i de sobte es va sentir atret per Àfrica, gràcies a la polseguera que havien aixecat les exploracions de Speke, de Livingstone i de Stanley. I és que en aquell moment es travessava Àfrica en tots els sentits, es volia descobrir el seu secret, el coi de fonts del Nil, saber on és el cor de la gran selva. Però Àfrica no té cap secret, ningú no en té cap, de secret, no som res més que estuaris, deltes i aiguamolls.

Des de feia segles, els africans havien après a conviure amb els europeus que rondaven a prop de les costes; però vet aquí que ara unes tribus remotes també en sentien a parlar. Per molt que visquessin a l’altra banda dels ràpids, una remor aconseguia remuntar el curs del riu. Sobre tot el continent, un signe d’interrogació començava a congriar-se i a alçar-se lentament, com una amenaça. Les canyes agitades pel vent semblaven no saber res, el món era un ésser tenebrós darrere una màscara de llum. El mal apareixia sota la forma de les divinitats sanguinàries, dels morts voraços, de les bèsties, però no anava mai sol, sempre anava acompanyat d’una altra cosa en la seva corba decadent i fugissera. El seu misteri es barrejava amb l’herba molla, amb un rastre de foc, amb els micos que xisclen, amb la ràbia, amb el sexe que s’empina, amb la tempesta. Però el petit Satanàs que havia de venir no necessitaria ni hienes, ni micos, ni aiguamolls, i introduiria de l’home a l’home una mena de desconfiança.

Això els africans encara no ho sabien, de moment no era cap realitat. Quedaven ben lluny, els diplomàtics de Berlín i els seus projectes. Les societats privades també quedaven lluny. Però algunes ja s’estaven a la desembocadura del riu. Hi havia sobretot Stanley i aquella pista que li havien encarregat d’obrir a través de la brolla.

Al principi, Stanley devia creure que Leopold volia construir un ferrocarril a través dels monts de Cristall fins a Stanley Pool, i establir-hi una sèrie de factories. A partir d’aquí, el rei es llançaria en una vasta empresa comercial, perquè es podria remuntar el riu al llarg de mil sis-cents quilòmetres fins al cor d’Àfrica. S’equivocava. Tothom s’equivocava, tret del coronel Strauch i d’uns quants homes més, que sí que sabien la veritat. Les ambicions del rei eren extravagants: no es tractava només d’obrir una gatera, de comerciar una mica, el que ell volia era crear un estat. Però no pas un territori belga, de la mateixa manera que ja hi havia colònies franceses, angleses o portugueses; no, no, ell volia una colònia personal, si se’n vol dir així, un bé immoble que fos propietat seva. Volia el Congo per a ell sol.

I aquell estat, a més, havia de ser tan gran com fos possible, i els negres no hi podien tenir cap mena de participació política; de fet més que un estat, seria una societat anònima; no era més senzill que unes societats explotessin directament els territoris sota la direcció d’aquells que tenen l’audàcia d’engegar els negocis? Per a Leopold la política és una antigalla, un obstacle, malbaratament! Amb una bona gestió n’hi hauria d’haver prou, no calia saturar-ho tot de política. Només calia comprar tanta terra com fos possible.

Per assolir els seus objectius, Leopold comptava amb molts suports a Europa. Presentava el seu projecte com una obra de beneficència i buscava aliats entre els missioners, els científics i tots els homes de bé disponibles. Estava decidit a convertir-se en propietari d’una colònia, contra vent i marea, contra els interessos de les potències colonials, contra el desig del mateix govern belga; i per aconseguir-ho li caldria colonitzar tot sol, a títol personal, com a simple ciutadà. Era una idea nova i insòlita. Fins aleshores no se li havia acudit a ningú. Li calia ser molt hàbil, dissimular els seus motius i apel·lar només al bon cor. Calia teixir tota una pantalla de societats filantròpiques, d’associacions, i confiar-los, en aparença, la direcció dels negocis. En acabat caldria construir un estat de paper maixé, com un simple certificat de registre mercantil. Darrere d’aquella pantalla hi hauria Leopold, com el bruixot d’Oz.

En aquest dispositiu, Stanley hi tindrà un paper cabdal. L’any 1878 fa un tracte amb el rei. El rei finança i ell, Morton Stanley, executa. Ha de fer accessible la conca del Congo. I mentre Leopold busca més finançament de societats missioneres, Stanley comença a comprar, a adquirir terres, tantes com pot. No s’ha vist mai, això. Fa signar un munt de paperots a caps de tribu africans que no hi entenen un borrall. Tingueu! Signeu! És per al gran titella! Veneu-vos la terra per tres perles, i la força de treball per cinc rotlles de calicó! I els reis signen, i si no signen, els pelen.

Quan ja ha aconseguit el seu llibre d’or, quan ja ha acumulat tantes terres que no sap ni on acaben, Stanley se centra en la selva. Fa talar, trossejar, tallar els troncs, les tiges, les branques, tot allò que destorba. La pista s’allarga. La feina és carregosa. Es contracta mà d’obra a la força. Els bolquets de terra llisquen sobre les canals de planxa, els pics rasquen les pedres. Però cal avançar més, encara; la pista farà dos-cents quilòmetres! I la selva és espessa!, ben espessa! Una barrera immensa de clorofil·la, de banús, de sipo, de caoba i de bolets. Fa una calor infernal, i plou, i la humitat és espantosa, i llavors Henry Morton Stanley, el vailet de l’orfenat de Saint-Asaph, que porta a l’esquena la seva ferida secreta, el registre de naixement on es pot llegir: «John Rowlands, bastard»; ell, el fill de borratxo, abandonat, maltractat, sortit directament d’una novel·la de Dickens, que als quinze anys havia deixat l’orfenat per posar-se a pencar i als disset s’havia embarcat cap a Amèrica, on diuen que va treballar de primer per a un comerciant de cotó, a qui va pispar el bonic cognom de Stanley amb el qual es farà famós; ell, que havia estat soldat confederat, després presoner a la carnisseria de Shiloh, i que, després de fer-se nordista, va desertar i es va fer reporter i finalment aventurer, vet aquí que ara ell fa fuetejar negres per tal de fer avançar la gran empresa leopoldiana; vet aquí que es troba embrancat en un enorme tripijoc leopoldià, en un immens crim leopoldià que el supera, i aquí el tenim ara fent obrir una pista a través de la selva a centenars d’homes, i els ha de forçar, retenir, i ha de fundar factories, gràcies a aquesta feina inhumana, i avançar per la selva cap enlloc.

Stanley maleïa Àfrica en aquell moment. Li hauria agradat ser a Londres davant d’una drink, però sobretot somiava aquella vida de família que no havia tingut de petit, i maleïa ser allà, amb aquella calor sufocant, absorbit per una tasca que el superava, la magnitud de la qual no havia sabut calcular d’entrada, i que cada cop s’assemblava més a un malson. I ell patia i segurament també trobava plaer a patir i a fer patir; i així, a cops de matxet, va donar la seva primera forma a aquell estat. Fins i tot havia trobat convenient de fundar una ciutat al lloc d’un poble que es deia Kintambo. Hi va posar el nom del seu cap: Léopoldville.

Però qui és, aquest Leopold? No se’n sap res. En algunes fotos, se li veu una mirada estranya. Com si tingués un ull més petit que l’altre i més negre. Té el front inclinat, no té coll, té els malucs amples i el bust petit. Però sobretot és gegant. Absolutament gegant. Una mena de mamut. Envia les seves instruccions directament a Stanley. El bo de Stanley no és res més que un delegat tècnic, com es diu ara: un expert. Això ens il·lumina una mica pel que fa als experts.

TOAST

La conferència encara va durar uns quants mesos més. Hi hauria tantes coses a explicar, però els detalls avorreixen. Després de primfilar força sobre les fronteres, de trampejar força els uns i els altres, la conferència es va acabar el 26 de febrer de 1885. Les últimes sessions es van dedicar a parlar de les maneres de lluitar contra el tràfic d’esclaus. Tothom hi estava d’acord, era el gran tema de moda. Al final Bismarck es va queixar de la seva salut i va llegir un resumet de les negociacions. Aplaudiments. S’alcen les copes. Xampany! Es fa un brindis. I se signa l’acta final. Ja està. Àfrica ja té la seva acta notarial.

Llavors, de cop i volta, just després que els catorze bons minyons haguessin alçat les copes per la bondat, per la moderació, per la prosperitat o jo què sé quin altre dimoni més, un esbart de grues es va enlairar al paisatge, els caputxins van ensenyar les dents i les cacatues van exhibir els colors.

De sobte, un calfred immens va recórrer tothom. Ningú o gairebé ningú no el va sentir. Però va irradiar els cossos, les ànimes, les llargues cabelleres, els ossaments. L’onada ho va submergir tot. Ni un sol bocinet de terra se’n va salvar. Les coses no tenen preu, ressonen fora d’elles mateixes com un llarg sanglot. Hi ha una mena d’estrella per sobre del món; indica un pessebre a Àfrica. Els Reis d’Orient s’han posat en camí per anar a veure el nounat, i no hi van pas per agenollar-se; sí que porten regals, però tot és bijuteria. No, els Reis d’Orient no hi van a donar res, sinó a prendre. Emocionats de veure l’estrella, parteixen una nit. Feia segles que esperaven això, des del principi dels temps, tots els homes ho esperaven. Mesopotàmia ho havia esperat, Egipte ho havia esperat, els fenicis ho havien buscat més enllà de les colònies d’Hèrcules, els grecs ho havien buscat fins a l’Hífasis, els romans ho havien buscat fins al Danubi, els àrabs fins a Poitiers, i els han i els mongols també ho havien buscat molt lluny, i amb ells tants pobles! Però vet aquí que de sobte surt l’estrella. Es veu bé, és allà, enmig de nosaltres. Els nostres desitjos en pengen, la nostra set està intacta, el camí és allà, evident, possible! Ens portarà al món!

Llavors tots els països d’Europa van començar a picar la cassola, a saltar la tanca. L’estrella els passava veloç per davant cap a totes bandes, cap a l’est, cap a l’oest, cap al sud, l’estrella es tornava boja. «No aconseguiré mai seguir-la», es deien, però la seguien; i allà on anaven hi havia una terra nova, allà on anaven els pobles havien estalviat per nosaltres durant segles; ho havien estalviat tot: el cautxú, el sucre, el cafè, la força, les dones, les vides. Sí, tot era nostre. Tot. És increïble. El cor està fet així. Quan vola i plana, és bonic, és pur, fa bona olor; però així que es posa en algun lloc, fa pudor. Ai! Ara se sabria que el Verb no es va fer carn, sinó cautxú, tabac, carbó, es va fer directorship de bancs, de companyies de ferrocarril, d’indústries! Financer! Quincalla! Aixafaterrossos! Rei del Congo! Sí, a tot arreu hi havia alguna cosa més gran i millor, més bonica, més desitjable: papallona negra, selva, un camp de cotó; i l’onada venia a retrunyir entre les esquerdes de pedra.

*

No sé com es van resoldre els detalls. Van agafar el vaixell, hi van carregar els fusells, les municions, les lones de les tendes, les carmanyoles, les destrals i tot el que calia per construir campaments enmig de la selva i sotmetre pobles. No sé com Strauch o Lemaire van fer la maleta, abans de la llarga travessia. A quin tros de paper s’anota el que cal agafar per bastir un estat? No ho sé. Lemaire tenia vint-i-set anys quan se’l va nomenar cap del districte de l’Equador. Desembarca a Banana el vuitanta-nou. Al principi treballa com a ajudant del comissari a la regió de les Cascades. Un any després és a Équateurville. S’hi quedarà tres anys. Els seus efectius seran deu blancs i cinc-cents negres. I per tota organització no té res més que això: uns quants fusells i uns quants llibres de comptes.

UN JOVE LLOCTINENT

Lemaire regna sobre un immens tros de buit, el blanc d’un mapa. Però igualment cal endrapar; els seus soldats han d’endrapar, tota la petita tropa que forma l’embrió del nou estat ha d’endrapar. Llavors fan venir els caps de poble. Els parlen. Als que no siguin amics se’ls declararà la guerra; ser amic vol dir proporcionar homes i queviures; i de seguida la cosa es complica. Uns quants caps intenten negociar per evitar el pitjor, però les exigències de Lemaire són exorbitants. I vet aquí que els pobles s’incendien. Es cremen els uns rere els altres. De primer a la riba dreta del riu, es cremen cinc pobles. Després s’incendia el poble de Bakanga. Al cap d’uns quants dies, el poble de Bolobo. Tots els pobles d’Irebu es cremen. Els de Bokaka i Moboko es cremen. Ifeko queda arrasat. Bangi queda arrasat.

Lemaire recorre la selva. Sorgeix de sobte amb la seva petita tropa armada, exigeix homes i menjar. Xerren. Lemaire amenaça. De tant en tant es prosternen i lliuren el tribut d’homes i de cabres. Altres vegades plouen fletxes i els homes es retiren a la selva; i Lemaire fa calar foc a les cabanes. Contempla com es crema tot allò amb una tristesa estranya. Perquè Lemaire està trist, és jove i està trist, potser s’ha vist abocat a tot això sense entendre res i vet aquí que ara hi troba plaer i horror alhora, tal com dirà ell mateix més endavant; l’horror l’ha envaït lentament, en secret, però ell ha continuat cremant, matant, durant quatre anys ha travessat la brolla i la selva en totes direccions, ha continuat recollint provisions per a les seves tropes, brutal, cec. Ha complert el seu deure, el seu petit deure espantós, ho ha fet amb els ulls plens d’escrúpols i de tristesa, i de sobte, al cap de quatre anys de crims, sota la seva pèrgola de fullatge, vet aquí que un matí, en el moment en què el sol passa per sobre dels arbres, el petit cap rellegeix un passatge dels seus quaderns, un passatge a l’atzar, busca una informació sobre un poble, una nota antiga, i vet aquí que topa de morros amb una altra cosa, vet aquí que topa amb una llarga sèrie d’incendis, de pillatges, d’assassinats, vet aquí que topa amb un reguitzell de petits malsons. «Es neguen a vendre’m res», rellegeix, «i ja no em queden provisions per alimentar els meus homes. He amenaçat els indígenes que si continuen rebutjant les teles i les perles que els presento, faré parlar les armes. Apunto a un grup de negres i mato un home a tres-cents metres. Controlem cinc pesqueres, i hi trobem quatre gallines, una mica de mandioca i uns quants plàtans».

I Lemaire, després de quatre anys de suor, després de quatre anys de lluita, rellegint aquest matí el seu diari, de cop i volta nota com les gallines li pugen a la gola. Jo no sé com s’ho fa algú per encegar-se, o més aviat sí, ho sé una mica, però no sé si el crim té les seves pròpies cortines de boira i si es dissimula com la resta de les nostres desgràcies. Però de tant en tant cal que algú es penedeixi i confessi: «Jo també em vaig convertir en cap de districte», declararà, «durant una temporada, vaig seguir els exemples rebuts, i després, de mica en mica, vaig acabar dubtant de l’excel·lència dels nostres procediments: vaig rellegir horroritzat els meus primers informes». I aquí, en aquest sentiment d’horror confessat, és on pouo la meva goteta d’esperança. No res de l’altre món, tampoc, però sí prou per retrocedir a uns quants mil·límetres de l’espant, prou per treure els ulls de la gran carcassa de bèstia i del sentiment d’opressió, i contemplar la xarxa de pistes fangoses que solquen un país buit i imaginar el jove Charles Lemaire en un sender de terra enmig de la selva. El segueixen uns soldats negres, avancen lentament, amarats de suor. A un costat, una llacuna centelleja. De sobte, Lemaire veu alguna cosa, una petita tremolor a la superfície del món, s’ajup i els fa un senyal; es queden tots immòbils. Un home té el fusell ben engaltat, a punt per disparar; tothom s’aguanta la respiració. Això dura potser un minut; llavors se sent una petita detonació, gairebé no res, i una fressa impressionant, un esquinç. Sembla provenir de totes bandes, tumult, crits. És de dia, un dia blanc. De sobte hi ha un miler de taques blanques i blaves, estol de piuladisses sorgit de la selva. El sol desapareix, i són ocells! Ocells pertot! Un soldat esporuguit ha disparat, però no li ho retreuen, al contrari! Assisteixen a no sé quin naixement, arrencats del son, vius.

Lemaire no ha vist mai tants ocells, sembla que els hagin aplegat allà al principi dels temps perquè s’enlairin, ara, tots junts. Lemaire avança meravellat, els tres blancs que l’acompanyen s’interpel·len rient, els ocells volen molt baix, al seu voltant, amb la panxa al cel, les ales blanques, grogues, vermelles, blaves! Ah! Venen ganes de tocar-los! És una abundància interior, una cosa que no es veu mai. Els homes criden, fins i tot els soldats negres! I llavors els ocells es dispersen; i la sensació de felicitat s’esvaeix.

Més tard comença a caure la nit, feixuga, calenta. Arriben a prop d’un poble. S’han negat a enviar un delegat al post. La nit és cada cop més negra. Lemaire no s’hi veu gens, té les botes xopes, la cara li brilla entre les torxes. El primer poble és buit, els habitants s’han retirat a la selva. Lemaire està cansat, ja ha oblidat els ocells de fa una estona, ha oblidat el seu poblet de Cuesmes, els boscos que l’envolten tot, ha oblidat els seus jocs a la vora de La Trouille, a prop dels salzes, les curses a les pastures, ho ha oblidat tot. Tanmateix la infantesa és allà davant tota sencera, però no pas en forma de record, no, sinó en forma d’espant. Perquè té por. El Gran Senyor és allà, amb la màscara de terra cuita, ajagut enmig d’un xàfec de guspires. Les ales se li rosteixen, el bec espetarrega, té la pell negra! Llavors Lemaire ordena cremar-ho tot, crida i els negres corren i xisclen en les seves llengües estranyes, però Lemaire no entén res i se li’n fot, ell crida en la seva pròpia llengua, la més estranya de totes, crida que llancin les torxes a les cabanes, que ho destrueixin tot, tot, tot!

I ho cremen tot. Unes dones surten corrent, gairebé nues; una porta un nen al darrere, en un lligall de roba. Els vigilants deixen anar els fusells; segueixen les dones per la selva. Lemaire passa per entre les cases incendiades, segurament ja no veu res, res més que les flames, i a través de les flames el centre de les coses, sol, fum. No sent els crits. La fusta crepita, l’escorça esclata. La forma s’allibera lentament d’ella mateixa; però el foc sempre troba un tros de fusta, un bolic de roba, i es revifa i el Gran Senyor es torna a recargolar i es calcina. Lemaire té febre, avança en la nit que el foc il·lumina, la nit buida, terrorífica. De sobte sent un crit de dona, tres trets de fusell. I en acabat un crit horrible.

Charles Lemaire en farà unes quantes, d’expedicions punitives; i després del 1893, després de dues estades més, acabarà, em sembla, fent de professor a l’escola colonial. Però llavors, en la seva vida plàcida de professor, no sé pas on ficarà tot allò, els trets, els crits, la sang i la pudor, no sé pas on anirà a perdre-ho i a oblidar-ho, com uns nens dolents que ja no vols veure més.

LÉON FIÉVEZ

El Congo no existeix. Només hi ha un riu i la gran selva. Fa vuitanta vegades l’extensió de Bèlgica i encara que hi hagi poca cosa fa impressió. Avui les ciutats portuàries del Congo es diuen Banana, Soyo, Matadi, Moanda; qui els coneix, aquests noms? Banana no disposa de cap grua que funcioni. Allà baix no hi ha ni ferrocarril ni cap carretera transitable. Costa imaginar Banana. Però Banana sí que existeix. El Congo no existeix, no és res més que un riu, però Banana és una ciutat real. Una carretera hi porta des de Moanda. La nacional 1, l’única carretera que hi ha fins a Boma. A la vora del riu, cabanes de planxa i parracs, piragües. No gaire lluny s’extreu petroli. S’hi ha de construir un port d’aigua profunda. Es parla d’una empresa egípcia i de dues de xineses, però és una de coreana la que guanya el projecte.

Queda el riu. El riu. Què és, un riu? Una mica de fang i molta aigua. Aigua. Aquella cosa que corre. En un riu hi ha una multitud de vides i de morts, de camins, una multitud de còdols, de sorra, de roques; i tot això se sosté sol i forma una gran cicatriu per on corre l’aigua. I també hi ha les ribes. Per sobre del que som en secret hi ha les ribes, on a vegades el riu es desborda i s’emporta tot el que pot, però que habitualment estan lliures, banyades de llum.

Però no tan sols hi ha el riu, també hi ha la gran ídola nocturna. La selva. S’hi amaga una cosa, que és al mateix temps font brolladora i més densa que el meu cos, més pesant que la carn. Hi ha un moment en l’angoixa en què la llum es desorienta; alguna cosa ens ha avançat en la solitud. Les grans lianes, els arbres, els ocells, els raigs de llum que travessen les branques, i aquell indret, allà baix, on l’esperança no aconsegueix arribar; aquella cosa nocturna que creix enmig dels colors…

La selva és sota la terra, un lloc on tot és possible, on no passa res. Un secret sobre el que som. La por. Una bèstia que la calma manté adormida. La carn és allà, sense empobrir-se, i voldria entrar tota sencera en el sol. Però el sol és sota la terra, déu obscur, entre les arrels, els bulbs i la fusta podrida.

*

Després de Lemaire va venir Fiévez. El riu i la selva no l’havien esperat. Els pobles, les cabanes, les piragües no l’havien esperat. Però ell va venir, va venir a arrencar alguna cosa a aquesta terra. A aquest riu i a aquesta selva. Havien vingut aquí per omplir cistellets de saba. Stanley, Lemaire i uns quants més havien construït factories; ara calia procedir a la recol·lecta del cautxú, i en calia tant com fos possible, i de pressa! Perquè un estat, encara que sigui de palla, encara que sigui un estat sense administració, sense escoles, sense hospitals, sense res, és car de mantenir. El Congo era car. Així, doncs, calia sostreure-li l’ivori i el cautxú perquè es financés a si mateix.

Llavors van venir Fiévez i molts més, pobres diables que desitjaven enriquir-se a qualsevol preu. Va anar tot molt de pressa. En pocs mesos, l’horror va augmentar. Europa volia cautxú, era l’única cosa que demanava aleshores; se li’n fotia com es pogués aconseguir, recol·lectar, remenar, filtrar, assecar; ella necessitava la seva dosi, i punt.

*

No se sap exactament d’on va sortir la cara horrible; alguns expliquen que va ser Fiévez qui la va decretar; amb aquella bata de color crema a la qual li falta un botó, plantat davant la seva residència, mig borratxo, devia proferir aquesta regla intolerable: aquell que dispari el seu fusell, per justificar l’ús de les municions haurà de tallar les mans dretes dels cadàvers i portar-les al campament.

Llavors, «la mà tallada» es va convertir en la llei; la mutilació, en un costum. S’ha dit algun cop que Fiévez havia estat per a Conrad el model de Kurtz. Però Fiévez, l’autèntic, és molt pitjor. Fiévez està més enllà de tots els Kurtz, de tots els tirans i de tots els bojos literaris. Fiévez és una veritable ànima trepitjada. Però qui era? Un d’aquells assassins a qui s’utilitza, un d’aquells nens bojos engranats per la gran màquina.

Fiévez va ser una mena de rei. No s’ha vist mai ningú com ell. Un rei enmig de les lianes, explotant un poble de fantasmes. El futur gairebé no existeix, el passat no és res, el present és mort. És això, Fiévez. Entra dins del sol i gaudeix. Porta a dins alguna cosa d’invencible com el mal. Però no és pas el mal, és el fàstic. Ell porta a dins tot el fàstic de si mateix, i el fàstic li raja per les mànigues, per les aixelles, pels ulls, per la boca. Li arriba al cor. El seu fàstic és més espès que el riu Congo, més verinós que les petites serps de la selva, més espantós que els rostres dels cadàvers.

Fiévez ordena que tallin les mans. Els conjunts de vint-i-set ossos i no sé quants músculs que ens acaricien, instrument de mesura, pinzell. Perquè és amb els dits que es pinta més bé! El palmell és el senyal, la confiança! A partir d’ara, si no reculls prou cautxú, els vigilants t’acorralen a la selva. No hi ha cap matís. Només hi ha la mort. No en diré gairebé res. El mal ens fereix inútilment; i és molest.

Unes quantes paraules: t’atrapen, et fuetegen i et maten. S’inclinen sobre el teu cadàver i et tallen la mà. Això és tot. No cal dir-ne res més. No hi ha cap misteri Fiévez. No hi ha cap Kurtz, cap enigma. El fàstic ens arriba al cor; no sabem què fer-ne. Som tots presoners de l’increïble, apartats del tresor.

Quina infantesa va perdre Fiévez? No ho sé. Quin regne? Per retrobar-lo aquí i destruir-lo i adorar-lo.

Fiévez sap serrar tots els arbres al voltant de la seva bicoca per tal de disparar el seu fusell als negres que passen. Vet aquí el sistema Fiévez, el manual de la seva ànima.

També li devia fer impressió, per això, veure aquells cistells plens de mans. O no, potser no li feia res, però res de res, i era allò el que trobava més misteriós, era allò el que el fascinava i l’esbalaïa al seu refugi de lianes. Pobre Fiévez. Amb les seves peces justificatives de les municions utilitzades, les seves peces justificatives fetes de pell i d’ossos, amb aquella por que destil·la tot al voltant i la seva olor de malson estrany.

La població disminueix. S’explica que una vegada li van portar a Fiévez en un sol dia 1.308 mans. 1.308 mans dretes. 1.308 mans humanes. Devia ser estrany, aquell munt de mans. D’entrada et deus demanar què és, com en aquella fotografia en què uns indígenes en companyia de Harris, un missioner, tenen a les mans alguna cosa. La imatge és incongruent, estranya. Tenen mans a les mans.

TRISTESA DE LA TERRA

Potser existeix un nucli d’aclaparament que es transmet de pobre en pobre, de negre en negre. Hi ha qui obté uns beneficis exorbitants, d’altres penquen. No ha estat mai de cap altra manera, segons ens diuen. Però pencar, al Congo, no és ben bé això, sinó una mica més. T’obliguen a treballar a canvi de res. I el Congo no va més enllà de Léopoldville, no ultrapassa els tres camins fangosos que s’aventuren al no-res. Leopold II és propietari, propietari d’un estat que és un riu, d’un riu que és una selva. És propietari d’un estat sense carreteres, sense dispensaris, sense escoles, sense res.

Sí, ja ho sé! «Les mentalitats no eren les mateixes!». Però en aquella època, Marx ja havia escrit alguns dels seus pamflets temibles. Diria que ja havia adreçat als proletaris de tots els països la seva gran recomanació. Per tant no tothom tenia la mentalitat de Leopold; no pas tothom, no, ni de bon tros: almenys Marx no, ni Engels, ni Courbet, el bon pintor de la truita amb la boca oberta.

Però el Congo és allà, tot sol, perdut entre barraques, al voltant d’unes quantes mansions boniques. És només un camp. Hi ha poc personal blanc al Congo, i de belgues encara menys. El pillatge es pot subcontractar. Els funcionaris cobren de l’estat del Congo, però els guanys aprofiten al rei dels belgues. Tot això és ben curiós; i davant d’una aital indecència comencem a preguntar-nos, a demanar-nos si a última hora aquell tros d’home, aquell gegant bonàs de Leopold no es devia deixar ensarronar, si no era pas un il·luminat, o un babau! Com ens passem! La propietat privada de Leopold fa vuit vegades l’extensió de Bèlgica. A ell també l’havia d’impressionar per força, aquella desproporció entre la seva persona (per gegantina que fos) i la immensitat de les seves terres. No s’ha vist mai cap bogeria semblant. Ja no és només com a rei que regna al Congo, sinó que també el posseeix.

Posseir vuit vegades Bèlgica no és pas cap bagatel·la. Davant d’aquesta idea, els projectes de llibertat de comerç i les negociacions de Berlín agafen un altre color. Ja no es pot parlar només de política, ja no n’hi ha prou ni tan sols d’esmentar la rapacitat dels homes; som davant d’una altra cosa, davant la desembocadura d’un altre Congo, d’un altre Zambezi, encara més ample i més voraç que el Congo, encara més àvid, més escumós i més fosc que el Zambezi, l’Amazones i el Níger junts; som davant la desembocadura del nostre naixement, davant la desembocadura de totes aquelles ocasions que no ens volem perdre. L’any 1876, Leopold havia organitzat una conferència geogràfica internacional. Hi havien assistit eminències. Durant tres dies, Leopold les havia allotjat al seu palau de Laeken. Les havien desembarcat a Oostende amb moltes atencions, un gran banquet els esperava. El sopar havia estat tan deliciós, les menges tan variades, que alguns encara se’n recordaven trenta anys després, a França, a Anglaterra, a Suècia, a Alemanya, davant dels seus nets atents i bocabadats. Sí, vam endrapar d’allò més, i Leopold va fer el seu paper d’amfitrió amatent i espiritual. L’estada va ser perfecta. Vam seure a primera fila al teatre, vam riure amb Marivaux i vam plorar amb Corneille. Una carrossa ens va portar d’un lloc a l’altre de la ciutat. Al final es va obsequiar tothom amb un retratet de la seva cabota. Vam rebre l’orde reial d’això o d’allò altre, i ens en vam tornar cap a casa ben cofois de ser geògrafs.

Evidentment, no hi ha cap relació directa entre la carrossa, els seients de teatre, el retratet de no res i no sé quina sospita de mercadeig; però si es mira l’escena una mica més de prop, es pot pensar que els estan comprant, aquells geògrafs, oh i tant!

Així, doncs, aquell aplec adoptarà, per unanimitat, una resolució divertida: crea un comitè amb ànim filantròpic, l’Associació Internacional Africana. Ja estava. Leopold havia aconseguit el que volia amb el seu aplec. Havia «venut el seu projecte», com se sol dir ara. L’encegament és una esperança horrible.

*

Provoca un malestar estrany, confrontar el Congo amb aquell arranjament. La intel·ligència, diuen, exigeix unes garanties més grans; però si jo vull posar al costat d’aquells geògrafs ben mudats un negre del Congo, i si vull, al seient de la carrossa, deixar-hi un cistell; i si, a dins del cistell, vull ficar-hi unes quantes d’aquelles manetes mutilades que he vist a les fotografies més commovedores del món, què m’ho pot impedir? I si vull fotre un retrat del general Wahis, governador general de l’Estat Independent del Congo, i just a sota, com un clau de tenebres, la foto d’aquells nens amputats que vaig veure en un llibre; i si vull, entre les medalles, al pit de Wahis, sota la mirada tristíssima de Wahis, amb una cosa bruta, desfeta, al fons dels ulls, plantar-hi l’altra mirada, la del nen, tan trista, però no pas del mateix tipus de tristesa, ni de bon tros, sinó d’una altra tristesa que se t’enfonsa al cor, que et fa sentir ben petit, molt més petit del que serà mai Wahis, i et fa remuntar tots els rius i perdre’t al fons de tot de tu mateix i plorar?

L’esglai ens sobreprèn mirant aquestes fotografies de nens amb les mans tallades, els cadàvers, els cistellets plens de falanges, les piles de mans, l’esglai, però sobretot una pena immensa, i aquesta pena és la que acosta sense voler la foto de Wahis a la dels nens, és la que acosta les medalles i els monyons, és la que reclama veure les carrosses, els seients de teatre, totes aquelles foteses llançades a la cara de les fotografies llegendàries perquè les devorin.

Però els nens de paper no devoren pas les imatges del passat. Aquestes es conserven tal com són, descarades, de pacotilla. I ells se les miren, indiferents, amb els seus ulls de paper. I els seus ulls de paper ens fan sentir molt fort una cosa a dintre, que al mateix temps ofega i aspira i crida la nostra petitesa capaç d’enormitat.

Però aquells infants tenen un nom, un nom ben petit, sí, com ara Yoka, aquell nen de Lyembe, amb la mà dreta amputada; com ara Mola, el noi de Mokoli, amb les mans rosegades per la gangrena. Els veiem a la fotografia de Clark. Són allà, amb les seves cares de nens i aquella tristesa estranya. És clar que un nom no és gaire res, és una cosa ben petita, un nom, més petita encara que una cara, i tan fràgil! Sí, no és res, un nom de nen, i en Yoka, a qui els homes de Fiévez i la llei de Fiévez han tallat la mà, s’està allà davant nostre, amb la cara hermètica, i per un foradet de l’ànima ens mira. Déu meu, quin mal que fa una ànima! Que petita que és i que violenta!

Capcot, crida, el petit Yoka, crida en silenci perquè li expliquin una altra història, perquè li diguin, potser, que tot allò no va passar, que el Congo no existeix, que Fiévez no existeix, i que pot tornar per fi al riu. Però això no pot ser. I es queda dret, a la seva fotografia, capcot des de fa cent anys. I des de fa cent anys, espera que el cridin, en Yoka, espera que pronunciïn el seu nom i que es trenqui el malefici i pugui tornar a veure la mare. Oh, Déu, hi ha un nen que demana per vós. Veniu a buscar-lo ara en aquesta fotografia on l’han deixat. Veniu a buscar-lo entre les espurnes de llum i aquella emoció que provoca. Agafeu-lo, Déu meu; sí, agafeu-lo tot sencer, tot sol, només per a vós! És el petit Yoka, sabeu?, i us demana la cosa més senzilla del món!

FARAÓ DEL CAUTXÚ

Així, doncs, Leopold va ser faraó. Va ser propietari de terres i d’homes. Un burgès faraó, se’n podria dir. Una cosa que no s’havia produït mai i que ja no es tornarà a produir. Un faraó no posseeix. Un burgès no regna. Així, doncs, Leopold és al mateix temps burgès i faraó, faraó del cautxú.

Però no es pot fer res tot sol, i Leopold té força gent al seu voltant, i si donem una ullada entre tota aquesta gent, enmig d’una multitud de ronses de cop i volta ens sembla que hi veiem doble. Veiem dues vegades la mateixa cara rodanxona, dues vegades el mateix somriure satisfet, dues vegades el mateix bigoti amb les puntes cap amunt! I és que en realitat hi ha dos paios, dos paios totalment idèntics, totalment solidaris i idèntics; germans bessons, solters empedreïts, homes de totes les obres íntimes, de la pela llarga a l’orinal: els Goffinet.

I què és, Goffinet? Dues barbes, dos fronts, dues ulleres, quatre orelles, una seixantena de dents, desenes de medalles, quatre braços, quatre cames: un animal. El triceratop tenia tres banyes de vaca, vivia al Cretaci, tranquil, darrere un gran collar ossi; i el paquirinosaure, sargantana de nàpia grossa, amb aquelles tres protuberàncies i aquell crani enorme també tenia una cara ben curiosa; i l’aquelousaure, amb aquell bec de lloro i aquelles protuberàncies al morro; i l’einiosaure, amb les dues banyes cap amunt i una tercera cap avall; ah!, ja es veu que els Goffinet, que formen entre tots dos un ésser rar, no són tan estranys, i entre totes aquelles mandíbules d’herbívors, les dels Goffinet no semblen ni especialment fortes, ni especialment temibles, ni còmiques. Però si el triceratop i els seus congèneres havien de mastegar tones de fibres cada dia, els Goffinet no s’acontenten de rosegar les branques del parc del castell de Laeken. El pare, perquè aquells animals tenien un pare, i no pas un de qualsevol, va ser abans que ells l’home de confiança de Leopold, el va ajudar a buscar la seva colònia i hi va conviure en una intimitat incessant, com a responsable de la intendència. Els fills, els Goffinet, no faran res més que continuar el negoci; l’un serà l’administrador de la Companyia del Katanga i de la Companyia de Ferrocarrils del Congo, i l’altre s’encarregarà de la fortuna personal del rei; així, seguiran la gran el·lipse que el pare havia traçat al voltant del Faraó: al seu afeli l’ocàs, que és l’equinocci del sobirà, i al seu perigeu els moments en què Leopold es pensava que era un triceratop, un iguanodont o alguna altra criatura fabulosa i capaç de queixalar la meitat d’un continent.

Eminències grises, negociadors hàbils, els bessons dels quals parlo no són ni Vit’a Nimi ni Mpanzu a Nimi, no són pas els fills de l’àvia primitiva del Kongo; la família Goffinet ve senzillament del poble de Bulles, situat a una altitud de 320 metres, cosa que a Bèlgica ja és una muntanya i provocava vertigen als Goffinet. El poble s’assenta a la confluència del Vierre amb el Semois, és bonic. Sembla que el nom del llogaret prové de les piles de branques que s’hi devien cremar. Sembla que s’hi feien grans fogueres: brûles. Actualment allà baix hi ha cinc-cents habitants, és a dir, que la densitat és gairebé nul·la; una mena de Congo, les Bulles, un racó de terra vella de porcs on tots els Goffinet van ser forasters abans de convertir-se en orinalers i tovallolers.

És clar que els Goffinet no són Beauffort, amb dues f; no són Patoul o Arschot-Schoonhoven, tampoc no són Crayencour, no són d’aquelles altes nobleses en què els purins han tingut tot el temps del món per convertir-se en fulles d’acant al travesser polsegós. Per tant fan el que poden, els Goffinet, el que saben fer. Participen en totes les bones causes; són agents immobiliaris, per exemple, amb uns quants amics, Franz Dewies, el baró de Wouters i tres-cents més. Fan construir un edifici gegant darrere l’estació de Brussel·les, que servirà de guardamobles a totes les famílies del món. Així que un arxiduc, un comte de París o un ministre cau de la poltrona i fot el camp, hop!, es fa portar els mobles allà, en un lloc segur. I és que el segle XIX va ser turbulent, es van haver de fer, desfer i refer moltes maletes.

Actualment, crec que el propietari de tot això és el hòlding Cobepa, a menys que sigui VDR Properties, o el grup Vendôme, que segons diuen ha comprat una part de la cosa, el servei de corredoria; però sembla que un tal Armand Blaton també s’ha quedat les agències Vendôme i les ha incorporat a l’Office des Propriétaires, fins que el departament de gestió sigui absorbit per l’OP Management SA de J.-P. van der Rest, mentre que la corredoria es deu haver quedat a l’Office des Propriétaires. Però també s’explica que el 21 de març de 2011 —huracà dels negocis—, Jean-Paul van der Rest va pispar al grup Blaton els actius de l’Office des Propriétaires i els va aplegar a l’OP Management SA; i així la gent es compra i es torna a comprar a trossos de tal manera que al final ja no s’entén res. Tal societat que pertany a tal persona és comprada per una altra en què la primera també té participació, i aquesta altra és comprada per una tercera, de la qual també forma part la segona, i així successivament fins a tornar-se boig.

*

Sembla que en certa estació de l’any, segurament a la primavera, sovint surten dos ous en un. Vull dir dos rovells per ou. Ídem en el cas dels Goffinet. Que només en voleu un, un sol home de confiança, un sol inversor valent? Doncs jo us en dono dos! Que només voleu un sol bigoti, un sol orde de Saint-Tartempion, una sola nàpia? Doncs una merda, jo us en dono dos! I ja us asseguro que no es fa el mateix amb un bigoti que amb dos, no es fa el mateix amb una sola tarota que amb dues.

No sé pas si els Goffinet eren univitel·lins, però suposo que sí. Llavors aquell naixement doble, aquell coallotjament prodigiós seria el primer miracle del regne de Leopold. Evidentment es pot lamentar que la senyora Goffinet no hagi tingut trigèmins, o quadrigèmins, que el seu úter no hagi allotjat més gent, i per què no cinc o fins i tot set o vuit Goffinet? I per què no més de deu i tot, com una cadellada? Però la natura té els seus deures i els Goffinet només van ser dos. Va bastar un sol espermatozoide i una única cèl·lula per fer aquells dos ganàpies. Perquè, sense que se sàpiga bé per què, la cèl·lula de la mare Goffinet de seguida es va dividir en dues i va formar dos embrions cadascun amb el seu bigoti.

*

Però no només hi havia els Goffinet. Allà també hi veig un amic de Leopold, el comte Brouchoven de Bergeyck. Actualment sembla que uns quants Brouchoven tenen un petit castell a Valònia; enmig del seu estany, sembla que ofereix, segons el tríptic, un marc ideal per a un casament o un seminari. Per a un casament no ho sé, però per a un seminari hi ha tot el que cal: pissarra, pantalla, retroprojector, faristol i sistema de so. Pots llogar el castell, un dissabte, et costarà uns dos mil euros, i per aquesta quantitat podràs dedicar un moment a l’estimada reina Maria Enriqueta, la dona de Leopold, i tal vegada podràs dormir a la cambra blava i somiar, somiar amb tots els Brouchoven del món que tens quatre milions d’hectàrees al Congo, les que Leopold havia registrat a nom del seu fidel amic, el teu avantpassat, i quatre milions de lianes, de mones, d’aranyes, de fulles verdes, de fruits, de tot el que es pot imaginar de verd i d’humit i de viu; això és molt, fins i tot per a tots els Brouchoven del món, fins i tot per a tots els belgues del món: és un riu tortuós i ple de salts i de ràpids, que travessa muntanyes i envaeix les planes, sembrat d’illes i de bancs de sorra, i que al final es divideix en molts braços després de quatre mil quilòmetres de viatge, transportant fins a vuitanta mil metres cúbics per segon d’aigua fangosa.

Avui es poden veure, si es busca una mica, un munt de fotografies dels Brouchoven i dels Bergeyck, contemporanis nostres, gairebé tots amb aquell caminar segur, amb aquella desimboltura, aquella forma particular de vulgaritat característica de les grans famílies, com si els visqués al fons una cosa incorpòria que convertís a cadascun dels seus membres en un testimoni d’una ànima. Que es desenganyin. Hi ha una certa retirada entre tots, Bergeyck o Duchmole, però poden ser de qualsevol família, de qualsevol noblesa, de qualsevol burgesia acomodada; el primer fill de nou-ric ja se’ls assembla, perquè la lepra s’agafa ràpid, només cal un banc de col·legi, una hora de vaixell, uns quants partits de tennis i ja s’entra en la rotllana funesta.

*

Però per a què serveix, tot aquest cautxú? Bah, se’n fan soles de sabates, cordons, preservatius, i aquesta cosa tan curiosa amb forma de dònut que es diu pneumàtic.

PARADÍS

Vaig llegir en algun lloc, al teletip de no sé quin manicomi o al tambor d’una rentadora, que els morts es burlen de nosaltres i ens fan creure el que ells volen, que els seus cadàvers sembla que dormen i es comporten però que, tan bon punt ens hi girem d’esquena, es posen a parlar i ens fan jugades de tota mena. Després ens estiren a l’herba i ens xiuxiuegen: «Tranquil, que era broma!».

I Fiévez s’estava així, bocabadat, des que havia tornat a Europa, ja no pensava en les sabanes d’Àfrica, ni en la seva bicoca humida, ni en la selva terrible; ja no pensava ni en aquell imbècil de Lemaire, ni en les panotxes que s’havia cruspit; però quan es feia de nit sortia, cridat a fora per alguna força obscura. Ignorava el seu ideal, i als lavabos dels bars, davant dels miralls, plorava i s’afanyava a eixugar-se la cara perquè no el veiessin. Cap a la mitjanit, es trobava amb els amics; hi havia noies i cervesa, es divertien. I al matí, quan es despertava amb la panxa buida i el cul ple de merda —amb una dona que amb prou feines coneixia, que a vegades no recordava com es deia, i que acabava aixecant-se per anar a retocar-se la cara, abans de deixar-li l’adreça a la taula—, sentia vergonya.

I cada vespre reprenia el viatge, entre l’atzar i casa seva, sempre el mateix trajecte, i cada matí, cada matí el viatge s’extenuava i cada matí el tedi i la rutina fidel, entre la boira lletosa, quan les dones s’estan ajupides als descampats, doblegant els genolls enmig de l’herba fresca, allunyades de les cofurnes, i pixen, ell s’arrossegava cap a la seva habitació. Hi ha aquella olor immensa que travessa la ciutat, aquella olor d’home i de dona, de fems de vaca, de putrefacció d’aigua, de toll, de fum, i és com si aquella olor hagués tingut alguna cosa més a dir-li. De matinada, les mosques es desperten, també, totes ensonyades, buscant-li un pessic de sal als braços i al coll. Camina, sense cèntims per agafar cap taxi, amb les cames feixugues, esgotades; s’arrossega entre els guardians del buit, sentinelles freds, amb les llàgrimes glaçades, que es fonen amb l’alè dels visitants perduts, putes velles i borratxes, captaires, pelacanyes, ombres encarregades d’impedir que els altres homes caiguin al no-res.

Van passar els anys. Fiévez encara va continuar fent la feina bruta durant un temps, i quan tornava a Europa, passava nits senceres vagarejant i allò li feia oblidar una mica els horrors i tot aquell fang en què havia viscut. Fins que va marxar del Congo definitivament. I ell, el capitanet d’exèrcit, el fill de granger; ell, que havia postulat el Congo per guanyar una mica de virolla; ell, que estava disposat a fer qualsevol cosa abans que reprendre aquella porqueria de granja paterna, va marxar d’Àfrica amb uns dinerets i se’n va tornar cap al seu país natal a acabar els estudis. De tant en tant anava a Brussel·les, i allà, quan errava de nit, en la nit lluminosa de la gran ciutat —allò li encantava, tota aquella llum sortida de la foscor—, arrossegava aquell seu cosset desgastat, es cruspia un entrepà en un bar i bevia.

Llavors, desgastat com està per la feina i per la dissort, quan ja li agradaria envellir una mica i descansar i oblidar aquella porqueria de Congo, el drap comença a esborrar a poc a poc el petit enunciat de guix, la petita frase de la seva vida. M’hauria agradat llegir-la! M’hauria agradat recitar algunes d’aquelles parauletes que ja no tornen mai més. El professor de realitat va escriure per a tots nosaltres una petita frase, no res, només per demanar-nos on anem, qui som, i si els altres ens estimen i fins quan. El professor ens mira durant anys, espera que aprenguem a llegir, a lletrejar la petita frase, però no hi ha manera. Ens quedem muts. Llavors el professor ens assenyala les paraules amb el dit, les lletreja, ens en xiuxiueja la primera síl·laba, però nosaltres no escoltem, mirem cap a una altra banda, cap als nostres companys o bé per la finestra.

Davant seu, malgrat la neu, un nen s’encamella a la bicicleta, amb un amiguet assegut al parafang i l’altre al quadre, i hop, enfilen rabent cap al centre. Però Léon Fiévez se’n torna al bar. Es beu una ginebra, dues, tres, ara ja enardit, alliberat dels moviments que maten el cos, de la feina, llarga meditació buida. I llavors discuteixen, s’enfaristolen, Fiévez alça la veu: ell és l’amo del districte de l’Equador, no pas un pobre diable! I en acabat es reconcilien, perquè tot és inútil sota el cel immens. Després d’haver-se insultat, s’abracen. Només fa un quart d’hora que es coneixen, però ja s’estimen. Li explica al paio la seva infantesa a la granja, i sobretot li parla del Congo, d’aquella cosa enorme que el turmenta. Al principi la cançó és bonica, i després es torna grisa imperceptiblement, trista, fúnebre, però ell la canta fins al final, fins que el paio n’estigui fart. Llavors el paio el deixa, borratxo, fent pudor de fregit, amb els dits inflats. Fiévez s’arrossega sota els grans edificis. Es demana quin és el seu lloc al món.

Pobre Fiévez, s’està a dins del seu petit cercle de l’infern, segurament el setè, mossegant-se a si mateix. No és res més que un executant, Fiévez, un agent de l’ABIR, i cal retrocedir una mica fins a l’inici de les coses, entre el xampany i les pastetes, entre els Goffinet i les seves existències de contramestre. És allà on cal gosar veure. El mal no és pas a la jungla, com una bèstia que sotja dins l’ànima. No. El mal és allò que devora. Oh, no és pas una força obscura i atractiva, sinó aquella coseta que s’entreveu, en algunes fotografies, a la cara de Leopold; és la vil·la Malet, amb els seus modillons, la seva cascada, els sàtirs del palau Radziwill i tota la filantropia de Leopold. És això, el mal. Vet aquí els pantans veritables, la màscara: la conferència de Berlín i la riquesa de les nacions.

*

Al paradís només ens hi vam quedar unes quantes hores. Es diu que Adam i Eva van cometre la falta cap al migdia i que van ser expulsats quan queia la nit. Des d’aleshores nosaltres som a la zona grisa, la més poblada, allà on s’aboquen les obres dels uns i dels altres. És allà on s’estan els Malet, els Goffinet, els Brouchoven de Bergeyck; és allà on van continuar cada dia complint el seu deure (encara que ignorem la força dels escrúpols), mentre Leopold envellia, el vell Stanley gaudia de la jubilació i els benaurats de tot arreu prosseguien els seus quefers. Però ell, Fiévez, es passava les nits bevent, suava, bavejava davant del seu rostre mort. El mirall dels lavabos era el seu purgatori; però no es rentava les faltes, s’eixugava el front, s’esbandia les mans i plorava. Sí, plorava, va passar anys així: dormint de dia, bevent i vagarejant de nit, i plorant. Plorava com un nadó gros, entre els pixadors i la tovallola dels lavabos. No volia que el veiessin, i la plorera li venia sempre quan estava sol. Era davant la seva cara que plorava, al mirall. No podia evitar anar a mirar-se de tant en tant, i llavors li pujaven a la gola un munt de tristeses, de recances, però totes conduïen a un sol dolor, un dolor espantós.

Freqüentava els bars, contemplava el gronxament de les cambreres a coberta, amb aquelles plates enormes ben rectes, fidels a algun déu dolent i idiota que volia que mantinguessin en equilibri cinc xops de cervesa i tres gots de whisky durant la tempesta. Hi havia tempesta cada vespre. La Terra es decantava cap a l’abisme. Al principi, i això era una mica curiós, tothom s’entenia, podien aguantar-se drets i parlar, però llavors l’escuma entrava en la boca i les paraules es perdien en un núvol d’inexpressable. Més d’un cop a Fiévez li venien ganes de saltar la borda, de llançar-se al mar i enfonsar-se, enfonsar-se, gràcies al pes del seu immens despit. Però llavors una caritat embruixada li feia pagar un got i un altre i encara un altre a un paio que arronsava les espatlles i segurament no entenia gaire el que ell li deia. Per descomptat se sabia que havia estat al Congo, ja feia temps que se sabia, i darrere seu es pronunciaven fórmules expiatòries: se’l rebutjava amb una mica de pietat en un paradís de tristesa. Més tard el tornaven a veure en un banc, desorientat, amb els ulls morts, amb un diari a la panxa i un tros d’entrepà per terra. Es moria. Però no pas sobtadament, no pas ara: es moria a foc lent, allò potser duraria una eternitat. S’havia llançat en aquella fossa de patiment i es cremava. La boca li cremava, les mans rosades li cremaven, el ventre flonjo, les cames tortes, tot li cremava, i quan s’adreçava a Déu des del fons de la seva tempesta inaudible que ja no sabia què era, de la qual ja només li quedava un únic sentiment de desesperació, intentava resar, de genolls al costat del seu entrepà, i Déu l’escoltava, i Fiévez entrava lentament a la casa del Cel, sense saber-ho; però es tornava a aixecar abans de ser-hi del tot, sense haver tingut temps de recollir res més que un mil·lilitre d’amor (quan li n’haurien calgut unes quantes desenes de centilitres), amb els genolls ferits pel ciment, sentint el fred i la brutícia a través de la roba dels pantalons.

I de sobte es va aprimar, d’entrada va començar a ocupar cada cop menys espai. Ell, que havia ruixat el món amb cautxú i sang, es va arraulir a casa seva; i el mal es va agreujar. Ja no pixava, i aviat va començar a escopir sang. Vomitava, i després ja cagava flegmes, unes masses repugnants, grogues i amorfes.

Després es va notar a la cara una pruïja, li picava una cosa de no dir, i es gratava i es feia crostes, però era una cosa que li picava per dins, darrere les galtes, al front, sota la pell. Un matí se’l van trobar mig mort, amb la cara tota vermella, el front ple de marques d’ungles i els llavis coberts d’aftes.

Llavors, ajagut a la seva casa pollosa, vet aquí que li torna a la memòria la cosa, la petita postil·la, i es torna a veure pobre, amarg i pobre, malgrat la petita moma que ha acumulat. No ha tingut res. Res. Continua sent el mateix! I, de sobte, sentint que tot el Congo i tots els seus crims no han bastat per allunyar-lo de la seva granja miserable, una espasa li travessa el cos.

La neu es fon, el sol crema, la pell es tiba sobre la carn, i aquella coseta que sempre li ha faltat es troba allà com una carta antiga que es troba per casualitat entre les pàgines d’un llibre. I allarga les mans, Léon Fiévez —com les allargarem tots, segurament—, allarga aquelles manasses per desplegar la carteta, però té els dits tan durs, les articulacions li fan tant de mal… No se’n surt; fa un esforç, un esforç enorme de memòria, perquè ell ja l’ha llegida, aquesta carta, que potser no es va escriure per a ell i per a ningú més? Sí, sí, la va llegir al seu moment, fins i tot se l’havia arribat a saber de memòria! Però un vespre d’estiu, al col·legi de Mons, la va oblidar, pst!, prou!, va girar el cap distret, va seguir un instant amb els ulls una cosa que passava i la va oblidar. «No em perdis de vista mai, no te’m descuidis!»; només l’havia deixada un instant molt breu, però se n’havia descuidat del tot…, i la petita frase escrita pel professor de realitat s’havia estat allà tots aquells anys, esperant que ell se’n recordés. Però ell no havia gosat mai girar-se cap a aquella banda, ja no havia tornat a mirar mai més ningú com acabava de mirar per la finestra; s’havia estimat més seguir amb els ulls les meduses immenses, aquell riu de grans de sorra, quantitats llegendàries.

I vet aquí que havia arribat el moment de dir adeu. Tenia una sensació d’intimitat i d’escalfor. —La cosa encara és allà, just al seu costat; la descobreix ara, de la mateixa manera que ens veiem cada dia, al mirall, les arrugues noves que ens han sortit a la cara; com havia estat possible? L’havia oblidada i se n’havia anat ves a saber on i havia tractat tot allò amb tanta desimboltura… Ara li pesava el cap, li pesava tant! El cos tornava a ser aquella massa gruixuda, insensible…, però la cosa és allà, intacta, fidel, com si hagués estat testimoni de tota la seva vida, com si hagués vetllat per ell i hagués observat com vivia en silenci. Ara la cosa el continuava mirant, semblava que li digués: «I doncs, no era pas com deia jo? No eren pas els mateixos colors, les mateixes formes, la mateixa eternitat d’una hora?».

De sobte va veure un negre, i un altre, i encara un altre, i va veure tota mena de cares conegudes i desconegudes, i es va notar la fetidesa del propi alè. Que potser soc mort? Una cara es va inclinar cap a ell, com els bojos que examinen massa de prop allò que reté l’atenció dels altres, per tal d’entendre el que els sorprèn o els meravella. I llavors Léon, davant d’aquella cara grotesca i amenaçadora, va fer un moviment de retrocés. La cara era massa a prop, enganxada a la seva, i el moribund va veure una boca espantosa, l’aigua negra d’un riu enorme: ull mort. Va cridar. Els veïns hi van acudir. No entenien res. Fiévez va deixar caure el cap. La cosa que tenia al costat s’havia inclinat damunt seu com per esquilar-lo.

Va gemegar una mica, els veïns es van apartar, mirant fixament les mans del moribund. ¿Ells també el veien, aquell significat perdut de tots, descuidat, i que ara es debatia entre els dits prims com baquetes de timbal?

De cop i volta va pujar la febre. Els músculs se li van encarcarar. Li va semblar que tot el cos se li esquinçava. El cor li va començar a bategar. A bategar com no havia bategat mai. Va mirar per la finestra, era de nit. El cel era fred. De sobte va notar que tota emoció l’abandonava, que ja no tindria mai més la sensació d’estar sol i mort. Li va semblar que es disgregava i es tornava a agregar, un cop, dos cops, tres cops, una flama petita li va passar per davant dels ulls; i va sentir un buit immens, una fiblada espantosa al cor. I com una veueta li deia que no es penedís de res, que només li hauria calgut estimar, sí, estimar infinitament, i va sentir un alleujament immens. «No n’hauria sabut», va dir.

Llavors li van canviar el coixí per una pedra nua, els llençols per un tapís de terra humida, el llit per un forat negre. Eren el forat negre de la consciència, la terra humida de les nostres desgràcies i la pedra nua de les nostres veritats.

*

Déu, amb les teves dents grosses i llargues, amb els teus dits de ratpenat aferrats a la carn; Déu, que surts de sota la terra sense fer soroll, que puges els esglaons pedregosos, amb les mans ensangonades; Déu, que cremes al fons dels éssers com la llana, vell rostre solitari darrere el seu feix de fulles; Déu mut, que xiuxiueges suaument entre les espines de pi, llinda, rauc! Déu, llavis mossegats, gola escanyada, on són les cavernes dels teus naixements en què l’home frega el teu cos perfecte?, digue’m, on es troba el soroll dels teus passos, l’alè de la teva boca? Oh! Mirall mentider, per què et vas mostrar als uns sota la forma d’un jueu, amb les mans clavades, als altres sota la forma d’una granota toro, als altres com una carbassera o com una arrel de mongetera? Déu, transliteració d’un mot, d’un nom, amb la pell tan dura, el pinyol tan buit i la solitud tan gran, que no el sap dir cap llengua! Déu, floc de crani!, cistella de fruita, ivori, pèl de pinzell! Deixa’m pispar-te unes quantes gleves de somriure, deixa’m rampinyar-te, que visqui una mica a la meva tomba, un cop exhaurides totes les meves vies de recurs, condemnat; deixa’m untar-me els cabells amb mel, netejar-me els ossos; i mentre els cucs em guillotinen les ales, m’agradaria si et plau llambregar mig segon aquesta cara de granota toro en aquest perfil de carbassera, amb els braços crucificats al teu nyam! Fum! Congo!

ÉRIC VUILLARD (Lió, 1968) és un escriptor i cineasta francès. Com a escriptor, és autor diverses novel·les, com Le Chasseur (1999), Tohu (2005), Conquistadors (2010), La Bataille d’Occident (2012), Congo (2012), Tristesse de la terre (2014, Premi Lire i Premi Joseph Kessel), 14 Juillet (2016), L’Ordre du jour (2017, Premi Goncourt), La Guerre des pauvres (2019) i Une sortie honorable (2022). La major part de les seves obres tenen com a marc de referència fets de caràcter històric, des de la caiguda de l’imperi inca (Conquistadors) fins a la Revolució Francesa, passant per la conquista colonial (Congo) o la Segona Guerra Mundial, tema de l’obra premiada amb el Goncourt de 2017. Com a cineasta, l’any 2002 va codirigir amb Phillipe Grandrieux La Vie Nouvelle i el 2009 va dirigir l’adaptació de la novel·la Mateo Falcone de Prosper Mérimée.