1975. A la Catalunya ucrònica d’Els ambaixadors, mossèn Farràs, l’agent més singular que mai ha tingut la intel·ligència de la República Catalana, ha d’enfrontar-se, sense voler-ho i en defensa de la pàtria amenaçada, a un dels seus fantasmes: l’operació Siscló, l’atemptat que va acabar amb la vida del general Francisco Franco el dia 18 de juliol de 1936. Les regles del joc han canviat, i allò que els havia semblat lògic en aquell moment no ho era tant. Farràs s’ha fet gran: en un equilibri impossible entre l’experiència i la confiança en un futur incert haurà d’encarar una darrera missió, la més difícil de totes: corregir els errors del passat.

Albert Villaró

El Sindicat de l’Oblit

ePub r1.0

Titivillus 25.09.2020

Títol original: El Sindicat de l’Oblit

Albert Villaró, 2018

Editor digital: Titivillus

ePub base r2.1

A la Maria Jesús, germana.

A la Montse de casa Molines,

com si ho fos.

Glaine ár gcroí
Neart ár ngéag
Agus beart de réir ár mbriathar.

[La puresa dels nostres cors,
la força dels nostres braços
i que els fets s’ajustin al pensament.]

I

FUNERAL

No és el carter

No és el carter però du notícies. Des de dalt del castellot, amb els binoculars amb què vigila el pas dels milans que, així que s’intueix la tardor, migren cap al sud i sobrevolen el port de Cabús, l’Esteve Farràs contempla les evolucions erràtiques de la moto que puja cap a Tor. El conductor evita els clots de la pista, convertits en tolls després dels xàfecs que han caigut la nit passada. És com si disputés una competició d’eslàlom. De tant en tant no pot evitar enxampar una rodera i s’enfanga.

No és el carter però du notícies. Amb una mandra infinita, l’Esteve baixa cap al poble per la drecera. Amb el bastó vigila de no esbalçar-se. El Pirri, que és el gos del pastor de cal Sansa i l’acompanya quan no treballa, ha desaparegut. Estalviarà al missatger els moments inicials de desconcert, acabat d’arribar en un poble amb un carrer sense noms i amb cases sense número. Serà fàcil, tu busca la fonda i el trobaràs allà, segur que li han dit. Però la fonda no té cap senyal extern que la distingeixi de les altres cases: totes comparteixen l’austeritat una mica calvinista de les cases del Pirineu, sense cap concessió a l’estètica. A les darreries del mes de setembre, a Tor no hi ha turistes. Durant la resta de l’any, tampoc. Algun excursionista extraviat. Boletaires. Caçadors d’isards. Soldats que van de maniobres. Els cartògrafs que han fixat, semblaria que de manera definitiva, els límits de la República Catalana amb les Valls Neutres d’Andorra. Un parell d’enginyers, comissionats pel Ministeri de Foment, que comencen a mirar-se la muntanya, per foradar-la amb un túnel cap a les Valls que no es farà mai. Poca gent, de fet.

El motorista s’ha aturat al davant de l’església, on el riu que baixa del port gira i deixa que la pista s’eixampli i formi com una placeta indefinida. Està content, perquè ha arribat a destí i no les tenia pas totes.

—Senyor Farràs? —pregunta, d’esma, perquè ja sap que és ell.

—Sóc jo —mastega.

És ell. És clar. Qui, si no.

—Eh, hum, porto un missatge.

L’Esteve tanca els ulls. A veure lo què. L’esperava sense esperar-lo, sabent-ho. Estava convençut que, un dia o altre, farien pujar un motorista amb un missatge. De fet, la pensió que cobra els dóna un cert dret. Encara havien trigat prou.

—Passa. Que vols un cafè? Un conyac, per refer-te dels sotracs?

L’oferiment el descol·loca, però intueix que farà bé d’acceptar-lo.

—Sí. Sisplau. Un cafè seria perfecte.

Entren a la casa que sí, és una fonda. De fora no ho sembla pas, però un cop dins fa molt de goig. Es nota la mà de la Caitlín, que en aquell moment no hi és. De tant en tant, la mestressa de cal Mostatxo necessita una dosi de vida urbana, ni que sigui la poca que li pot proporcionar la vila de Sort, tot i que, comparada amb Tor, és Manhattan. Pujarà al vespre i estarà contenta una temporada, fins que s’acabi el dipòsit i l’hagi de tornar a carregar. Sempre li agrairà la seva capacitat d’adaptació, sense una queixa, ni un retret. Caitlín, quedem-nos a Tor, a la casa dels pares, si et sembla, estarem tranquils al cul del món. Però si vols anem a Irlanda. On et vingui de gust. Tu mateixa. No, Tor està bé. Qualsevol lloc, si estem junts.

L’Esteve ha de dirigir la conversa, i mostra un simulacre d’interès. Si no fos que no serviria de res, li diria que se’n tornés per on havia pujat.

—Ets mosso? D’on et fan venir?

—Sí, senyor. Vinc de Tremp —contesta, però es nota que és mentida i que ho diu per dir.

—Malaguanyat viatge —diu l’Esteve—. Que no t’han dit enlloc que ara tenim telèfon? El van instal·lar l’any passat. Tenim telèfon i aquest matí hi havia línia. Això deu ser un cul de món, però més o menys estem comunicats.

L’Esteve fa anar la màquina, una moderníssima Faema, que és probablement el producte industrial més sofisticat en un radi de trenta quilòmetres. Al darrere, al costat de les poselles amb les ampolles de licor de contraban, hi ha penjat un calendari de set anys enrere, amb una preciosa fotografia del Nadezhna, el mòdul lunar rus aterrat sobre el mar de la Tranquil·litat, amb el cosmonauta Tadtxienko aixecant els braços en senyal de victòria després d’haver plantat la bandera de la Unió Soviètica. 1968. L’anacronisme és com una nota discordant, però és evident que el temps a Tor discorre a la seva manera i que no hi ha cap necessitat d’estar al dia, ni tan sols de saber en quin any es viu. Quan vegin un calendari nou que els agradi més que el que hi ha, el canviaran. Abans no. Què són set anys si els comparem amb la geologia impressionant de les muntanyes? No gran cosa.

—Tu diràs.

El motorista sap qui té al davant. La llegenda viva, el protagonista de moltes històries reals i d’algunes, qui sap si la majoria, d’inventades. L’heroi de la guerra del trenta-cinc, el discret magnicida, el dirigent de les Milícies d’Interior durant l’Ocupació, el responsable d’haver impedit que el dictador Sanjurjo hagués ordenat llançar una bomba de plutoni a Barcelona, a la cruïlla del carrer Mallorca amb el passeig de Sant Joan, la mateixa bomba alemanya que Hitler hauria volgut poder tirar sobre Londres, el 1945, i va fer tard. Mossèn Farràs. L’espia. El té allà al davant, amb una camisa de franel·la, amb unes ulleretes de prèsbita a la butxaca i les patilles emblanquinades. Mans de pagès, pell colrada pel fred i pel sol. Retirat al cul del món. Enterrat en vida, dirien alguns. Alliberat, pensa ell.

—De part del director Artís —diu, i treu un sobre blau del sarró.

El director Artís. Ahà. Ai.

—Do’m.

L’Esteve sap que si vénen de part del senyor director de l’Oficina d’Informació i Intel·ligència no poden ser bones notícies. De cap manera: mai no ho són. Fa una llista mental amb les possibilitats. No n’hi ha cap ni una que sigui engrescadora. Un requeriment per abandonar la reserva activa, com el que el president de la República li havia fet arribar l’any quaranta-nou. Fatal. Una trobada d’antics combatents, amb imposició de medalles, discursos i llagrimetes. Encara pitjor. En qualsevol cas, seria una veu del passat que s’havia entestat a esborrar i a oblidar durant els darrers anys.

El contingut del sobre és, de fet, un telegrama d’una brevetat exagerada. No hi ha ni una nota d’emoció ni de sentiment. Pura prosa enunciativa. Només la súplica final ho salva una mica.

Júlia morta. Funeral dimecres, 16 h.

St. Felip Neri. Baixa si pots.

Tísner.

La notícia és com un cop de puny: inesperat, contundent. L’Esteve té un nus a l’estómac, i intenta dissimular-lo o desfer-lo amb les qüestions pràctiques.

—Dimecres és avui —objecta l’Esteve, i li sap greu—. No hi sóc a temps, de cap manera. Impossible. Podíeu haver esperat una mica més per dir-m’ho, també.

El missatger té una resposta preparada. No en té més. Però aquesta sí.

—Ho hem sabut aquest matí, a primera hora. Ahir a la nit, tard, de fet. Però per això no patiu, que a Àreu us espera l’helicòpter.

—L’helicòpter?

L’Esteve només ha vist volar els helicòpters a les revistes, i algun de lluny sobrevolant la línia de la frontera, l’estiu passat. L’ús de l’article determinat suggereix que al parc aeri de la República només en tenen un. I l’han fet pujar per a ell. Caram. Feia més de quaranta anys que no sabia res de la Júlia, i la primera notícia en tant de temps seria també l’última. Júlia Cabestany. Ai, la Júlia. La cap de la secció de Madrid del Servei d’Intel·ligència Militar que li va ordenar, l’abril del 1936, que executés el general Franco.

Sant Felip

El camp de futbol d’Àreu té una inclinació suau en direcció al riu. En qualsevol altre lloc del món, aquesta circumstància el faria del tot inviable per a la pràctica de l’esport, però això als pallaresos no els importa, perquè és el preu que han de pagar per poder jugar: una estona amb el pendent a favor, una estona en contra. Passa com a la vida, igual. L’helicòpter, que serà l’atracció de l’any a la vall Ferrera, és un S’widnik, un aparell militar polonès de reconeixement adaptat a usos civils. La nova pintura brillant del fusellatge —on es proclama l’adscripció a la República Catalana/Parc Aeri— fa que sembli que l’estrenen. L’Esteve hi puja, però no les té pas totes. Definitivament, aquella andròmina pesa més que l’aire, molt més que l’aire, i no té ni la ficció reconfortant de les ales i la seva possibilitat de planejar. A més, se sent observat pels tafaners, que es pregunten què coi ha fet el misteriós amo de la fonda de Tor, aquell home taciturn, maniàtic i definitivament orc, per rebre un tracte tan excepcional per part de les autoritats. I on va, tan mudat, amb aquell vestit fosc i corbata. Amb una corbata que porta com la soga del penjat.

Damunt del taulell de la fonda, l’Esteve ha deixat una nota per a la Caitlín. Li reca anar-se’n sense ella, després de tantes corredisses. Porten, amb algunes intermitències, junts tota la seva vida adulta, i sap que ja la trobarà a faltar així que arribi al fons de la vall. Li ha escrit tres frases, endreçades, lacòniques i precises. Simètriques, tres, quatre i tres paraules, i disposades en tres versos ressonen com un haiku: «He de marxar. / No sé quan tornaré. / Truco quan pugui».

El motorista missatger deixa la moto i la seva disfressa i puja a l’helicòpter amb ell. Li dóna la mà:

—Perdoneu que no m’hagi presentat abans. Estava molt nerviós. Estic nerviós, vaja. Antoni Barriendos, per servir-vos. No sóc mosso, de fet, perdoneu. De l’Oficina d’Informació i Intel·ligència. És un honor viatjar amb vós.

L’Esteve no diu res. Ho podia haver sospitat, però ni tan sols ha fet l’esforç d’intentar-ho. Total, per a què. Un dia o altre els de l’Oficina havien de tornar, perquè són com aquells cometes d’òrbita irregular, imprevisibles però tossuts. O ells, o bé serien els Mossos, o els militars. Quan no els esperes apareixen per l’horitzó i al cap d’un parell de dies omplen el firmament de focs artificials i alteren l’estàtic ball de les constel·lacions conegudes.

El pilot és rus. O búlgar, o ucraïnès, o de per allà dalt. Sens dubte, és un veterà de la guerra del seixanta-dos que, un cop llicenciat, se n’ha anat a buscar fortuna al sud. Veterà de la guerra que es diu de Cuba però que gairebé hi va passar de llarg, com si fos una simple excusa. Però a Baltimore i a Vladivostok sí que hi va haver guerra: les dues ciutats van ser esborrades del mapa el dia quinze de novembre i el món va canviar una mica.

No els saluda, ni bon dia, ni un trist do-broie-u-tra. És allà per pilotar. Serra les mandíbules eslaves, comprova que els passatgers estiguin ben subjectes als seients, es limita a fer volar l’aparell i prou. En passar per damunt de l’antiga línia del front d’una altra guerra, la de Ponent, que és més antiga però molt més propera en el record. L’Esteve intenta identificar des de l’aire per on passaven les línies de trinxeres, on eren els observatoris, les bateries d’artilleria, les casamates per on s’havia arrossegat entre el novembre del trenta-cinc i el març del trenta-sis. No en queda res o, si més no, des del cel no es pot distingir amb claredat. Tot s’ha anat emboscant, s’ha omplert d’argelagues i bardisses. Tot, i els records també.

A l’altura de Collegats l’aparell gira cap a llevant. Navega per un mar de muntanyes arrugades que, mica a mica, es calmen i donen pas a la plana torrada. Tot és de color ocre, a començament de novembre el blat ha estat sembrat però encara no ha brotat. L’autovia de Lleida és una serp en procés de construcció. Sobrevolen la Panadella i els fabulosos túnels del Bruc, que fa un parell d’anys que funcionen, una meravella de l’enginyeria. Montserrat, sempre igual, eterna, rosegada per l’erosió, el batec espiritual del país. I Barcelona, lluny, sota la boirina.

L’helicòpter aterra a una esplanada a l’entrada del port. No hi ha cap comitè de benvinguda, només els espera un cotxe, un Citroën negre, amb un conductor de paisà, que fa temps tot llegint la premsa esportiva. És tard, són tres quarts de quatre, i si no s’afanyen no arribaran a l’hora al funeral. L’Esteve, sense demanar-ho, puja al darrere, i l’agent Barriendos, des del seient del copilot, dóna al xofer les instruccions necessàries.

Ara que no ho impedeix el sarramball dels rotors de l’helicòpter és el moment de fer la pregunta.

—De què s’ha mort?

Com si això tingués alguna importància.

—Un atac de feridura —contesta l’Antoni—. Han estat dos, de fet: primer una embòlia lleu i, al cap de dos o tres dies, la de veritat. Ha anat molt de pressa. Diuen que no ha patit gens, la pobra.

L’Esteve calla i mira per la finestra. La feridura. D’això només es morien els vells, com el seu padrí, pensa. I la Júlia no era vella. No s’havien vist més des del juliol del trenta-sis, i en aquella ocasió cap dels dos tenia indicis per sospitar que era l’última vegada, perquè ella va tornar a Barcelona i ell es va quedar al davant de l’oficina de Madrid fins que van arribar els alemanys i va córrer a organitzar les Milícies d’Interior. Després, durant l’Ocupació, la Júlia va estar-se d’agregada de defensa a l’ambaixada de la República als Estats Units, i quan va acabar la Segona Guerra Mundial va viure una llarga temporada al Canadà, on havia donat classes de geografia humana a la Universitat d’Alberta. Allà es va casar amb l’amo de la llibreria més gran d’Edmonton i, en enviudar, vint-i-dos anys més tard, va voler tornar a casa. No tenia fills ni res que la lligués al Canadà. S’enyorava vagament de la pàtria llunyana i va pensar que era un bon lloc on fer-se vella. D’això havien passat dos o tres anys. Quan l’Esteve ho va saber feia ja uns quants mesos que la Júlia havia reobert la casa que havia estat dels pares, a Manlleu. Vivia amb la seva generosa pensió canadenca, cantava a la coral parroquial i tenia cura del jardí, famós al veïnat per les seves hortènsies. Des que a l’Esteve li van donar la notícia del retorn que havia tingut el propòsit d’anar-la a veure. Però la mandra el guanyava, una peresa estructural, absoluta. Ara ve l’hivern i és un risc córrer per les carreteres glaçades, millor quedar-se a casa, vora el foc, i esperar el bon temps. Però quan fa calor el viatge és massa feixuc, quines ganes de suar. Deixar Tor, la fonda, les quatre vaques que tenia per distreure’s, l’hort, qualsevol alteració de la rutina era un trasbals. Per justificar-se, també pensava, amb tota lògica, que podia haver estat ella qui fes l’esforç de bellugar-se i pujar, perquè era ell el que no s’havia mogut del lloc. Però els uns pels altres. Potser és que no s’havien de tornar a veure. Sense creure del tot en el destí, l’Esteve s’hi repenjava quan li convenia.

Fins aquí el resum de la vida de la Júlia, material d’obituari d’urgència. Sense la ferotge intensitat dels primers capítols, hauria estat una vida més, anodina, perfectament prescindible, continguda dins dels límits d’una còmoda mediocritat. Però la Júlia va ser un dels puntals de la jove república, sempre a l’ombra, sempre a punt.

Pugen per Via Laietana, giren cap a la plaça Nova i enfilen el carrer de la Palla. Els fan baixar a la cruïlla amb Banys Nous, on una tanca mòbil dels Mossos fa que no es pugui passar més enllà. Entren a Sant Felip Neri tot just quan ha començat el funeral. L’Antoni Barriendos sap a on ha d’anar: tira pel lateral esquerre del temple i acompanya l’Esteve fins a la bancada de la sisena fila, que, segons el protocol, és l’espai que han destinat per a les velles glòries. Hi són gairebé tots: Tísner, Bardolet, el sotsdirector de l’Oficina. L’Estragués. El Ventura Ametller, l’Ardèvol. El Pere Capmany, també. I el general Escofet, ministre de Defensa des de feia vint anys, que ha renunciat a seure al lloc que tenia al banc reservat al govern i s’ha estimat més fer costat als antics companys d’armes. Quina col·lecció de mòmies, pensa l’Esteve, mentre s’asseu a un extrem del banc. Però són les seves mòmies, que, així que el reconeixen, el reben amb mirades de complicitat i s’ajunten per fer-li lloc.

La cerimònia discorre amb la parsimònia habitual. No l’oficia el rector de la parròquia, ans l’arquebisbe de Tarragona en persona. Algú li deu haver dit que allò havia de ser un funeral d’estat sense que ho fos ben bé del tot, i d’aquestos saraus el cardenal Escarré no se’n perd ni un. Fins allà on pot comprovar l’Esteve, que només llegeix diaris de tant en tant, han vingut tots els pesos pesants del país: a primera fila hi ha el president Ardiaca, que ha trencat, ni que sigui per una vegada, els seus ferms principis de laica immobilitat per posar els peus en una església, potser per primer cop des que el van batejar. Al seu voltant hi pul·lula un seguici de fidels que el blinden de l’entorn, no fos cas que tant d’encens l’acabés contaminant. La seva presència allà és perfectament calculada: no hi ha anat per convicció, sinó per necessitat, perquè la seva absència hauria estat contraproduent. La política catalana havia entrat en un període de gran inestabilitat, de jocs d’interessos entre forces oposades, en un equilibri tan fràgil que qualsevol moviment en fals tindria conseqüències no volgudes o no controlables. President, cap al funeral, li han dit els assessors, i ell, líder disciplinat, hi ha anat.

L’arquebisbe, que per alguna cosa és l’arquebisbe i cardenal primat, pronuncia una homilia molt breu, perfectament calculada, amb un to que, estranyament, no és gens mel·liflu, ans ressona per les parets del temple amb un vigor insòlit. Sembla com si parlés entre línies, com si fos el dipositari d’un missatge secret que tots els fidels presents han de descodificar. Parla del sacrifici, de les accions dolentes que es fan per evitar mals majors, cita de passada alguna frase de sant Tomàs Doctor sobre el sacrifici, ofereix a tothom qui tingui la humilitat necessària per acceptar-lo el consol cristià del penediment i la penitència, que no esborren del tot el pecat, perquè no el poden esborrar ni perdonar, però que el poden transformar en virtut, i aquesta és la gran força del perdó. L’Esteve ha escoltat el mateix sermó dotzenes de vegades, modificat amb tota mena de variants retòriques. Fins i tot, quan estudiava el darrer curs del seminari, n’havia escrit algun de semblant. Boniques paraules plenes d’aire, com els bunyols de quaresma. Desconnecta de seguida i s’entreté mirant les voltes del temple, intenta endevinar qui són els personatges que no coneix —que són la majoria. La Júlia no tenia gaire família: hi cap tota al primer banc, al de la banda de l’epístola. Una germana força més petita que vivia a Gironella, li sembla, el cunyat evanescent amb bigoti i els seus nebots: un parell d’adolescents d’aire estantís, protagonistes involuntaris al funeral de la tieta que amb prou feines havien vist un parell de vegades. I para de comptar.

No hi ha hagut eucaristia. Quan s’acaben els gori-goris i els asperges, tothom desfila amb pressa, dedicant un darrer gest de respecte al fèretre, que està cobert amb la bandera, mig colgat per corones i centres de flors. Quan ha acabat de passar tothom pel davant, un escamot de mossos en uniforme de gala el treu al carrer, on l’espera un furgó fúnebre per fer el darrer trajecte fins al cementiri de Montjuïc. Ni cotxes de cavalls emplomallats ni un armó d’artilleria. Res. No hi ha cap protocol específic per als funerals dels criptoherois de la República Catalana: cadascú s’ho manega com pot. Potser és que no hi ha hagut prou herois per justificar l’esforç de codificar un cerimonial. O potser sí que n’hi ha hagut prou i simplement els que hi haurien d’haver pensat no hi han caigut o els ha fet mandra de pensar-hi. I ningú no havia donat mai a la Júlia Cabestany el reconeixement que mereixia. És el que té la discreció de certs oficis. Tampoc no hi ha periodistes. Els que estan a l’aguait de la secció de necrològiques no deuen saber qui era la Júlia. I els pocs que ho sabien potser no se n’han assabentat. Per tant, l’endemà els diaris no en diran res, o els més ben informats ho liquidaran amb un breu que només parlarà de quatre vaguetats, perquè ningú no sap ben bé qui era la Júlia: rumors i mitges veritats.

Només hi ha un equip de càmeres que ha llogat alguna instància governamental que roden uns plans de l’acte i que, així que se’n va el furgó, pleguen trastes i se’n van. També marxen els membres del govern, que no es queden ni a fer una cigarreta. Tenen pressa i toquen el dos, amb cara d’haver vingut forçats i per quedar bé no se sap gaire davant de qui. A la plaça només la fan petar els vells resistents, els del sisè banc. Per les paraules aïllades que l’Esteve pot copsar, parlen de la difunta, i entre tots en completen els detalls d’una biografia que potser mai ningú no escriurà. Nota, això sí, una certa tensió a l’ambient: converses en veu baixa, mirades de través. Apartat com està de la vida pública, durant els darrers mesos li han arribat notícies: converses de cafè alguna vegada que ha baixat fins a Andorra, comentaris dels turistes que passen per la fonda, algun article d’opinió que insinuava més que no informava. Mai no n’ha fet gaire cas, i ara se’n penedeix, perquè se sent en fals. Plantat allà al mig, no sap què fer ni què toca ara. Busca amb la mirada l’agent Barriendos, però no el veu enlloc. Si pogués, agafaria un taxi i correria a buscar l’helicòpter, si és que encara l’està esperant al port. Però sospita que no serà tan senzill.

Hem de parlar

—Vine, Esteve, vine un moment. Hem de parlar.

L’Esteve sempre ha temut aquestes paraules, sobretot quan les pronuncia la Caitlín, perquè són el preludi cert d’una exposició de retrets o l’anunci d’una negociació inajornable que no serà fàcil de gestionar. Amb el Tísner, que l’ha anat a buscar, és una altra cosa, naturalment, perquè l’Esteve sempre mostra un cert respecte a l’autoritat: una prevenció atàvica davant dels que manen, genètica, feta a còpia de generacions i generacions d’obedients a la força. L’Avel·lí és director de l’Oficina des del 1961, quan el Bardolet es va jubilar. Tot i que fa temps que l’Esteve no té formalment cap vinculació orgànica amb el servei actiu, no pot deixar de considerar-lo el seu superior.

El Tísner l’agafa del braç i el fa seure en un banc, sota d’una acàcia, mentre saluda amb la mà el ministre de Cultura, Joan Sales, que li dedica aquell gest universal —el puny tancat, polze i dit petit estirats— per fer-li saber sense paraules que li trucarà més tard. Als accessos de la plaça, que s’ha quedat buida en qüestió de segons, hi ha un parell d’homes que vigilen que no els molesti ningú. Un escamot de nens que volien jugar a pilota han estat foragitats pels escortes sense cap mena de contemplacions.

El Tísner s’ha fet gran en poc temps, com passa sovint als que estan sotmesos a pressions, han d’empassar-se grapals enormes i guardar secrets terribles que enverinen la fel.

—Gràcies per venir, Esteve —comença—. Vaig poder parlar amb la Júlia la setmana passada, a l’hospital, abans no li vingués el segon atac, el dolent. Em va dir que li sabia greu no haver-te pogut veure. Ni trucar, ni escriure. Però no es trobava bé. Estava molt cansada i no volia tenir tractes amb ningú.

El pes de la culpa ha canviat de banda, i ara el carrega l’Esteve:

—Hauria d’haver baixat jo quan vaig saber que havia tornat —es lamenta—. Si hagués sabut que estava malalta l’hauria anat a veure. Però en fi. Ara és igual. Ja està fet.

El Tísner li tusta la cuixa, com volent-lo consolar. No passa res, no passa res. La vida és una cadena feta d’oportunitats perdudes, de pecats per omissió, de trens que s’escapen. Hem vingut a aquest món a badar, diu. Treu un paquet de cigarretes angleses i li n’ofereix una. L’Esteve dubta un segon però l’accepta, no perquè tingui ganes de fumar, ans per mantenir el ritual de la conversa.

—Què has notat, avui? —pregunta a l’Esteve—. Tu que ets tan perspicaç ho deus haver vist de seguida.

La resposta és tan evident que no necessita una pregunta.

—Que esteu sols. O que us han deixat sols. Ni us miren a la cara.

El Tísner mou el cap. No és ben bé això, però s’hi acosta.

—Tens raó. Més o menys és així. Però ja ho saps: és millor sols que mal acompanyats.

El lema preferit de les ànimes misantropes com la seva, però no ho hauria de ser en una organització que se suposa que s’ha de fonamentar en el treball d’equip per ser eficaç.

—La meitat del govern desconfia de vosaltres —diu l’Esteve—. Us fan el buit. El llit. Llum de gas. Us voldrien fotre fora, perdre-us de vista, enviar-vos a casa i manar només ells i els seus acòlits.

—I si encara fos la meitat del govern, rai —replica el Tísner—. Ara són majoria, Esteve. Set a tres, per estalviar-te de fer els comptes de la vella. No ho sap ningú, encara, però el Basté, ministre de Comerç, ha deixat el partit. Aquesta setmana ha enviat una carta de dimissió que podria passar a la història com la mostra perfecta del cinisme polític. Diu que nosaltres hem perdut el contacte amb la realitat, que els vents han girat i, molt finament, ens vol fer veure que estem pixant en la direcció equivocada i ens mullarem el camal dels pantalons. —Pren una mica d’aire, abans de canviar de to—: Els comunistes l’han comprat, naturalment. Tothom té un preu, i es veu que el seu era assequible.

Aquell banc de la plaça s’ha convertit en un confessionari improvisat. El director Tísner, que els dies de cada dia ha de mesurar les seves paraules, se sent lliure per dir el que de veritat pensa, per primer cop en molt de temps. L’Esteve és un bon escoltador: és lliure, no té prejudicis ni deutes, i té l’experiència necessària.

—Esteve, t’has fixat en el posat del camarada Ardiaca? Estava com fora de lloc, amb aquella cara de pomes agres. Ningú no s’explica per què ha vingut. No havia tingut mai cap tracte amb la Júlia, ni res de l’època que ella representava li sembla interessant, perquè creu que llavors es van fer les coses molt malament, sobretot perquè els seus coreligionaris van fer un paperot més aviat galdós, amagats sota les pedres de la història o, encara pitjor, remant contra corrent o posant pals a les rodes. No sabem què li ha passat pel cap. S’ha presentat a última hora, gairebé sense avisar, ha revolucionat tot el protocol previst, ha arribat envoltat dels seus assessors, gentilesa de l’ambaixada soviètica, que no el deixen estar ni per anar a cagar, i disculpa’m la grolleria. Per mi que, així que ha entrat, s’ha adonat que no hi pintava res, allà.

—Potser sí. Però ha vingut —objecta l’Esteve.

—Tothom té dret a equivocar-se. Però em jugo el que vulguis que està tot calculat. Fa un temps que ens vigila molt de prop. Vol que siguem conscients que ens té el dit a l’ull, que no ens deixarà en pau fins que trobi l’excusa perfecta per fer-nos fora. Es veu que el pobre Heribert, al consell de ministres, cada cop ho té més difícil per defensar-nos. Jo diria que ens ha vingut a fer un advertiment. Que mana ell.

—Ja ho sé —concedeix l’Esteve—. Però al Parlament el Partit dels Comunistes necessita els vots d’Esquerra, no? Perdona que no domini aquestes coses bàsiques, però és que realment no m’interessen.

—Sort en tenim —diu el Tísner—. De moment. Ja hi pots pujar de peus: si no fos així, hauríem saltat tots fa dies.

—Donques plegueu d’una vegada. Que peti tot. Unes eleccions i a córrer. Quines ganes de patir.

El Tísner es remou, incòmode. Sospira.

—Fos tot tan fàcil. Aquest és el primer impuls, sí, no et diré pas que no. Aturar el joc, repartir les cartes una altra vegada i veure lo què. Si fos cosa de l’atzar, rai. Però tot és molt més complicat que no sembla.

És clar que ho és, pensa l’Esteve, però no gosa dir-ho en veu alta. Des de Tor ho veu tot molt clar. De vegades cal deixar-se estar de punyetes i tirar pel dret.

—Estem fotuts, Esteve —bufa el Tísner—. Estan a punt de posar en marxa un servei paral·lel d’informació. No ho sabies?

—No. Com vols que ho sàpigui?

—És clar que no. D’això es tracta. Com que no ens poden fer plegar sense provocar una patacada sideral i forçar noves eleccions, i no hi estan preparats, goita, ens fan un pont i ens passen pel damunt. El món ha canviat molt i en poc temps, Esteve. Allà dalt, amb les vaques, potser no te n’adones, però t’asseguro que tot va molt de pressa. Massa.

L’Esteve sí que se n’ha adonat. Feia un parell d’anys ben bons que no baixava a Barcelona, i durant el trajecte entre el port i l’església de Sant Felip ha percebut algunes diferències. En el parc mòbil: els Lada i uns tristíssims Trabant de dos temps han desplaçat els Chrysler i els Ford. Els vehicles oficials dels capitostos de la República, aparcats a la plaça, eren un ramat de Txaika nous de trinca per als ministres i un enorme ZiL-111 al servei del president Ardiaca, en comptes dels Cadillac de tota la vida que havia vist l’Esteve a les seccions gràfiques de la premsa. I el que més l’ha impressionat: la flamant ambaixada de la Unió de Repúbliques Socialistes Soviètiques, al número 16 de la Via Laietana, presidida per un enorme fris de musculats relleus socialistes que commemoraven les darreres grans fites de la Revolució: la bomba sobre Hamburg que va precipitar l’esfondrament del Tercer Reich, la Reconciliació, la Segona Gran Guerra Patriòtica, la Reconstrucció i la Nova Revolució Industrial, l’arribada a la Lluna.

—Són a tot arreu, Esteve. I porten diners a cabassos. Gairebé la meitat dels edificis que s’estan construint ara a Barcelona són dels soviets, o dels satèl·lits alemanys, que ve a ser el mateix. Des de l’any passat que hi ha mastegots a l’Escola Oficial d’Idiomes per aprendre rus, i això que han triplicat el nombre de cursos.

—I què està passant?

—Hòstia, Esteve. Una cosa és que visquis on sant Pere va perdre la barretina i l’altra que t’estiguis dalt d’una figuera tocant-te els ous. Tenim el Vasco Gonçalves a Portugal. L’Ignacio Gallego a Espanya, si és que guanya les eleccions del mes vinent, que les guanyarà o faran que les guanyi, si el president Ridruejo no és capaç de redreçar-ho. I a l’Ardiaca ja el tenen aquí, ben arrepapat a la poltrona, més pinxo que l’hòstia. Rei, as i manilla. En cinc anys Mólotov i Shepilov hauran aconseguit lligar tota la Península. Itàlia caurà aviat. França potser costarà una mica més, però també ho farà. Tenen pressa i som l’objectiu prioritari. Quin és el pla? Construir una plataforma ferma a Europa per encarar amb garanties la conquesta d’Amèrica. Així de clar. Agafa un mapa i dibuixa quatre fletxes. Ibèria, França, Alemanya i Polònia. Com si això fos el joc de l’oca, i tiro perquè em toca. És la pinça perfecta. I els americans estan acollonits, després de veure com els russos fonien Baltimore amb una bomba d’hidrogen i després de tornar-s’hi els era absolutament igual perdre Vladivostok, com si ja comptessin que els americans la destruirien i no els vingués d’aquí. Què és una ciutat de tres-centes mil persones, comparada amb la grandesa de la Unió Soviètica? Tan sols un peó perdut en un diabòlic joc d’escacs. Tenien moltes ciutats més i estaven disposats a sacrificar-les, sabent que podrien suportar-ho molt millor que no pas l’enemic, perquè els russos estan acostumats a patir invasions i tota mena de desgràcies. Des de l’ensulsiada de Baltimore, que no se l’esperaven, els ianquis s’han quedat en el seu racó, acollonits, sense capacitat de reaccionar, i no es preveu que en una generació, pel cap baix, canviïn d’idea. S’ho deixaran fer tot mentre no els atabalis més del compte. El cràter de la costa est els ha deixat sense capacitat de reaccionar. Kennedy no mourà un dit, i els que aspiren a succeir-lo ja han dit que tampoc no es bellugaran. El país no es pot exposar a un nou atac. És l’hora del replegament, de fer-se forts frontera endins i de no embarcar-se en aventures que no saben com acabaran.

—…

El Tísner llença la burilla a l’escocell de l’arbre que els fa ombra i treu un sobre de l’infern de l’americana. A dins hi ha uns quants fulls de paper ceba. Els desplega amb parsimònia i els acosta a l’Esteve, que agafa els fulls amb la punta dels dits. És una xerocòpia feta sobre un document original que, al seu torn, era una còpia en paper carbó, amb l’interlineat mínim, difícil de llegir. El text està escrit en francès.

—Ara no cal que em diguis res, Esteve —diu—. Llegeix-t’ho amb calma quan tinguis una estona. Va ser interceptat la setmana passada pels anglesos, que són els únics que tenen una mica de senderi i dignitat en aquest moment. És l’acta d’una reunió del Collegium del ministeri soviètic d’Exteriors, celebrada encara no fa quinze dies.

L’Esteve no té cap ganes de submergir-se en els miasmes de la impossible prosa burocràtica soviètica. El Tísner ho nota de seguida i li dóna la raó.

—Però si vols te la resumeixo, home. T’estalviaré la feina, no sigui que t’herniïs. Me la sé de memòria i l’hem analitzat del dret i del revés. Tampoc no és la càbala: quan volen anar per feina s’entén prou bé el que diuen. Ras i curt: els russos volen promoure una federació ibèrica. Mira que bé. Tal com raja. El somni humit d’Unamuno i de Castelao, fet realitat l’any setanta-cinc pels camins impensables de la geopolítica. Dis-me: per quins set sous haurien de negociar amb tres interlocutors, tres, cadascun fill del seu pare i de la seva mare, si amb un de sol ja en tindrien prou? Tens un titella en comptes de tres, i encara et sobra una mà per pelar-te-la al darrere de l’escenari. Quedaria, això sí, el senyor síndic de les Valls Neutrals d’Andorra com a única autoritat raonable i autònoma i no especialment prosoviètica en aquest coi de Península dels pebrots. I això perquè no els interessa, que si no en quatre dies organitzen allà dalt una petita revolució bolxevic i tururut viola. Col·lectivitzaran els isards i li diran al copríncep Leclerc que miri cap a una altra banda mentre envien el copríncep Mas a Sibèria, a evangelitzar mamuts. Potser ho faran, ni que sigui per no deixar una xinxeta blava al mapa i que ningú no els pugui acusar de ser uns deixats i tenir serrells territorials penjant. No els vindrà d’aquí. Tanco el parèntesi i torno al document. El protocol descriu els passos que s’han de seguir durant els propers dotze mesos. Tot té una lògica perversa, perfectíssimament calculada. Una empenta aquí, un bloqueig allà. Finançar aquest i neutralitzar aquell altre. Com els jugadors de billar, que et fan saber la trajectòria que seguiran les caramboles i tu t’ho mires amb cara de babau, pensant que és impossible calcular-la abans de picar les boles.

L’Esteve espera sense dir res el moment de la gran revelació. Que què s’ha de fer. Per què l’han fet venir, si és que l’han fet venir per alguna cosa concreta i no només per recordar els vells temps i retre l’homenatge a la companya morta. Ara ho veu clar, tot això. Fora els preliminars, pilota a l’olla i foc a l’obaga. El Tísner li torna a posar una mà al genoll. Ara no el tusta, sinó que exerceix una lleugera pressió.

—Mossèn Farràs. Ai. Ho haurem de rebentar tot, abans que el vent de la història no ens escombri. Ens ajudaràs, oi que sí?

Ens ajudaràs?

—Ens ajudaràs, oi que sí?

No, és clar que no els ajudarà. De quina manera pot fer-ho? No pas per prevencions ideològiques o pràctiques, sinó perquè no sap de quina manera els pot donar un cop de mà, ni com ni quan ni per què. No pot ser que, per molt malament que vagin les coses, a l’Oficina no tinguin prou capital humà per poder fer tot allò que convingui: gent jove, forta, preparada, plena d’ideals, encara no coberta pel tel del desengany, el cinisme i la desil·lusió que inevitablement hauran d’experimentar. I ell fa massa temps que s’ha apartat de la primera línia, i de la segona, i de la tercera. És un soldat a la reserva, una classe passiva, un prejubilat. Un veritable escarràs, que no compta per a res, a un pas de l’esquela a L’Avantguarda. Però la petició del Tísner li ha ressonat amb massa convicció. No és una demanda retòrica, ni una vaga reclamació: ho tenen clar. El necessiten.

—Ja sé el que et passa pel cap, Esteve —continua el Tísner—. Que t’has col·locat voluntàriament fora de joc, a mirar-t’ho des d’un costadet, però, al mateix temps, t’adones que nosaltres hem d’estar molt amoïnats per haver-te anat a buscar al teu amagatall sagrat de Shangri-La. M’equivoco?

—No. És així mateix. Tal com ho dius.

El Tísner respira fondo. El més semblant a un sospir invers.

—Suposo que entrem a la fase de la conversa en què t’hauria de convèncer a còpia d’estovar-te la closca amb un argumentari de pes i amb llagoteries diverses. Ens la podem estalviar?

—No.

—Ara em faràs gruar, i total per acabar allà on tu i jo sabem que acabarem. És injust, no creus?

—Serà tan injust com vulguis —diu l’Esteve, una mica irritat—. Però crec que per aquí hi hem de passar. Sincerament. Esforça’t una mica, Avel·lí, sisplau. T’anirà bé per repassar la bateria d’explicacions que portes preparada de casa, i que jo t’agrairé que despleguis. Saps que no sóc una noia fàcil, que no em deixo arribar el ruc a les cols així com així.

El director ja no sospira: esbufega. Sap que l’Esteve té raó. I que com més aviat ho enllesteixi, millor. S’aixeca, estira les cames, es treu l’americana i torna a seure. Canvia el to de veu.

—Com vulguis, Esteve. A veure si t’ho explico de manera que ho puguis entendre sense que hagi de fer dibuixos. Ja has vist quin és el context. Ara que sabem quin és el camí que volen seguir, ens toca a nosaltres posar-hi tots els obstacles que puguem. Han calat foc a la muntanya i hem de construir un tallafocs o encendre un altre foc que l’aturi tan de pressa com sigui possible. Per fer servir una altra metàfora, que ara no serà forestal sinó ferroviària: hem de fer descarrilar el tren abans no agafi massa velocitat. El que no sabem és com aconseguir-ho. Una cosa sí que tenim clara: no hi ha una sola via per fer-ho, i caldrà que ataquem per molts fronts, diferents i complementaris.

L’Esteve aixeca un dit.

—Un moment, un moment. I si el document que teniu és només una maniobra per distreure-us i us la foten per alguna altra banda, sense veure-la venir?

—És una possibilitat, certament —diu el Tísner, amb el cap cot—. Malauradament, no hi ha manera de saber-ho fins que no vegem com es va complint, fil per randa, i llavors potser serà massa tard per neutralitzar-ho. Ens hem d’avançar. Ara, també t’he de donar la raó: no seria pas la primera vegada que els altres ens fan arribar contrainformació per confondre’ns i fer-nos passar per allà on volen. Però per ara no ho crec. Ni jo, que no hi compto gaire, ni ningú: els analistes anglesos estan convençuts que el document va a missa, és autèntic i, sobretot, el pla està massa ben fet, és extremament lògic. Negres juguen i guanyen en tres moviments. Ens l’hem mirat del dret i del revés. I els nostres col·legues francesos i italians també hi estan d’acord. De fet, ens ho estem mirant plegats, acordant les properes jugades, perquè si no hi ha unitat d’acció segur que no ens en sortirem. Al document no hi ha escletxes ni fissures. De fet, ja estàvem treballant des de feia temps en la construcció de models semblants, per si de cas no érem capaços de consultar l’original. Si els russos mai volen garantir el control del sud d’Europa sense haver de moure ni un sol dels T-64 del mariscal Ustínov, el pla és senzillament perfecte. Ens ensenyen la pastanaga, la punta del viso, s’obren de cames. L’opinió pública es va guanyant, pas a pas, sense que hi pugui haver cap oposició lògica. Inversions més diaris més voluntats més somriures. Al final del procés, com deia el comte duc d’Olivares, «para que se consiga el efecto, sin que se note el cuidado».

—Això no ho va dir el comte duc —objecta l’Esteve.

El senyor director s’ha molestat.

—Ah, no? Mi-te’l. Doncs qui?

L’observació l’ha deixat descol·locat, ha desdibuixat el fil que amb tanta cura anava descabdellant.

—No ho sé, Avel·lí, hòstia. No em fotis cas. Diria que ho va escriure més tard algun pixatinters de la cort dels Borbons, un segle més tard, però segur que no va ser el comte duc.

—És igual, Esteve. Com ets. M’has fotut la frase enlaire i ara n’hauré de buscar una altra que no tingui màcula.

—Va, home. Continua. Per favor. Que no ho faré més. T’ho juro.

Però el Tísner s’ha empipat de debò. No està acostumat a tanta frivolitat en temes que considera transcendents.

—Mira, és que no hi ha gaire més a explicar, Esteve —diu, sec—. No pas ara. Ras i curt: l’estratègia és alterar tant com puguem el seu full de ruta. Que siguem capaços de sembrar amb tot de petites mines aquest camí tan galdós i tan previsible que ens han traçat els enginyers socials de l’Smolenskaia. De tants obstacles que trobaran, en un moment o altre perdran la concentració, cometran un error, s’ho hauran de replantejar, i qui sap si agafaran el camí equivocat. Ha de ser un esforç contingut, constant, molt més difícil de mantenir que no pas una gran acció, una gran acció que, d’altra banda, no sabem quina podria ser i, si mai som capaços d’imaginar-la, estarà sens dubte fora del nostre abast. O sigui que.

El Tísner s’alça, pica de mans i s’espolsa els pantalons. És l’hora dels adéus i ens hem de dir.

—O sigui que què?

—Que t’ha tocat pujar a la màquina del temps, Esteve. Viatge d’anada i tornada. Si vols, és clar. No obliguem a ningú, i a tu menys encara, perquè tens un bon saldo al nostre llibre de comptes i t’has guanyat el retir. Però això ja ho saps, oi que sí? Sempre t’ha agradat anar de voluntari, no em diguis que no. La picoreta que t’agafa.

La màquina del temps

L’Esteve activa el seu mode emmurriat: no parla i s’ha quedat palplantat al costat de l’arbre. Ni tan sols fa cara de meditar ni de considerar la proposta que li acaben de fer: l’ànima i la intel·ligència han fugit del seu cos, de bracet, i no se sap pas quan tornaran. El director Artís ha xiulat a un dels escortes perquè el vingui a recollir el cotxe oficial, que estava aparcat al carrer de Sant Sever. Quan arriba, el tusta a l’espatlla.

—Pst. Esteve. No et quedis com un estaquirot. Què fas? Puges?

—On hem d’anar? —pregunta l’Esteve, que tot d’una ha recuperat un simulacre de consciència.

—Enlloc. No anem enlloc. Vull dir que tots dos no anem enlloc. Tinc feina, m’esperen en una reunió i l’aniré encadenant amb d’altres, no sé quantes, fins a l’hora de sopar i encara em quedarà feina per fer. Tu què vols fer? T’ho has pensat? Et quedes o te’n vas cap a la muntanya?

—Que tinc alternativa?

—Sempre hi ha una alternativa, Esteve. El lliure albir, en diuen. No t’ho van ensenyar al seminari, que el destí no existeix i que tot es limita a escollir? Fer o no fer, mira que simple que és el dilema. «To do or not to do», com deia Shakespeare. O no era ell? Et sembla poca alternativa? Mira, si vols, te’n tornes ara mateix, aviso el pilot, el Mistislav, que gaire trempat no és, però és de tota confiança i no beu estant de servei, et deixa al camp de futbol d’Àreu d’aquí a una horeta de no res, ets a temps de tornar a casa a l’hora de sopar, i encara trobaràs el trinxat i la rosta calents a taula. Però si et vols quedar, et quedes i veiem si això que hem pensat pot tenir alguna possibilitat d’èxit. Si la té, perfecte, i si no, ja ens empescarem alguna altra cosa i tal dia farà l’any, que és la sentència que defineix amb més precisió el caràcter català, acomodatici i pragmàtic. Potser no serem els primers a arribar a Mart, però quan ens hi deixin anar hi posarem una botiga i ens anirà prou bé. Però, gràcies a Déu sien dades, d’idees boges no ens en falten, perquè tot el personal que tenim estan com un llum d’oli, i no ho dic amb ànim de criticar, sinó amb la màxima admiració, perquè els bojos han estat, des del temps dels cavernícoles, els que han fet sirgar el món. Ara, deixem-ho clar d’entrada, que després no vull reclamacions: si et quedes, et demano que et quedis fins al final de la funció. Suposo que ja saps com funcionen, aquesta mena de negocis. Des que te’n vas anar de vacances pagades la cosa no ha canviat pas gaire. No cal que et digui res més. No cal apel·lar a la memòria dels que no hi són, oi que no? Ens hem fet grans, Esteve, i el procés d’envellir fa que ens anem tornant descreguts i cada vegada menys sentimentals. Ens hem convertit en uns escèptics rondinaires. És així, i no hi podem fer res. Va, puja. Et deixaré al Sindicat. Allà t’explicaran més coses.

Que quin sindicat.

—Oh, no en fotis cas. Coses de la canalla. Una de les nostres maquinacions. També li’n podien haver dit la Societat. O la Caverna. La Cort. El Cau. O ca la Tieta. El cas és que els agrada buscar noms misteriosos, que fan que els que hi treballen se sentin més importants del que realment són.

L’Esteve accepta les explicacions amb un cert escepticisme, però, va, som-hi, cap al Sindicat hi falta gent. Pugen al cotxe oficial, que, en comptes de sortir directament a la Via Laietana per la plaça Nova, s’endinsa pels carrerons del barri del Pi, amb l’objectiu de despistar possibles seguidors. Com que gairebé s’ho han dit tot, de moment, el trajecte el fan instal·lats en un silenci incòmode. El Tísner, perquè no sembli còmplice de tanta quietud, treu una llibreta de la cartera i fa veure que apunta les darreres idees que ha estat barrinant. Al darrere, a una distància prudent, va un altre cotxe amb l’escorta. Surten a la Via Laietana, pugen per Jonqueres i Llúria, fan uns quants tombs per la retícula de l’Eixample. Quan estan segurs que no els va ningú al darrere, els de l’escorta fan llums i el xofer tira, sense encantar-se més, en direcció Besòs. A la cruïlla entre Consell de Cent i passeig de Sant Joan, aprofitant que el semàfor està vermell, el Tísner s’inclina cap a la dreta, obre la porta i fa baixar l’Esteve amb una empenteta.

—Afanya’t, abans no es posi verd. Ara entres a la pastisseria que hi ha al xamfrà i demanes una dotzena de tocinillos i pastissets de coco. Més tard, parlem.

Una dotzena de tocinillos

L’Esteve se sent extremament ridícul fent de protagonista involuntari d’aquella mena de vodevil d’espies. Pensa que l’última vegada en la història que s’havia hagut de recórrer a aquesta tècnica barata per entrar d’amagatotis en algun lloc havia estat a la Viena ocupada, l’any quaranta-cinc. Està desentrenat i se sorprèn dels nervis que el tenallen, i entra a la pastisseria amb la vergonya de l’adolescent que s’atreveix a demanar condons a una farmàcia.

—Bo-bon dia tingui —diu a la dependenta, que se’l mira amb una curiositat gens dissimulada—. Daixòs. Que em posarà una dotzena de tocinillos, sisplau?

La dependenta, parapetada a la seva banda del taulell, no es belluga i continua mirant-se’l: és evident que hi ha alguna cosa que no rutlla.

Esteve, que t’estàs rovellant. Espavila.

—Eh, i uns pastissets de coco, sí, també, que me’ls deixava —afegeix, avergonyit.

Ara sí. Tot en ordre.

—Mmm. Vingui per aquí. Sisplau.

Passen a la rebotiga, on, en efecte, hi ha una safata amb tocinillos, acomodats en els seus petit-fours de paper de plata, perfectament alineats, en formació, com si haguessin de passar revista. L’Esteve no gosa agafar-ne cap perquè ha de seguir la dependenta, que s’afanya, obre una porta i li dóna les indicacions necessàries per continuar, es nota que no vol deixar la botiga abandonada. Instruccions: ha de pujar a un magatzem que hi ha just a sobre, ha d’obrir una altra porta, travessar un passadís, trobar una altra porta, sortir a un pati interior i enfilar-se per una escala metàl·lica que puja fins a un safareig. Allà haurà de fer sonar una campaneta i esperar.

Mentre segueix el camí i va superant totes les etapes, se sent com Oliver Twist anant a cal Sowerberry, l’enterramorts, de tan fosques, decimonòniques i estretes que són totes les etapes d’aquella ascensió. Al final, el safareig apareix, adossat no se sap ben bé com a la façana. Truca a la campaneta, que té un dring agònic i esquerdat, tan poqueta cosa que li sembla que és impossible que hagi pogut ser sentida. S’ha esperat una estona, amb l’esperança vana que no es presenti ningú, disposat a tornar enrere cap a la pastisseria i a la temptadora plata de tocinillos sense perdre’s pel camí: hauria d’haver deixat un rastre de molles de pa. Però al cap d’un parell de minuts, precedits per alguna corredissa nerviosa i xiuxiuejos, ha obert la porta una noia baixeta, vestida amb una faldilla de quadres, de col·legi de monges, amb ulleres rodones i els cabells recollits amb agulles: fa tota la pinta de ser una casta estudiant de primer curs de Filologia Hispànica. Passi, passi. L’Esteve entra al sindicat de ca la tieta amb l’aire compungit del pagès que ha baixat a Barcelona a visitar-se al metge especialista i, abans de passar a veure el doctor, la infermera el fa despullar en un recambró de la consulta.

—Benvingut, senyor Farràs. Passeu, que us esperàvem.

El tractament de vós el sobta, però no l’incomoda gens. Què coi, ja té una edat. A Tor encara és la manera habitual amb què els més joves s’adrecen als grans, però potser a la capital les coses han canviat.

El pis ha de ser un principal, per les motllures de guix, pels mosaics hidràulics, per la sensació que allà s’hi ha mogut diner de la banca o del tèxtil. La noia el fa desfilar per un passadís fins al menjador dels diumenges de la casa, que ha estat reconvertit en sala de reunions. Hi ha una taula rodona al centre, una pissarra contra la paret de l’esquerra i un parell de cavallets amb suros, amb tot de fitxes clavades amb tatxes, connectades amb cintes de colors. Un piano vertical, Cassadó & Moreu, amb la tapa oberta, suggereix que, de tant en tant, algú el toca, potser per alliberar la tensió. Les cortines de la tribuna estan desplegades per evitar que els tafaners tafanegin, però deixen passar prou claror per evitar la claustrofòbia. Damunt la taula hi ha un cafarnaüm de carpetes, llibres, mapes, volums solts de l’enciclopèdia Espasa, papers, cendrers plens i tasses brutes de cafè. En un moble auxiliar, piles i més piles de diaris, nacionals i de l’estranger. I, a la taula, sis persones assegudes, que el contemplen com si fos una aparició que ha pertorbat una trobada social. La noia que l’ha acompanyat s’esmuny cap a la cadira que queda buida.

Són set en total, com els savis de Grècia. Tots es miren entre ells, com si no hi hagués ningú encarregat de fer les presentacions, potser perquè la situació és anòmala i no té precedents. Després d’un moment de dubte, s’aixeca el que sembla de més edat, perquè fuma en pipa i gasta una barbeta ridícula de cineasta francès existencialista que, si més no, li dóna un aire de més respectabilitat. Però en el fons són tots una colla de criatures.

—Senyor Farràs?

La pregunta, tot i ser retòrica, és de les que necessiten una resposta clara, ni que sigui per deixar establerts els principis essencials.

—Sóc jo.

—Asseieu-vos, sisplau. Benvingut al Sindicat —li diu, tot cerimoniós, mentre li allarga la mà—. No és el nom oficial d’aquesta secció, que de fet no en té cap, però és com li’n diem, per fer broma. El Sindicat de l’Oblit, però ho escurcem per estalviar. Deixeu-me que faci les presentacions. Començo per mi i segueixo l’ordre de les busques del rellotge, d’acord? Sóc el Sebastià Bertran, servidor. Aquí, l’Helena-amb-hac Maura. La Mariona Nuix. El Pere Ferrer i la Mercè Arriaza. L’Ernest Gomà. I el Jeroni Monfort. Els he dit tots set, no? Bé. Ja ens vagarà de conèixer-nos millor. Imagino que us han explicat a què ens dediquem, no?

No se l’espera, aquesta. O algú ha badat o li estan aixecant la camisa.

—No —diu, seriós—. No me n’han dit res. Això estava previst d’aquesta manera? Perquè tinc la sensació, i perdoneu, que tot plegat és una mica improvisat.

El Sebastià fa cara de màxima resignació.

—Bé, aquesta és una acusació que se’ns fa sovint —confessa—. I he de dir que amb una base del tot certa. Però hem de tenir en compte que la improvisació no és, en si, una cosa dolenta. Què és una composició musical, sinó una improvisació organitzada, polida i escrita? I què me’n dieu d’una novel·la? Cada frase s’improvisa, cada paraula, no? Després tot s’endreça i pren la forma final, però l’espontaneïtat de l’origen hi ha de ser, si no es vol que l’obra neixi morta. Doncs això. Nosaltres improvisem tota l’estona, sí, però al final del procés han de sortir propostes concretes, realitzables.

—Ahà. Un raonament molt interessant, aquest que em dius, jove —respon l’Esteve, que opta per fer servir el tu, atesa la gran diferència d’edat—. Suposo que el teniu preparat, perquè no deu haver estat la primera vegada que us han vingut amb reclamacions per la cosa de la improvisació. Ara, sisplau, deixeu-vos estar d’hòsties i expliqueu-me de què va, tot això.

El Sebastià s’ho pensa. Ha de calcular el pes de cada paraula.

—Bé —diu, no gaire convençut que convingui parlar-ne, si més no en aquell moment—. Els del Sindicat tenim un encàrrec especial de l’Oficina. Anem per lliure, només responem davant del director i de ningú més. L’hem d’ajudar en tot allò que ens demani. Tenim una vinculació directa amb l’amo del tros, i sospitem que no apareixem en cap organigrama, ni de l’Oficina ni d’enlloc. Treballem a l’ombra de l’ombra de l’ombra. I que què fem. A veure. Com ho podria dir sense embolicar-me. Estem tocant els ous als russos, per dir-ho fàcil, simplificant-ho al màxim. Pensem en estratègies per contrarestar les seves actuacions, presents i futures. Acció-reacció, desplegant una oposició de forces per neutralitzar-les i, si és possible, obtenir avantatges posicionals. Això, els dies de cada dia. Però ara el senyor director de l’Oficina ens ha dit que deixem estar tot el que teníem mig engiponat i mirem què podem fer amb vós. Un parèntesi en la nostra activitat frenètica. Us agraïm que hàgiu vingut tan de pressa.

—No ho acabo d’entendre, nois —diu l’Esteve—. Que heu de mirar què podeu fer amb mi? Ho heu d’improvisar, encara? A què estem jugant, aquí?

—Bé, ho hem de construir. Jo no parlaria d’improvisació, insisteixo. Tenim un material de primera, diria, que s’ha d’elaborar amb calma i carinyo. Però si el que pregunteu és si tenim un guió establert, doncs no, no el tenim. De moment no, però per això no patiu perquè aviat el tindrem. Una altra cosa potser no, però tothom reconeix que treballem ràpid.

L’Esteve no s’ho pot creure. Fa com que s’aixeca.

—Bé. Em penso que ha estat tot un error. Potser és millor que me’n vagi, ara que encara hi sóc a temps. Perdoneu. No us voldria destorbar més. Passin-ho bé, senyoretes, senyors.

Però ningú no es belluga. La noia que l’ha anat a rebre ha tancat la porta del safareig amb clau. L’Esteve sap que no pot fer el ridícul anant cap a la sortida per tornar tot seguit a reclamar que li obrin. Nota com el vigilen catorze ulls, que esperen el seu proper moviment.

Una de les noies, la que li ha estat presentada com a Mariona Nuix, pren la paraula. Es veu que ha de ser ella l’encarregada de desfer el nus. Potser és la seva habilitat concreta, la responsabilitat que té assignada.

—No us ho prengueu així, senyor Farràs —diu, fluixet—. Sabem que no és fàcil d’explicar. És culpa nostra. Som una colla d’arroplegats, sí, però tenim bon cor i la major part del temps ens animen les millors intencions. Seieu, sisplau. Parlem-ne un moment, i veureu com ens entendrem. De veritat que no som tan sapastres com semblem. Una mica potser sí, però no tant.

L’Esteve torna a seure, no pas sense recança. Ara és la Mariona la que dirigeix la reunió. S’ho ha guanyat i, de fet, no sembla que hi hagi una jerarquia clara.

—Tornem a començar. Us vindria de gust un cafè, senyor Farràs?

Això és una altra cosa. Una conversa civilitzada necessita un cafè.

—Prou.

—Ernest, tu que ets més a prop, per favor.

Qualsevol acció que sigui capaç de trencar aquell bucle idiota és benvinguda. La Mariona juga, mentre esperen el cafè, amb uns documents grapats, tot recitant l’acte de contrició.

—Perdoneu-nos, senyor Farràs. Som joves i ignorants, portem penjada aquesta llufa i l’acceptem. Sabem qui sou, naturalment, i no teniu ni idea de com us admirem i us respectem. Podríem dir que la vostra fama us ha precedit i estem una mica neguitosos, de tant que ens n’han parlat. Quan a primera hora de la tarda ens han anunciat que vindríeu, ens hem esverat. Per això ens heu vist com una colla de cagadubtes i arrupits, perquè no estem acostumats a rebre visites. Treballem aquí tancats, com en un monestir, i això ens fa perdre habilitats socials. Però normalment no som així. Oi que no?

Ningú no diu res. Amb la cara paguen. Potser sí que no ho són però bé que ho semblen. L’Esteve és un os que cal rosegar una bona estona abans d’arribar als molls. Allà dins no estan acostumats a tractar amb persones.

L’Ernest torna de la cuina amb una cafetera plena. Algú agafa una tassa de l’aparador. Torna a parlar el Sebastià.

—Potser que posem les cartes damunt la taula, senyor Farràs. El director Artís us ha ensenyat el famós document del Collegium, no?

—Sí. Me l’ha ensenyat —diu l’Esteve—. Però no l’he llegit. Me n’ha fet cinc cèntims.

—Ni falta que fa —diu el Sebastià—. No és res més que un resum, una mena d’acta recordatori per als membres del politburó, que són uns venerables patriarques prostàtics i els falla la memòria. La veritat, és un paper que, a l’hora de la veritat, no ens ha servit de gran cosa. Només per acabar de convèncer els descreguts. Nosaltres fa temps que treballàvem amb això.

Assenyala un patracol que tenen damunt de la taula, amb l’enquadernació reforçada amb cinta adhesiva de tela, ple de tiretes de paper per assenyalar pàgines.

—Aquest és el material bo. Li’n diem el Vòina-i-mir. És a dir, el guerra-i-pau, igual que la novel·lota. És un manual d’instruccions. El manual d’instruccions, de fet. Confegit amb tota la pena del món des de fa tres anys gràcies als esforços de la resistència hongaresa i a un agent doble anglès que va tenir els sants collons de tancar-se una nit al despatx del secretari del ministre Vóronov per microfilmar-lo. Ells no saben que el tenim, ni ho sospiten. És el secret més ben guardat des de la bomba del quaranta-vuit.

—L’any de la bomba va ser el quaranta-nou —corregeix l’Esteve.

Al Sebastià se li escapa una rialleta nerviosa.

—És clar, sí, el quaranta-nou, va ser. Qui millor que vós per saber-ho. En qualsevol cas, ningú de nosaltres no havia nascut, llavors. I als llibres de text del desmantellament de la bomba de Sanjurjo no se’n parla. Encara. O sigui que oficialment no va passar res, el quaranta-nou.

A l’Esteve se li acaba la paciència. No en té gaire.

—Bé, nois. Va. Que és tard i vol ploure. Ara digueu-me què voleu de mi. Si és que voleu alguna cosa en concret, que ho començo a dubtar.

—Estem dibuixant possibles escenaris de futur —diu el Sebastià—. No sé si us ho ha comentat el director Tísner. Penso que més aviat no, que s’ha estimat més que ho féssim nosaltres. Sempre fa el mateix. Intento resumir-ho. Aquí fem feines de formiguetes. Llegim. Analitzem. Proposem. Com el nostre, hi ha vuit o deu grups de treball més, escampats per tot Barcelona i rodalia. Això que us dic és una pura sospita, perquè no tenim cap contacte amb ells, però té tota la lògica. El que no sabem és si estan coordinats, si és que hi ha algú que els controla tots o té notícia de la seva existència. Imaginem que sí, volem creure que sí, però vista la tradició del país, la de la sabata i l’espardenya, la del pagès que porta una pallaresa i un tros de filferro a la butxaca, i amb allò confia que ho podrà reparar tot, no ens estranyaria gens ni mica que no. Però tots sabem que, al final, les coses acaben sortint, amb coordinació o sense. De vegades millor sense. Comenceu a veure per on anem?

—Amb prou feines. Més aviat no. Si no sou capaços d’explicar-vos millor…

La Mariona considera que potser és el moment de canviar de portaveu.

—Sobretot dissenyem accions a l’exterior, senyor Farràs. A Espanya, França i Portugal. Aquest és el radi d’acció que nosaltres tenim assignat. De vegades també pensem en accions per a Itàlia, però només molt de tant en tant, quan ens ho demanen. Hi ha d’haver, naturalment, una o diverses cèl·lules com la nostra encarregades de les accions interiors, però no en tenim constància certa ni molt menys sabem quina cara fan.

—Quina mena d’accions? —pregunta l’Esteve.

—Podríem dir que d’agitació i propaganda, essencialment. Intentem influir en l’opinió pública, sobre persones concretes. Fem córrer rumors, provem que algunes opinions canviïn, procurem que determinats actors caiguin en desgràcia o d’altres, els que ens interessen, siguin promoguts. Actes de microsabotatge, també. Un conferenciant incòmode que té cagarrines moments abans de participar en un col·loqui, un altre que perd el tren perquè el taxi que el porta a l’estació ha tingut una punxada. És més senzill que no pas matar gent, i sobretot molt més discret i, pel que ens interessa, sovint igual d’eficaç. El que passa és que fer-ho a distància no és gens fàcil. De vegades surt bé, de vegades no. La majoria de vegades no, vaja. No ens hem d’enganyar. Però quan la cosa funciona, és collonut. I que quedi clar que nosaltres no som els que ho executen. Només som els caps calents, els ideòlegs, els guionistes: la gent que tenim sobre el terreny es cuiden de la realització pràctica, quan fa falta. O ells o enviats especials. Per aquí també fallem, una cosa és fer de compositors i una altra de ben diferent, agafar el violí i posar-se a tocar. Però n’estem satisfets, en general. N’anem aprenent: només fa cinc mesos que som operatius i ens podríem penjar alguna medalla, de les petites.

—Ja ho veig, ja ho veig. Molt interessant, sí, tot plegat, molt. —L’Esteve rebufa i torna a fer el gest d’aixecar-se—. Potser que vagi passant. Ja tinc una edat per a jocs de criatures. Senyoretes, senyors. Passin-ho bé.

El to canvia. Ara sí que la Mariona es revolta. És d’aquelles noies que quan s’enfaden, s’enfaden de debò, canvien radicalment d’expressió i es transformen en la gorgona.

—Senyor Farràs. Potser sí que ja n’hi ha prou, de fer-vos l’interessant. Que aquí no ens mamem el dit i tampoc no hi venim a perdre el temps ni a jugar a fer els espietes. Com a mínim espero que això sí que ens ho pugueu reconèixer. Mereixem una mica de respecte o no? Si heu arribat fins als tocinillos i la campaneta de la porta no ha estat ni per accident ni per casualitat. Ara, si voleu cardar el camp, ja sabeu on és la porta. Nosaltres estem fent la nostra feina.

L’Esteve no porta gens bé aquestos rampells de geni, perquè fan que s’encari amb les seves pròpies mancances. S’atura, desconcertat. No pot humiliar-se amb una disculpa, però fa amb les mans un gest explícit de submissió. Ha perdut aquell pols dialèctic tan idiota, i a partir d’aquell moment és un home mig derrotat. Es posa com un gos vençut, panxa enlaire. Noia, ara fes amb mi el que vulguis.

—Gràcies, senyor Farràs. Ara només demanem que us puguem explicar el projecte que tenim. És una idea, de moment, que no arriba gaire més enllà. Però les grans coses comencen amb propostes petites. De fet, tot el que ara exposaré se’ns ha acudit aquest matí, quan ens han dit que s’havia mort la Júlia Cabestany. A veure com ho explico sense semblar barroera. Hem fet la connexió, i ara esperem que hàgim escollit els fils correctes per poder encarar els passos següents amb alguna garantia d’èxit. La Júlia va ser la responsable de la sucursal de Madrid, el trenta-sis, no?

Mossèn Farràs no sol contestar evidències que no necessiten resposta explícita.

—Per tant, ella estava al cas de l’operació Siscló, no és cert?

Això sí que ho havia de respondre.

—Sí. És clar.

—Anem bé. Al Monfort, que és el que té el cap ple de dades inútils o poc evidents, se li ha encès la llumeta quan ahir a la tarda ens van dir que la Júlia, en pau descansi, s’havia mort. Ep, però si aquesta és la que va fer tirar endavant l’operació Siscló. La que amb un nom tan ridícul va canviar la història.

L’Esteve es veu obligat a protestar. L’amor propi, tocat.

—Eh, que no és un nom ridícul, de cap manera. I la història canvia sola, no calen tantes operacions.

La Mariona mou el cap.

—No n’estem tan segurs, que vagi sola. De vegades necessita una empenteta, algú que s’hi posi bé i s’arromangui. I això vós ho hauríeu de saber millor que ningú, tot i que una absurda modèstia ara us faci dir que no. Potser ara, trenta-nou anys més tard, la podem tornar a fer servir. L’aprofitarem. No sabem com, però ja se’ns acudirà. És un material de primera.

Res de tota aquella comèdia no té ni cap ni peus, pensa. Si el futur del país està en mans d’aquell grup d’aficionats d’esbart dansaire i de casal parroquial, malament rai. L’Esteve comença a notar una glopada de pànic a la boca de l’estómac. Tot allò fa més mala pinta del que semblava en un primer moment. Té a la punta de la llengua la declaració final: «Nois, moltes gràcies per l’interès, però em sembla que no ens entendrem pas. No hi ha res de personal, però jo toco pirandó». Però l’Esteve és —ho ha estat tota la vida— un presoner del deure. Amb el temps s’ha anat envoltant d’una cuirassa coriàcia, com una closca, però a sota hi batega, intacte, convivint amb el sentit de l’obediència del vell soldat. I en les motivacions de tota aquella catèrvola de joves hi veu el reflex, multiplicat per set, de les seves quan tenia la mateixa edat. Potser sí que es mereixen una oportunitat, un vot de confiança. Ell també: no vol convertir-se en un xaruc, en un misantrop. En el fons, encara se sent jove, i cada vegada que detecta un comportament de vell rabiüt i rondinaire, s’espanta i intenta rectificar-lo. Per tant, s’empassa l’orgull d’un glop i els dóna una oportunitat més.

—Ahà. I com ho penseu aprofitar, si es pot saber?

La Mariona no pateix gens ni mica. Arronsa les espatlles.

—Improvisarem, com sempre —diu, rient, i aquella rialla espontània ha estat, sens dubte, el millor moment del dia—. Ara no ens preocupem per això. Anem a sopar i en comencem a parlar de debò demà al matí. Si mai voleu trucar a casa, el telèfon és al rebedor.

Conferència

Per establir una conferència entre Barcelona i Tor cal connectar tres centraletes, tres, coordinar-ne els horaris, tenir una bona provisió de paciència, molta confiança en les infraestructures del sistema i, sobretot, esperar que a l’extrem pallarès de la cadena hi hagi algú ben predisposat, que no estigui regant l’hort o donant menjar als conills. Al cap de vint-i-cinc minuts de gestions i dues connexions avortades, l’Esteve ho aconsegueix.

—Caitlín.

Amb el temps i la confiança, entre ells dos no cal que es despleguin grans converses. De fet, tota aquesta complexa operació logística no hauria estat estrictament necessària. Si els neuròlegs mai descobreixen que la telepatia existeix, haurien pogut demanar-ho abans a la Caitlín, que la duia instal·lada de sèrie.

—Dis-me, Esteve, penco, que te n’has anat a la capital i m’has deixat penjada aquí dalt, com un xolís.

En vint anys de residència, la Caitlín s’ha convertit en la més pallaresa de les pallareses. Comparteix amb les nadiues el rostre esmolat, les galtes colrades, la capacitat dialèctica i un gènit encès. Cabres amunt, dones avall, crida, cada cop que se sent sola allà dalt.

La Caitlín no suporta els silencis incòmodes, de manera que, en veure que l’Esteve no sap per on començar, s’avança.

—A veure si ho encerto, Esteve. Deixa’m suposar. Ara resulta que em diràs que no pots pujar. Que els teus amics de la capital t’han enredat una altra vegada i que te’n vas de parranda amb ells. M’equivoco?

Aquesta corda que li ha llançat la Caitlín ajuda l’Esteve a sortir del pou de la incomunicació. Aprofita per treure el cap, agafar aire i procurar no tornar-hi a caure.

—No. No t’equivoques, Caitlín, mo chrói. És així. Exacte.

No està enfadada. Tampoc no està contenta. Conscient i implicada, sí. Com sempre.

—Ja. I per quant de temps, si es pot saber? Quant ha de durar, la festa? No, si a mi m’és igual, però és per planificar la meva vida, que jo també en tinc una.

—No ho sé. Espero que no gaire. Però en realitat no en tinc ni idea. Ningú no m’ho ha sabut dir. No crec que ho sàpiguin.

El to de veu de la Caitlín canvia sense avisar. Ara ja no fa broma.

—Esteve. Només una cosa. Vés amb compte.

La Caitlín no és una lloca protectora, ni una paranoica. Ans al contrari, és una ferma partidària de la lluita per la supervivència i de la llei del més fort. Així, si mai recomana prudència és perquè hi ha alguna amenaça real, no per una vaga inspiració protectora, ni animada per un tòpic genèric sense fonament. L’Esteve prou que ho sap.

—Què em vols dir, amb això, Caitlín?

—Que vigilis. Que estiguis a l’aguait. Ja saps què vull dir. No em facis parlar més. No puc.

L’Esteve, fins a aquell moment, no ha tingut en compte que la Caitlín està formalment a sou de la República Unida d’Irlanda, que amb tota puntualitat li envia un taló cada mes en concepte de (migrat) sou. D’això no n’han parlat mai. Saber-ho, acceptar-ho i no pensar-hi més és una d’aquelles convencions tàcites que en una parella han de funcionar sense fissures. Han arribat a un pacte solidíssim, que no està escrit ni s’ha formulat en paraules concretes, però que es basa en la confiança màxima i en la llibertat absoluta. I aquest pacte ha funcionat perfectament, fonamentat en l’equilibri entre lleialtats compartides. De tant en tant, un parell de cops l’any, la Caitlín se’n va cap a Irlanda. A veure la família, que té escampada per tot el Donegal. Eólchaire, ai, l’enyorança. No li pot retreure res: a partir de mitjan juliol, així que arriba la calor i tot el país es torra, ell també se n’hi aniria per recuperar una mica de verd i veure ploure sense tronades. La Caitlín hi passa una setmana, deu dies. I sí, fa servir un passaport que no és el seu, un que té amagat al trebol. La resta de l’any no es deslliga de la terra, de l’hort, el més bonic del poble i potser de la vall, de les gallines, dels conills. A Tor es tanca al seu estudi, al cap de casa, cada dia una estona, variable en funció dels pics de feina i de si és temporada de bolets o no. Des de l’ambaixada li envien caixes plenes de llibres, de matinada escolta la ràdio, una emissora d’ona curta que emet en gaèlic, l’idioma de les fades. Al seu estudi escriu informes i memòries. De tant en tant, rep visites: hostes discrets, disfressats d’especialistes en molses i líquens, que li deixen notetes a la panera, a l’hora de sopar, i de vegades se’n van d’excursió tots plegats. La Caitlín ho ha de saber.

—Caitlín. Ja sé que no pots. Però què saps?

—Saps que no puc. Però tot hauria d’anar bé. Vés tranquil. Per mi no pateixis. T’espero a casa. Fes bondat. Coneixement. Que t’estimo, tros d’ase.

En la distància, l’Esteve s’emociona. Se li fa un nus a la gola, un enterboliment incontrolable de llàgrimes. No pot ni acomiadar-se, i penja. Tot està dit.

La senyora telefonista responsable de la centraleta de Sort desconnecta una clavilla. A Lleida se’n desconnecta una altra, i a la central de la plaça de Catalunya, la tercera.

L’han esperat per sopar. És el convidat il·lustre i mereix la màxima consideració. Truites a la francesa, amanida, patates amb pèsols i una mica de pollastre guisat que ha sobrat del dinar. Cap sofisticació en el menú, però tampoc no passen gana. La cèl·lula funciona com un monestir, amb una perfecta delimitació d’habilitats i responsabilitats. Durant el sopar, aprofiten per presentar-se millor. La Mariona i la Mercè són filòlogues: l’una de llengües eslaves i l’altra de germàniques. El Sebastià, que sense ser-ho té el posat de pare abat, és historiador. Ha presentat a la facultat una tesi sobre la guerra dels remences que no sap si podrà llegir en un termini raonable, però no li sap greu, perquè ara és on vol ser. L’Helena-amb-hac no és res, diu, però sembla que ha estudiat periodisme, i potser se n’avergonyeix. L’Ernest, que tot i ser el més gran de la colla encara no ha fet els trenta, va acabar els seus estudis a l’Escola Diplomàtica i va estar destinat un parell d’anys a Lisboa, on va aprendre a tocar la guitarra i a cantar fados amb molt de sentiment: però cap de les seves habilitats artístiques li serveix de res al Sindicat, on diu que s’hi està només perquè als companys els sap greu fer-lo fora. El Jeroni és mestre d’infants. Què hi fa allà un mestre d’infants és un misteri, però si el tenen en nòmina ha de ser per algun motiu de pes: tothom pot tenir cops amagats i habilitats ocultes. I el Pere Ferrer, l’enllaç amb l’Oficina, és també l’encarregat de la intendència i la seguretat. Un home d’acció, està bé que n’hi hagi un. I, quan en té, molt de tant en tant, els dóna idees.

Tot plegat, daines i llobatons i foc de camp, pensa l’Esteve. Però també reconeix que el Tísner és un gat vell, sense ni una relliscada al full de serveis. Si algun mèrit reconegut té, és el de la seva extraordinària capacitat de planificació estratègica, i una intel·ligència que sovint descol·loca els seus adversaris. Posa les llargues i no es concentra en les misèries del dia a dia. L’Esteve aplicarà, en qualsevol cas, el benefici del dubte.

Després de les mandarines i del cafè, els monjos s’han de tancar una estona per preparar la sessió de l’endemà, anuncia el pare abat. No el conviden a completes, i durant un moment l’Esteve dubta sobre si ha d’insistir per incorporar-s’hi. Millor que no: els grups que tenen la seva dinàmica pròpia fan bé de mantenir-la i no distorsionar-la amb la irrupció de forasters. Per evitar que se senti malament o desplaçat, l’acompanyen a la biblioteca de la casa, que hom diria que havia estat la d’un pare de la pàtria, ben connectat i de gustos literaris exquisits.

—Trieu i remeneu, al vostre gust —li diu la Mariona—. Aquest armariet és un moble bar. Hi hauria d’haver de tot. I, quan vulgueu anar-vos-en a dormir, la vostra habitació és la d’aquí al costat. L’esmorzar és a les vuit, a la sala. Si a tres quarts veiem que no us heu llevat, us despertarem sense contemplacions.

L’Esteve entra al dormitori. A l’armari li han deixat roba, unes sabates noves del seu número, tovalloles i els estris per afaitar-se, un raspallet i pasta de dents. Potser sí, que la intendència és eficaç. No té son, és massa d’hora per anar a tancar els ànecs, i del passeig de Sant Joan li arriba una remor del trànsit que el desconcerta, acostumat com està al silenci una mica espectral de la muntanya. Sap que si es fica ara al llit, es desvetllarà i li costarà molt adormir-se. Per fer temps, se serveix un ditet de conyac i tafaneja a la biblioteca. En una vitrina s’hi exposa un exemplar del Canigó, obert per la pàgina on hi ha la dedicatòria manuscrita («Jesús, Josep y Maria sian sempre en companyia del meu car amich Josep Nuix y sa família»), i, en un armari tancat amb clau, una dotzena de volums de gruixos diferents, enquadernats en pergamí. Per les dates dels lloms és evident que es tracta d’un dietari, com el del baró de Maldà o el de Samuel Pepys. S’entreté una estona llegint algunes entrades a l’atzar. Estan redactades en un voluntariós català de començament del segle XIX, qui sap si escrites per un avantpassat del senyor Nuix de la dedicatòria verdagueriana que, ara hi cau, és molt possible que sigui l’avi o el besavi de la Mariona, que potser ha posat el domicili familiar al servei de la causa, sense lloguers, sense contractes. A l’Esteve el fascina la disciplina fèrria dels dietaristes, aquesta constància que tenen per mantenir viu el compromís de l’escriptura, tant durant els dies avorrits («vui res no ha passat que ací calga fer-ne ressenya») com durant els dies en què necessitarien molt més temps per resumir el que ha passat («los gavatxos han presentat batalla al Bruch»). Aquesta crida directa des del passat l’omple d’una certa malenconia. Tant d’esforç per preservar i transmetre, i tan fràgil com és la pervivència. Té la sensació d’haver passat mitja vida refent-se de les esgarrapades de l’altra meitat, i cada vegada amb la capacitat de recuperació més compromesa.

Quan ja no pot més se’n va al llit. Ha pres massa conyac. A Tor, molts dies a les nou o a quarts de deu ja dorm. Tot i que ha tancat els porticons, li continua arribant el soroll dels vehicles que circulen sobre les llambordes, el temperi metàl·lic d’un tramvia que se’n va cap a les cotxeres, però el trànsit va de baixa. També sent l’eco somort de rialles i algun crit procedent de la sala de reunions. Malgrat la pressió i la responsabilitat potser fins i tot s’ho passen bé. Ell també ha tingut l’oportunitat de trobar moments feliços durant les èpoques més fosques. Qui tingués trenta anys menys, pensa. O trenta-cinc, posats a demanar. Ara, que amb vint-i-cinc també es conformaria, ai, aquelles noies tan bufones. L’Esteve esbandeix, amb un sentiment de culpa, aquelles elucubracions. No convé abusar de les peticions de mercè.

II

OPERACIÓ SISCLÓ

Grundig

A primeríssima hora han transformat la sala: aquella cambra que exhibia un caos controlat ha estat reconvertida en la seu pulquèrrima d’un consell d’administració. Han passat el pal de fregar pel terra. La taula està neta, han buidat els cendrers, han apartat els suros, han esborrat tots els diagrames que hi havia dibuixats a la pissarra i han tancat amb clau la tapa del piano: avui no el tocarà ningú. No hi ha ni un diari a la vista. El Jeroni ha deixat damunt la taula uns termos de cafè amb llet i un parell de plates amb xuixos, magdalenes i croissants, gentilesa de la pastisseria del xamfrà. Davant de cada cadira hi ha un bloc de notes per estrenar, i han deixat un parell de pots amb llapis. Serà un esmorzar de treball, com els que surten a les pel·lícules. A les vuit en punt tothom és a lloc. Els set sindicalistes s’hi han presentat puntualíssims, en perfecte estat de revista i amb ganes de treballar. L’Esteve no sap si han dormit a la casa, que és prou gran per allotjar-los a tots, perquè allò, en el fons, hauria de poder funcionar com una caserna. Els nens amb els nens, les nenes amb les nenes. O potser no, i es barregen segons afinitats, hi ha corredisses a la nit. Ha de ser difícil viure allà tancats sense caure en temptacions, i ben fet que fan. La relaxació dels costums ha arribat a tot arreu, pensa. Però potser han professat un vot de castedat, cosa que s’ajustaria a aquell tan auster esperit cenobial que sura pel pis franc dels Nuix. No li estranyaria gens ni mica. Són capaços de tot, dels sacrificis més grans, de les renúncies a les urgències del cos en favor dels alts ideals.

—Bon dia —saluda el Sebastià—. Heu dormit bé?

—Prou —contesta l’Esteve—. Jo sempre dormo bé. Procuro. De vegades no, però avui he clapat com una criatura. Sis hores d’una tirada. Per a mi, això és molt. Gràcies.

—Ah. Bé, me n’alegro.

Queda clar que els saludables hàbits de son de mossèn Farràs no interessen a ningú. La del Sebastià ha estat una intervenció protocol·lària, per situar-lo en l’escena i començar amb bon peu, després de les tensions absurdes del dia abans.

Damunt d’una tauleta auxiliar el Jeroni està instal·lant un gran magnetòfon de bobina, marca Grundig. L’Esteve no la coneix de res, però el nom li evoca el d’un heroi wagnerià. Grundig, fill de Loti, senyor de la muntanya del Zusschlöss, convidat involuntari al festí del Valhalla després de la batalla del bosc de Schwarzewald.

—Parlarem de l’operació Siscló, si no us sap greu —anuncia el Jeroni—. Se’n sap tan poca cosa que aprofitarem l’avinentesa. De vegades cal mirar enrere per poder donar-nos impuls i saltar més lluny.

L’Esteve no entén quina relació pot tenir aquella aventura caducada amb les terribles i imminents amenaces que li han explicat, però és evident que al Sindicat tenen la convicció que és necessari parlar-ne.

—Espero que no m’ho gravareu, això —els diu, sense cap esperança.

La Mariona Nuix es digna a respondre, però és evident que no cal pas. Té un to de senyoreta de pàrvuls que l’Esteve troba deliciós.

—I tant, que ho gravarem, senyor Farràs. Per comparar-ho amb la transcripció.

—Transcripció? Quina transcripció?

—Oh, no us penseu pas que això ho fem cada dia. Només a les sessions solemnes. Avui, i sense que serveixi de precedent, gaudirem de la col·laboració inestimable de la senyora Boadella.

És cert: al costat del magnetòfon s’hi ha plantat tota una senyora taquígrafa, d’aspecte sever, que obre la caixa on té l’estenògraf, el treu com si fos la corona de la reina d’Anglaterra, el colla amb tota cura sobre un trípode i posa bé el rotllo de paper que recollirà la seva transcripció. No sap d’on ha sortit, perquè ningú no ha trucat a la porta. Tal vegada ha seguit el camí dels tocinillos i els pastissets de coco. L’Esteve no les té pas totes. Hi ha moments en què la preservació de la memòria no hauria de ser ni tan sols considerada. D’aquí a cinquanta anys, algun desvagat s’ho escoltarà i pensarà: si n’eren, de pallussos, aquesta gent.

Així que la senyora Boadella pren possessió de la seva trona, tothom s’asseu. L’Esteve ho fa entre el Sebastià i la Mariona. Dins de la desgràcia, s’hi sent més acollit.

—Bé, em sembla que de seguida podrem començar —anuncia el Sebastià—. Una qüestió de procediment, senyor Farràs. Ahir ho vam estar discutint. Vam arribar a una conclusió, que és la que ens ha portat a convidar la senyora Boadella i a preparar aquesta bonica decoració gairebé judicial. No us espanteu. Res més lluny de la nostra intenció que jutjar-vos. Al contrari: tot el que intuïm que heu fet per la salut de la República mereix la nostra admiració més incondicional. Sou un heroi, i sí, ja sé que us incomoda el qualificatiu i el reconeixement, però si us haguéssiu quedat ben quietet a casa, com va fer la immensa majoria de la gent, inclosos els nostres pares i les nostres mares, tot hauria anat pel pedregar. I suposo que per això mateix som aquí, per rescabalar-vos d’alguna manera i pagar el deute que tenim amb vós. Perdoneu el sermonet, però penso que és important que fem explícit quin és el nostre compromís, oi?

No hi ha objeccions ni comentaris, ni tan sols per part de l’Esteve, que opta per arrencar les banyes d’un croissant per tenir les mans ocupades i fer veure que es concentra en una delicada operació.

—Tenim un material susceptible de ser aprofitat per als nostres negocis d’ara —continua el Sebastià—. Bé, no és un material, m’he expressat malament. És un acte, un fet històric, un relat, que com tots els relats, demana una construcció. Escollir de què està fet, quina és la seva estructura, la seva funcionalitat. Segons com ho expliquem, ens servirà per a alguna cosa o per a una altra. De material, poc, perquè tenim la certesa que encara no ha donat el pas de la memòria dels seus protagonistes a la dels historiadors. Per això se’ns va encendre ahir la llumeta d’alarma: amb la mort de la Júlia Cabestany se n’ha anat avall una part essencial dels records d’un moment essencial de la nostra història. I no ens ho podem permetre. Mentre hi hagi supervivents, la nostra obligació és afavorir la recuperació de la memòria. L’única dificultat, i no és pas menor, és que no sabem com aprofitar aquest esforç recuperador per als grans reptes que tenim plantejats avui. De moment. I no ho sabem perquè tampoc no coneixem quina és la seva veritable dimensió, quines són les seves implicacions més profundes, quines són les seves arestes, i sobretot com podem aprofitar-la per als nostres objectius, que, per acabar-ho de resoldre, són difusos, oscil·lants i poc o gens concrets. De manera que podria molt ben ser que, al final d’aquesta sessió, veiéssim molt clar que ens hem equivocat, que hem agafat una via morta i que haurem d’oblidar-la i buscar un altre camí. No ho crec pas, això no ho creu ningú de nosaltres, però la possibilitat que l’hàgim vessat tots plegats certament hi és i hem de prendre-la en consideració. Dit això.

L’arenga, gràcies a Déu, s’ha acabat. L’Esteve ha estat a punt d’aixecar el dit i demanar clemència.

—Dit això —repeteix el Sebastià—, passo ara la paraula a la Mariona. Amb l’Ernest i el Jeroni han estat preparant una mena de qüestionari. És només una guia per si, en algun moment del camí, ens perdem. La consigna és la de no ser intervencionistes, deixarem que tot flueixi i confiem, Esteve, en la vostra capacitat de síntesi i talent narratiu. Tenim tot el temps del món. Tot potser no, però de moment no ens espera ningú. O sigui que quan vulgueu. Pere, engega.

Des del seu seient, el Pere connecta el magnetòfon. La bobina comença a rodar mentre la Mariona centra el peu del micròfon. La senyora Boadella està tensa, com una solista que espera que el director d’orquestra li doni una entrada difícil, a contratemps. L’Esteve se sent incòmode com el centre de tanta atenció. S’hauria estimat més la fosca confortabilitat d’un confessionari, on tot el que es diria hauria estat escoltat amb atenció i recompensat, al final del procés, amb el perdó, a canvi d’una mòdica penitència. Però tot no pot ser.

—Va, som-hi, nois —diu, amb una rialleta de conill—. Comencem amb una pregunta. Així serà més senzill. Que no sigui gaire complicada, si pot ser.

L’Esteve no necessita cap guió. Però sent una legítima curiositat per saber com ho pensaven encarar els pixatinters de l’oficina.

—A veure aquest coi de guió —insisteix—. Primera pregunta. Dispari, senyoreta Nuix.

La senyoreta Nuix consulta els papers, una mica confosa, segurament perquè li han dit que mossèn Farràs no és home de guions ni qüestionaris, que aniria a raig i que tindria feines a contenir-lo. Es posa les ulleres, més que res per semblar més respectable. Una mica més. Deixa anar la primera que té preparada.

Criptorquídia

—D’on ve el nom d’operació Siscló?

L’Esteve té activat el mode col·laboratiu, i de grat. No vol viure aquella experiència com si fos un interrogatori, cosa que és el que sembla, gràcies a l’escenografia i sobretot a la presència i el tecleig frenètic de la hieràtica senyora Boadella. S’ho pren com si fos l’expressió d’un interès sincer per un aspecte poc conegut del passat recent, un seminari en què ell dóna una lliçó magistral d’història contemporània a un grupet d’estudiants. Però també ho vol viure com un exercici d’introspecció. Ara que remenar velles històries que l’Esteve havia tingut molta cura a emmagatzemar en un racó poc accessible dels records, no és una tasca senzilla i perilla que remogui els llots que l’ànima ha anat dipositant al fons, confiant que l’aigua no s’enterboleixi gaire quan tota aquella matèria orgànica es desperti. Però la pregunta, que no és gens compromesa, ajuda a greixar el mecanisme de recuperació. Els sisclons. Sempre li ha costat explicar el concepte sense posar-se a riure. Però ha passat molt de temps, i la broma, que trenta-nou anys enrere encara tenia el seu encant, ja no farà gràcia a ningú, sobretot perquè el pas del temps i l’oblit han posat molta distància amb el protagonista. Però la deixa anar igualment. És una part indestriable de la història.

—Bé, abans de res cal tenir clar què és un siscló —diu—. Vosaltres, que no sembleu de poble, i perdoneu, no ho sabeu, això. No heu sentit mai la paraula.

No, mai.

—Un siscló és un criptòrquid —diu.

Les paraules floten com uns cossos estranys. Reboten contra les parets de la sala i encabat es fonen damunt la taula.

—No ho entenc —s’atreveix a dir la Mariona, que no fa sinó expressar un sentiment col·lectiu.

—Que li falta un colló —es veu obligat a precisar l’Esteve—. Un testicle. Un ou. O que només en té un, dit en positiu, que és com s’han de formular les coses. El meu pare només de veure com caminava un corder podia dir-te si era siscló o no, sense que tingués cap necessitat de fer una comprovació més detallada. És una condició relativament habitual entre els mascles, no feu aquesta cara. Doncs sapigueu que Francisco Franco Bahamonde era un siscló.

La revelació és rebuda amb mirades d’estupefacció.

—Què dieu? —pregunta el Sebastià.

—Tal qual. Un siscló. Tal com sona. I l’operació es va dir així, ves. Tant podia haver estat aquest nom com qualsevol altre, ja sabeu que no hi ha res de més arbitrari que el nom amb què es bategen aquesta mena de maniobres. Però la siscloneria del general, que era mig secreta, ens va fer gràcia. I d’aquí vam escollir el nom. Bé, per ser més exactes ho hauria de dir en singular, perquè el responsable de batejar-la vaig ser jo. No m’ho tingueu en compte, érem joves i inconscients, no hi teníem gaire pràctica. Però si voleu que us digui la veritat, no em va costar gaire de proposar-ho. La tria era d’una pura lògica cartesiana. Els noms de les operacions han de tenir algun vincle amb la realitat: si no, posant-hi un número d’expedient ja en tindríem prou. Set barra trenta-sis. Franco era un siscló. Alguns li deien Sisco, apòcope de Francisco, amb aquesta falsa familiaritat que es té amb els desconeguts que la vida et fa tractar encara que no vulguis.

L’Helena-amb-hac no ho té gaire clar, o és un tema que la fascina.

—Com, un testicle? Que no són dos, el nombre habitual? Què li va passar a l’altre? Què se’n va fer?

—Normalment, i fins allà on allargo —respon l’Esteve—, en els sisclons diguem-ne normals un dels testicles no hi és o bé està amagat. De vegades pugen i baixen, es veu que no és tan estrany com sembla i, fisiològicament, tot està previst, la natura és sàvia. Ara, que de vegades es descompta: hi ha gent amb sis dits, o amb tres mugrons. Segons sembla, la siscloneria de Franco no era de naixement, sinó que la va provocar una ferida de guerra. Traumàtica. En aquest cas, per ser més precisos, hauríem de dir que era un siscló monòrquid i no pas criptòrquid. Els sisclons criptòrquids tenen dos ous, l’únic que el que falta potser està badant a l’abdomen, sense decidir-se a ocupar el lloc que, en teoria, li és reservat a l’escrot, o, com es diu en el català que ara es parla, i que em perdoni la senyora Boadella, a la bossa dels collons. En qualsevol cas, l’evidència és que, allà on se suposa que han de ser, només n’hi ha un.

Comencem bé, pensen tots. Potser no era tan bona idea.

—No és una característica exclusiva del general Franco —continua—. A més dels tocinos i corders sisclons que jo vaig poder veure durant la meva infantesa, al poble de Tor, he de dir que, en una feliç coincidència, Adolf Hitler també n’era. Franco va perdre un colló a la batalla del Biutz, el juny de 1916, per una traïdora bala cabilenca. Ferit a primera línia del combat, que era una d’aquelles carnisseries absurdes tan típiques de l’època, el van evacuar com van poder dalt d’un ruquet, i durant unes hores el van donar per mort. Però a l’hospital de campanya de Ceuta el van poder apedaçar. Al colló caigut en acte de servei li van donar la medalla d’Àfrica, perquè la Laureada de San Fernando hauria estat exagerat per a una glàndula de tan escassa presència física, tot i la seva importància relativa. A Hitler el van ferir el mateix any, tres mesos més tard, a la batalla del Somme, mentre saltava de trinxera en trinxera fent d’enllaç de l’estat major. Ja veieu quines coses que té la vida. No sé si entre les operacions que hi van haver per liquidar Hitler a algú se li va acudir batejar-la així. Hauria estat bé. A la història ja li agraden, aquestes bromes.

—Unternehmen Einhodigkeit, o Einhodenheit, hauria de ser, m’imagino —interromp amb un filet de veu la germànica filòloga Mercè, que no se n’ha sabut estar—. Però és que em sona més natural Einhodigkeit. Hoden és testicle. Ein, un. El sufix -keit transforma l’adjectiu en substantiu.

—Això mateix —diu l’Esteve—. Moltes gràcies, Mercè. Ara podrem discutir-ho amb els alemanys, que em penso que hi tenen molt d’interès. Però si us sembla, senyores i senyors, ens podem deixar estar d’etimologies i de filologies, potser. Em sap greu, però si ens emboliquem amb aquestes subtileses no acabaríem mai. És un terreny en què em trobo molt insegur. Dispenseu. Però és que heu començat vosaltres.

El Sebastià ha de posar ordre. Si deixa que allò es descontroli, serà un desastre.

—A veure, sí. Centrem-nos. Gràcies pels aclariments, senyor Farràs. Ara, així que vegem un corder siscló pel carrer sabrem identificar-lo a la primera pels seus andares característics i així l’anomenarem com s’escau. Mirarem de compadir-nos sobre la seva condició i, si és possible, continuarem amb la nostra vida. Penso que no necessitem insistir més en el nom de l’operació, que és una dada prou interessant però, no ens enganyem, secundària. Operació Siscló. El dia que s’escrigui un llibre no en vendrem ni un, amb aquest títol. Podem continuar? Tornem una mica enrere. Parleu-nos de com va acabar la guerra de Ponent. Per situar-nos.

Timeo Danaos

—Entrem en matèria, sí. A veure. La guerra de Ponent es va acabar els primers dies de març del trenta-cinc. Havia començat el dia de la Puríssima, el vuit de desembre del trenta-quatre, sis setmanes després del cop d’estat de Franco, el del dia dels Fidels Difunts, el dos de novembre, tot molt premonitori. Quatre mesos, va durar. Pensaven que seria un passeig, que al cap de poques setmanes haurien eliminat la resistència de la República Catalana i les quatre províncies tornarien a la cleda unitària. Ni quatre mesos, va durar: es va acabar el dia dos, o potser va ser el tres. Sobre la data final ningú no s’ha posat d’acord, perquè la de Ponent és la guerra que més malament s’ha tancat en la història de la humanitat. Malament potser no és la paraula: en fals. No hi va haver ni signatura d’armisticis, ni publicació de bans o partes triomfals a la primera pàgina de l’ABC, res. Tampoc no hi va haver una declaració formal de guerra, perquè els militars espanyols la van considerar una operació interna, d’esclafament d’una insurrecció. Així, a l’hora d’acabar-la no hi va haver ni un discurs que donés algun indici sobre quin era el balanç o les intencions futures d’aquells que fins fa vint-i-quatre hores t’estaven bombardejant i havien desaparegut, si és que mai consideraven tornar a ocupar les posicions que havien conquerit o bé ho havien deixat córrer per anar-se’n de permís i refer-se del fred de les trinxeres. Com si res no hagués passat. Tampoc no hi va haver una esbandida, una fugida a temps que, segons com, els esperits optimistes poden arribar a considerar una victòria. L’enemic es va anar retirant, de puntetes, sense fer soroll, sense admetre una derrota que, formalment, no s’havia produït però tampoc proclamant que havien guanyat, ni que fos moralment, o que s’havia arribat al trist resultat de l’empat, ni tu ni jo, en taules. Com ho van fer? Mica a mica van anar abandonant les posicions més avançades. Hi deixaven un batalló de voluntaris que defensaven una bandera solitària en una posició vistosa, perquè semblés que encara tenien interès a mantenir el control de la cota, conquerida amb tant d’esforç i vessament de sang. En un primer moment nosaltres vam creure que era una maniobra de distracció, un replegament tàctic. Se’n van o ho fan veure i apareixeran per on menys els esperem. Timeo danaos et dona ferentes, que deia aquell. Tinc por dels grecs encara que em facin regals. El cavall de Troia, pensaments així. A veure per on ens la fotran, quan s’hagin reforçat i reorganitzat. Però no: els observadors i els informadors que teníem a la rereguarda ens deien que no, que les tropes s’anaven concentrant a la ribera aragonesa del Cinca i de la Noguera Ribagorçana, i que d’allà desfilaven cap a caseta, amb permís indefinit. S’havien concentrat en campaments a Fraga, al Pont de Montanyana, a Areny, a Sopeira, al llarg de tota la segona línia del front, i no tenien cap intenció de tornar. Tocaven el dos i apa siau. Així que s’anaven retirant, sector a sector, les seves companyies d’enginyers construïen la tanca de la frontera, plantaven camps de mines, blindaven la ratlla, no fos cas que tinguéssim intenció d’envair-los, com si Franco fos Ròmul August i el president Companys, Odoacre, rei dels ostrogots. En quatre mesos van aixecar la línia Vallespín-Duelo, el nostre equivalent a la muralla d’Adrià o a la dels xinesos, que riu-te’n tu de la Maginot o la Sigfrid, que al costat de la nostra semblaven fetes per criatures amb sorra de platja. Per la Vallespín-Duelo no hi podia passar ni una fura ni un teixó. Els biòlegs ens van dir que aquella tanca era una barbaritat i que condemnava les nostres feres salvatgines a l’endogàmia i a l’empobriment de la raça per la consanguinitat. Però què voleu que us digui: a nosaltres, en aquell moment, que ells ens construïssin aquella bestiesa de fortificació ens va reconfortar. Si era un impediment per a nosaltres, que no teníem cap vel·leïtat expansionista, també ho era per a ells. I als porcs fers i a les paniquelles i als llops, mira, que els bombin. Era, en certa manera, la constatació d’un fet consumat, com si ens donessin per impossibles. Però hi havia alguna cosa que grinyolava. Nosaltres teníem coll avall que aquella guerra la perdríem, més tard o més d’hora. Que un parell de mesos després de la proclamació de la República Catalana Franco i els seus col·legues donessin un cop d’estat a Espanya amb l’objectiu primer de fer-nos tornar a la fèrula de l’imperi era una variable que ningú, ni el més pessimista dels analistes, no havia considerat, o sigui que no ens titlleu d’ingenus. No hi comptàvem, amb aquella guerra. I la teníem perduda, segur; no es podia comparar la potència de l’exèrcit espanyol amb la del nostre: eren molts més, estaven emprenyats, més ben entrenats i en tenien ganes. Només era una qüestió de temps. I encara hi havia un problema afegit: d’entre els nostres, no te’n podies fiar de la meitat de l’oficialia. El general Batet va tenir molts maldecaps per endreçar l’escalafó i quedar-se només amb els militars lleials. Mireu si estava desesperat que fins i tot va donar totes les facilitats perquè els que no es trobessin còmodes dins de l’exèrcit de la República Catalana poguessin incorporar-se lliurement a les forces dels veïns o passar a la reserva, amb el sou intacte. I gairebé la meitat van tocar el dos. Sense rancor, nois, agafeu el portant, bon vent i barca nova. Millor que siguem pocs i ben avinguts que no pas tenir instal·lada la guineu dins del galliner. Però es van incorporar a les forces de l’enemic, amb informació fresca i ben elaborada. I una bona part dels que es van quedar els continuaven passant encàrrecs. Així no hi havia manera de mantenir una guerra decent. Franco i Mola sabien quin era l’estat del nostre exèrcit molt millor que no pas nosaltres. Que ens guanyessin era només qüestió de setmanes, de fer-nos perdre la paciència, o d’atabalar-nos perquè cometéssim algun error fatal. Era com un d’aquells setges que es guanyaven per desesperació dels assetjats més que no pas perquè els fessin passar gana o set. Només que comencessin a publicar-se les relacions de baixes, entraríem en una espiral de desgast que hauria estat insuportable. I un dia travessarien la Noguera Pallaresa i després el Segre, la 13a Divisió del general Saliquet hauria conquerit Lleida i al cap d’un parell de mesos s’hauria acabat la broma, i tindrien corda per a tres-cents anys més de domini, sobre un país derrotat i humiliat. Però se’n van anar abans d’hora. Ningú no s’ho explicava. Que aquella colla de militars africanistes, que eren capaços d’organitzar unes matances que riu-te’n tu de les de les trinxeres de Verdun, se n’anessin tot just quan començava la diversió no s’entenia de cap manera.

L’audiència escolta amb molta atenció, perquè l’Esteve els explica un conte, de primera mà, del qual no tenen una idea precisa. Com és obvi, la guerra de Ponent ocupa un parell de pàgines als llibres d’història, precisament pel seu caràcter atípic, de difícil classificació. És una guerra incòmoda i que mai no ha estat ben explicada, perquè en pengen molts serrells. Com que no l’hem acabat d’entendre, mira, hi passem de puntetes. Va ser una rebequeria, una reacció sanguínia però poc calculada, poca cosa més que un petit accident de la història. L’Esteve, aprofitant la presència d’un públic captiu que fa molt de temps que no té, cada cop se sent més a gust fent de professor. El relat de la seva experiència l’ajuda a ordenar els records, a presentar hipòtesis i teories que no ha tingut mai ni ganes ni temps ni ocasió de formular.

—Després, amb la deguda perspectiva, tot s’acaba aclarint, la boira s’escampa i els contorns es defineixen. La primera reacció de l’exèrcit havia estat un impuls testicular. L’equació: secessió dels catalans, més repressió, més cop d’estat de l’ala dura igual a guerra de Ponent. Ara veuran, si s’han atrevit a proclamar una república pels seus sants collons. Per testicles, els nostres, què s’han cregut. Apartem els polítics que tenim, que són de dretes, sí, però també uns titafluixes que pixen aigua beneita. Deixem, doncs, que els militars es cuidin de reparar l’honor ultratjat de la pàtria. Però de seguida van veure que aquella reacció tan precipitada no havia estat la millor possible. Si la guerra s’hagués allargat més, segurament haurien intervingut els francesos, ni que fos ajudant-nos amb material. Els anglesos miraven amb molta inquietud el creixement dels feixismes mediterranis i, de sotamà, també ens ajudaven. I arribaven voluntaris de mig món: els irlandesos de la brigada Pearse-Connolly, els anglesos del batalló Cromwell, els nord-americans de la columna Jefferson. Allò es complicava cada dia que passava. La primera interpretació que es va fer córrer per justificar la retirada era que Franco no volia una internacionalització del conflicte. Això, evidentment, no lligava gaire amb la tradició bèl·lica de Franco i els seus col·legues, que eren uns ferms partidaris de tirar pel dret sense tenir en compte res més que l’honor i la testosterona. Hi havia raons més profundes, que se’ns escapaven. El memoràndum Templewood ens ho va aclarir. Era un informe del secretari d’estat d’Afers Exteriors del rei Jordi V, Samuel Hoare, el vescomte Templewood. El que s’hi deia era tan gros que no va voler lliurar-lo a través de l’ambaixada. El va portar en persona, per comentar-lo amb Companys. En resum, l’informe deia que Franco i Hitler van tenir una trobada secreta a Munic, el dia de Reis del 1935. Allà van acordar una nova estratègia. Segons insinuava el memoràndum, Hitler ho tenia tot perfectament dissenyat, i els anglesos veien en aquell càlcul diabòlic la mà del coronel Von Manstein, un teòric de la guerra en qui el Führer confiava molt i que l’any 1940, juntament amb Guderian, el dels tancs, va planificar la conquesta de França i Catalunya. Necessitaven una penetració ràpida, perquè després, a partir de Vinaròs, tindrien via lliure fins a Gibraltar, per un corredor que les autoritats espanyoles els cedirien gratis et amore. Van decidir anar a poc a poc i fer bona lletra. En divuit mesos, ens esclafarien. D’aquesta manera Franco comptava que els alemanys li farien la feina bruta i, quan acabés la guerra, aconseguiria que Catalunya quedés en règim de protectorat, sota el domini espanyol, sense contemplacions, amb llibertat absoluta per fer el que els rotés, perquè no hi hauria cap ingerència forana. Qui sap si van establir entre ells una solidaritat de mutilats testiculars, no fóra gens estrany, perquè aquestes circumstàncies sempre serveixen per acostar la gent. Sense contemplacions ni ultimàtums ni polles. La guerra seria total, breu i organitzada des de tots els fronts, per terra, mar i aire. Ens bombardejarien pertot arreu, i abans que ens n’haguéssim adonat ja tindríem els tancs a la Diagonal, amb la població civil suplicant que s’acabés aquella agonia.

Tothom escolta amb la màxima atenció. L’Esteve beu aigua. El passat fa venir set.

—Amb aquesta idea, potser l’esclat de la Segona Guerra Mundial s’hauria avançat un parell d’anys —continua dient l’Esteve—. L’objectiu del Führer era tancar el flanc de la Mediterrània abans de començar a potinejar l’Europa central, per no trobar-se amb maldecaps imprevistos per la banda sud. Però aquest projecte tenia un punt dèbil: Franco. Era l’interlocutor dels alemanys, l’únic en qui confiaven. Des que era capità al Marroc que havia anat construint-se una fama d’estrateg fenomenal. Una mena d’Alexandre o de Bernadotte del segle XX. Molts no s’ho creien, i el veien més com un home amb baraka, com deien els seus morets, amb sort. Entre ell i el seu cunyat s’ho manegaven tot. Els altres generals que van donar el cop, sobretot Mola i Sanjurjo, no ho acabaven de veure clar, però tampoc no tenien cap marge de maniobra. Esperaven que s’estimbés tot solet. El proverbi àrab, aquell que diu que t’has de plantar a la porta de la tenda tocant-te els ous fins que vegis com el cadàver del teu enemic passa pel davant. Franco estava convençut que amb una guerra convencional no se’n sortiria amb la facilitat que tothom creia, i que la repressió necessària per mantenir la província pacificada seria complicada i probablement poc eficaç. A més, tenia dos fronts interiors oberts: una revolta obrera a les ciutats mineres del nord, sobretot a Lleó i a Astúries i a la capital, on s’havien alçat unes milícies comunistes, armades pels russos. Va optar per fer net a la casa pròpia abans de plantejar-se fer dissabte a la dels altres. És fotut tenir una rereguarda encesa, perquè distreu esforços i fa que no puguis concentrar-te. Avui, més de quaranta anys més tard, amb perspectiva, es veu tot molt més clar. Però en aquell moment no ho vam saber llegir prou bé. Ho vam interpretar com un signe de feblesa. I no ho era pas. Quan ho vam entendre era massa tard. Hauríem pogut tallar-los el pas, fer un últim esforç per guanyar posicions amb una victòria, però tampoc no ho vèiem clar. Hauria mort molta canalla, i el general Batet deia a tothom que el volia escoltar aquella frase feta de «Al enemigo que huye, puente de plata». L’havia sentit a l’acadèmia de Toledo i es veu que se li va gravar. Ni Sunzi ni Von Clausevitz. Saviesa popular. No hi va haver retrets per no empaitar-los quan n’havíem tingut l’oportunitat. Ni un. Però així que va arribar a Saragossa, Franco va començar a pacificar Espanya. És la paraula que feien servir: pacificar. La seva opció era fer net, per no haver d’enfrontar-se a una altra revolució com l’asturiana. Els falangistes, que en poc temps havien aconseguit implantar-se arreu, feien la tria. Les llistes. Generoses, val més passar-se per excés que per defecte. Això ho podeu trobar en el llibre del Vicens Vives, que ho explica molt bé. La purga va durar quatre mesos. Metòdica i cruel. Les places de toros, els convents, plens a rebentar d’opositors, reals o imaginats. Els judicis, quan n’hi havia, eren sumaríssims. I, de matinada, les execucions.

El cunyat

L’auditori escolta amb moltíssima atenció. Fins i tot la senyora Boadella intenta no fer més soroll del compte amb l’estenotípia. La major part de les coses que s’expliquen només els sonen, vagament. L’Esteve, per un instant, s’adona de la transcendència que va tenir tot allò. Fins a aquest moment, el pes de la clandestinitat i el secret havia estat un llast massa gran per poder-s’hi recrear. Ara s’estava alliberant. El discurs continua.

—Va ser el cunyat de Franco qui el va posar en contacte amb Hitler. Sí, Serrano Súñer, Ramón de nom. Aquest era de Gandesa, fixeu-vos. Bé, la mare. Ell va néixer a Cartagena, em penso. A més d’aquell català tan castís que gasten a la Terra Alta, parlava un francès perfecte. L’alemany no, però després del cop d’estat del trenta-quatre el van enviar d’ambaixador a Berlín i, mira, allà el va aprendre i cap al final es defensava força bé, diuen, hi tenia facilitat. Allò, ja us ho podeu imaginar, era com xauxa. Per a un feixista espanyol de pedra picada, el Berlín del trenta-cinc era un parc d’atraccions, una botiga de llaminadures, un bordell per al mariner que fa un any que no toca port i va calent com un all. A més, Serrano era un seductor. Es passejava per la cancelleria com si fos casa seva. No semblava pas espanyol. Si hi arriben a enviar Franco, no li haurien fet ni cas, de tan petit i rabassut que era, la cosa més antiària que et puguis imaginar. Però Serrano era ros i educat, tenia planta, un bigoti que semblava digne, no semblava un taujà. Que no era un garrulo, vaja. I va aconseguir-ho. Es tancava tardes senceres amb Von Manstein, que tenia un enorme mapa del món que ocupava tot el paviment. Allà, ajaguts a terra com dues criatures, desplaçaven divisions, desembarcaven, col·locaven aeroports i bases navals. Hitler els ho comprava tot, llegia amb atenció els informes del seu ministre i, mica a mica, s’anava formant una idea de les possibilitats del teatre sud. Però se’n malfiava. No de Serrano, sinó del sistema que representava, i amb raó. No ho veia clar. Va exigir una entrevista amb Franco per assegurar-se de la viabilitat dels projectes dels seus generals i per veure si l’amo del negoci era prou de fiar. Si ell era el que tallava el bacallà, el Führer no negociaria amb l’encarregat, per molt espavilat i rialler que fos. Tot això ho hem anat sabent més tard; han obert arxius a Alemanya, s’han publicat alguns llibres, potser els coneixeu. En aquell moment, la informació que teníem era escassa, dirigida i fragmentada. A Madrid van vendre l’entrevista com un triomf suprem de la diplomàcia espanyola, la fita internacional més important de l’imperi des de la rendició de Breda. Hauríeu de veure els titulars de la premsa. L’ABC va publicar un número especial amb una portada que avui és peça de col·leccionista, de tan bèstia que és.

L’Esteve detecta un indici d’impaciència en l’auditori. El jovent, que no té espera. Ningú no gosa dir res, però sap que ha d’anar per feina.

—L’entrevista es va fer al febrer a Berlín, unes setmanes abans de la retirada del front de Ponent. Hitler no es volia moure de casa i Franco era el primer cop que viatjava a Europa. Serrano va estar-se un mes a Madrid preparant l’entrevista. Era l’oportunitat d’or per enfilar-se al carro dels guanyadors. De tota manera, l’ambaixador faria d’intèrpret i tindria capacitat de modelar el discurs. Nosaltres no ho sabíem. En aquell moment, amb una república jove de sis mesos, no teníem res d’organitzat. La Júlia feia quatre dies que era a Madrid, en una operació gairebé suïcida: l’havien enviat allà amb una inconsciència que avui, amb la perspectiva, ens esgarrifa. Érem uns aprenents, dúiem la closca enganxada al cul. Què podíem fer? No res. Quan va aparèixer l’informe Templewood va caure com una bomba. Quina capacitat teníem per alterar tot aquell pla diabòlic? Només hi havia una possibilitat. Carregar-nos Franco, retirar-lo de l’escena, fos com fos. Morta la cuca, mort el verí. Així de bèstia. No sé qui ho va formular per primera vegada, jo en aquell moment era un simple capità de secció, amb el cul pelat d’arrossegar-me per trinxeres i penellons a les orelles del fred que fotia, ben lluny dels despatxos on es decidien les coses. He dit carregar-nos, i és presumptuós. Perdoneu. Sobretot que no sembli que hi vaig tenir res a veure, en la decisió. Jo era i sóc el mosso, l’executor, sense vot i amb prou feines amb veu. Qui ho va decidir? No ho sé. No ho vaig preguntar mai, hauria estat una falta d’educació. Diria que va ser una decisió col·legiada. Un cap calent ho proposa, un altre s’ho estudia, un de més enllà ho valora, fa consultes i, al final de la cadena, qui ha de donar llum verda la dóna perquè ho ha rebut tot ben mastegat i tornar a començar el cicle amb unes altres variables és impossible. Per inèrcia, per no desautoritzar, perquè realment penses que és l’únic que es pot fer. És així.

El mossèn

—Així, quan va acabar la guerra em van destinar a l’Oficina. Demà, sens falta, t’hi presentes, em va dir el coronel Sasplugas. Sense que em donessin ni una setmaneta de permís. Vaig baixar fins a Lleida amb un salconduit i allà vaig agafar un tren carregat de soldadets plens de polls com jo cap a la Mata. Potser m’haurien pogut enviar a intendència, o llicenciar-me i mira, noi, torna-te’n cap a casa, ja t’avisarem si ens fas falta. Però tot estava per fer, i aquella guerra havia aturat les prioritats més bàsiques. Després vaig saber que m’havia recomanat el Bardolet, a qui coneixia des de les corredisses d’octubre del trenta-quatre, i a qui van encarregar de buscar una primera fornada de passerells. D’aquest ens en podem refiar, va dir als capitostos. Què fem, l’apuntem? Apunta’l. L’Oficina d’Informació i Intel·ligència estava en construcció, i sense rumb. Sense plans ni projecte, era una pura fantasia administrativa, un parell d’oficines a Via Laietana, un telèfon i para de comptar. Ningú no sabia ben bé què s’havia de fer, ni per on començar. Ningú no ens va ajudar, tampoc. Però encara ens en vam sortir prou bé.

L’Esteve s’atura un moment per beure una mica d’aigua. El cansa parlar tanta estona seguida, però al mateix temps l’engresca poder repescar una rastellera de records pels quals fins a aquell moment ningú no havia manifestat cap interès. Se sent, per un cop a la vida, important.

—La primera reunió que recordo va ser a començament de març —continua—. Hi havia el Bardolet, naturalment, un parell d’oficials que ara no recordo com es deien, que havien saltat directament, com jo, del front als despatxos. I la Júlia. Acabava de tornar de Madrid, via Lisboa, i estava esgarrifada de tot el que havia pogut veure i escoltar durant el parell de mesos que havia passat allà. No sé com havia estat escollida. Com tots, probablement, per contactes, per confiança. Era bona, se la veia llesta com una fura, tenia una mirada intel·ligent, inspirava respecte i confiança. Era un bon fitxatge, vaja, o així em semblava a mi, que era l’últim mico. Havien rebut l’ordre d’estudiar les possibilitats reals de carregar-se Franco. No es van estar d’hòsties: la consigna era clara i van començar a mirar-se com fer-ho. No us voldria avorrir amb els detalls. Què recordo? Que hi havia una plata amb melindros. D’això sí que me’n recordo bé, ja veus tu, i una ampolleta de malvasia, com si ens haguéssim d’inspirar. De seguida va quedar clar que la millor manera era infiltrar-hi algú, que pogués penetrar en l’entorn proper al general. No hi havia gaires més opcions, perquè el general era un paranoic de la seguretat. Pràcticament no sortia mai en públic, no s’exposava innecessàriament i estava sempre envoltat pel seu seguici. Per això va semblar que la millor opció era formar part d’aquest seguici. El raonament era impecable. La mare dels ous. Però aquí començaven les dificultats de debò. Com si fos tan fàcil, arribar, demanar tanda. L’últim, sisplau? No ens vam atrevir a fer una infiltració clàssica. Parlo en plural però jo callava, deixava que ho fessin els grans. Era massa arriscat i necessitàvem una cobertura solidíssima perquè eren malfiats de mena. La purga contra els opositors els havia netejat la trajectòria, però també havia generat un nombre espectacular d’enemics, potser no tan mobilitzats ideològicament, però sí atiats per la venjança, que és un sentiment poderós, sovint incontrolable. La primera dificultat era la de passar a Espanya, superar la tanca, entrar amb papers lliures de tota màcula i sobretot que no et detinguessin al cap de dos dies de passejar-te pel Retiro per culpa de l’accent. O sigui que res de paracaigudes, res de disfressar-se de pastor de cabres i tallar la tanca amb unes tenalles. Havia de ser una cosa molt més sofisticada. Vam quedar com encallats, no érem capaços d’avançar. Tot d’una, la Júlia, amb qui no havia parlat mai fins a aquell dia, em va preguntar. Ella sempre disparava per elevació: era la seva gran habilitat, pensar coses grans i sobretot fer-les possibles, per què fer-ho fàcil podent-ho fer difícil? Escolta. Que no ets mig capellà, tu? Ho he somiat o és que algú m’ho ha comentat? Mig capellà, no, li vaig dir. Noranta per cent, n’era. Noranta-cinc per cent, posa-hi. Em va anar d’un través de dit que no m’ordenés i comencés una estratosfèrica trajectòria com a rector de parròquia pobra. Quatre anys de filosofia, quatre de teologia, tota la sordidesa del món al seminari més gèlid de la cristiandat. Era un capellanet amb samfaina, a punt de ser servit. I d’això en feia un parell d’anys, o sigui que encara ho tenia fresc. Però vaig baixar de la bicicleta quan faltaven pocs metres per arribar a la línia de meta, mentre el públic crida i fa voleiar banderoles, després de pujar un port de l’hòstia. Vaig donar-los a tots un gran disgust, perquè em deien que si m’esforçava una mica arribaria a bisbe, perquè en tenia la fusta: una mica de mala llet, capacitat retòrica i un maquiavel·lisme innat però per refinar. Al final, tanta litúrgia, tanta teologia, tanta filosofia moral, total per a no res. I li vaig dir a la Júlia que sí, que podríem dir que sí. Mig i potser una mica més. Ella va insistir: vull dir si podries fer-te passar per capellà. I tant si podia. Naturalment, li vaig dir. Era més capellà que una altra cosa. Em faltava una mica de pràctica, però en un ofici tan reglamentat com el nostre diria que això no era un factor determinant. Era un cul de sagristia. Parlava llatí com el Papa. O una mica millor, malament m’està dir-ho. Ho haurem d’estudiar, va dir la Júlia, que era, ara es pot afirmar, l’única que pintava alguna cosa. No tenim gaire temps, va continuar, mesos, un any a tot estirar. I no, no en teníem. Aquell dia ja no vam fer res més de bo. Vam quedar de tornar-nos a trobar l’endemà, a primeríssima hora. Ens aturem un moment? Estic cansat.

S’aixequen, faran un quart d’hora de descans. Decididament, la pastisseria Fígols, la del xamfrà, és proveïdora de la reial casa, perquè ha aparegut una evocadora plata de melindros acabats de fer. Mira-te’ls, que eixerits, pensa. Són de la broma, tu. Ningú no els ha d’avisar per tornar a ocupar els seients. A l’hora en punt, tots esperen la continuació.

—I tant si s’ho va estudiar —continua—. Bona una, la Júlia. Quan clavava la banya, no la treia fins que aconseguia allò que es proposava. Encara no havien passat vint-i-quatre hores i es va presentar amb un pla perfecte, perfectament dissenyat i de bojos, de tan animal i impossible que era. Qualsevol diria que s’havia passat setmanes fent anar la tupina, considerant totes les variables, i s’ho va empescar en una tarda i una nit cafetera. Com passa sovint amb les operacions més audaces, la seva simplicitat era esborronadora, i per això tenia moltes possibilitats de funcionar en un primer moment. Implicava l’activació de la meva condició de capellà. Això sí. Sense capellà, no hi havia pla, ni possible ni impossible. Zero. A mesura que anava exposant-lo, la incredulitat de l’assemblea anava creixent. No podia ser, la Júlia no girava rodona. Però ella insistia, assegurava que a Madrid havia fet un contacte extraordinari, la peça clau de l’operació, amb el benentès que no seria bufar i fer ampolles però que ens ajudaria a tirar-la endavant, i que el que havíem de fer nosaltres era implicar-nos i ajudar-la amb els detalls. I de pressa, que no hi havia temps per perdre. La primera providència era fabricar-me un passat sense màcula. Després de treballar-hi un parell de mesos, ho van aconseguir: servidor era un capellà nascut l’octubre de 1914 a Mequinensa, província de Saragossa. Havia estudiat al seminari conciliar d’Urgell perquè hi tenia una tia, que és l’excusa perfecta per anar a viure a llocs impensables. Una tieta ben col·locada ho justifica tot i permet les giragonses vitals més inversemblants. Però vaig fugir de la Seu l’octubre del trenta-quatre, amb la revolució, espantat per la incertesa del futur. Se suposa que jo era un capellanet de dretes, endreçat i d’ordre, tot just acabava de cantar missa per primera vegada i em vaig acollonir. Comprensible. No ho veia clar i estava convençut que aquell esclat revolucionari acabaria molt malament. O sigui que vaig passar una temporadeta a França, a Nôtre-Dame du Pesquié, vora Foix, on diuen que vaig fer de capellà conventual una temporadeta, mentre el meu passat plusquamperfet anava prenent forma. Un dia, el mestre d’Escriptures que havia tingut al seminari, el doctor Sorribes, em va proposar d’incorporar-me, com a almoiner, a la capella del rei Alfons XIII, al seu exili romà. Aquest era el pla. No us l’esperàveu, aquesta, oi que no?

L’almoiner

La revelació no provoca cap reacció especial, en contra del que ha previst l’Esteve. Ahà. Com si fos tan fàcil. S’estranya. Quins sants nassos té aquesta canalla, pensa, que no s’impressionen per res, gent jove, pa tou, però de seguida s’adona que potser els falta context, una mica de perspectiva històrica. I, naturalment, hi ha una poderosa objecció d’ordre lògic: si es tractava d’infiltrar-se a l’entorn de Franco, no veuen a què treia cap haver d’anar a formar part de la camarilla del rei exiliat, ni més ni menys que a Roma, que és objectivament lluny dels Madriles. No era pas tan evident. Ni ara ni abans.

—No foteu aquesta cara de pa de quilo, nois. Ja sé que sona estrany. Tot té la seva explicació. No podíem fer un salt a Madrid així a les bones. Necessitàvem una cobertura bona, indestructible, que no pogués ser qüestionada de cap manera, no era cosa d’anar a picar a la porta del Pardo, toc-toc, que no voleu un capellà? En tenim un de jovenet i ben barat, a punt de solfa, per estrenar, encara sense vicis. No, les coses no són mai tan senzilles. Molt millor provar-ho amb una filigrana, amb una finta, amb un triple salt mortal. La Júlia havia pogut contactar amb els cercles monàrquics a Madrid, que tenien l’esperança que algun cop de sort, una pinça impossible o una carambola màgica restituís la monarquia, que malgrat les desgràcies dinàstiques sempre repeteix i torna a Espanya, com el cogombre del gaspatxo. Necessitaven aliats i estaven oberts a fer favors. A Tolosa hi vivia el marquès de Camposagrado, el contacte que havia fet la Júlia a Madrid. Era un aristòcrata jove que feia d’enllaç del rei amb els legitimistes francesos, una colla de sonats i il·lusos que encara es creien que un Borbó tornaria a regnar a París, que la República era només un trist parèntesi que un dia es fondria com un bolado. El marqueset no s’ho creia, perquè era un tipus intel·ligent, però vivia amb l’esquena dreta, i millor que Déu. En el fons, el marquès era un romàntic. Es deia Lázaro Abriles-Abadal Garcés del Garro. Amb aquest nom, què volíeu? Deia que era descendent dels Pinós-Mataplana, per la banda dels Abadal, i que se sentia en deute amb l’origen de la nissaga. Que ens ajudaria, vaja. Em va venir a veure al convent. Jo tenia les mongetes contentes, hi deia unes misses compactes. Li vaig fer gràcia, al marquès. Que faria tot el possible, que no ens amoïnéssim pas, que la paraula dels Camposagrado era la cosa més ferma del món i mai no havia estat trencada. I tant, si ho va complir. Al cap d’una setmana, encara no, es va tornar a presentar al convent. Ho havia resolt tot, havia estat més fàcil del que semblava en un primer moment, senyal que els fats ens eren favorables. Que fes les maletes i avisés la mare abadessa: que plegava. Diumenge me n’anava cap a Roma, primer en tren cap a Marsella i allà agafaria un pailebot fins a Òstia. Dilluns m’esperava Sa Majestat, a qui serviria en qualitat de tinent almoiner, a les ordres del responsable dels serveis espirituals de la casa reial. Hi havia hagut una terrible esbandida amb la fugida cap a l’exili, i el rei buscava cares noves i perfils baixos. No li vaig demanar explicacions, però me les va donar: favors deguts, confiança màxima, etcètera. Tu no et preocupis dels detalls, em va dir. Ho hem aconseguit i això és el que compta. Ens el vam creure. Ves quin remei.

El permís

—Tenia uns dies de coll abans de marxar i vaig viatjar cap a Barcelona, a acabar de lligar caps i rebre les darreres instruccions. Tot anava molt de pressa, segurament massa. No vaig posar ni els peus a l’Oficina: em van enviar a Manresa, on el president em volia veure. No recordo el dia exacte. El dos o el tres d’abril. Feia fred. Ho hauria de mirar, però imagino que no és important. El president Companys inaugurava l’escorxador municipal. Em va semblar que el destí ens feia una picada d’ullet o, directament, se’n fotia de tots nosaltres. No sé quina de les dues opcions era la pitjor, si la ratificació subtil de la nostra voluntat per la providència o bé la manifestació d’un desdeny còsmic. El cas és que em van fer anar a Manresa. M’hi va portar el Sebastià Bardolet, que no va obrir la boca en tot el viatge. Estava acollonit, pobre home, la responsabilitat se li havia fet massa gran, indigerible. Un cop arribats, vam fer temps en un cafè fins que el president va acabar amb els discursos i les dedicatòries als llibres d’or. Jo em sentia com el botxí que llogaven les autoritats dels pobles per fer les execucions. Necessaris, gairebé diria que imprescindibles, però del tot incòmodes: els deixaven el salari estipulat damunt d’un tamboret i, a l’hora de cobrar, l’agutzil del poble li clavava una puntada de peu perquè el botxí hagués de recollir per terra els diners que tan indignament s’havia guanyat fent una feina que ningú més no volia o no gosava fer. El president em va rebre al despatx de l’alcalde, al qual havia fet fora molt educadament. Deixi’ns sols un moment, senyor alcalde, si ens fa el favor. No hi havia ningú més. Jo només havia vist Companys de lluny, en actes i discursos, no hi havia tingut mai cap tracte. El vaig veure envellit, tens. Fumava sense parar. Recordo que em va cridar l’atenció el seu accent, que era una mescla impossible entre un substrat urgellenc i un deix barceloní involuntàriament impostat. Fins i tot m’hauria fet gràcia, si no hagués estat que la nostra conversa va tenir un to més aviat fúnebre. Em va fer seure al seu costat, i va adoptar el mateix posat que tenen els confessors. Jo encara no tenia res de què confessar-me. El president tenia el to cansat d’aquell que ja no pot recórrer a ningú més. Si despenjava el telèfon no podia delegar la decisió en cap instància superior. Com a màxim, demanaria consell a algú dels seus ministres o dels seus assessors. Però és fàcil donar consell quan saps que no has de prendre la decisió última.

—I què haurem de fer, Farràs, em va preguntar. Vós maneu, senyor president, vaig respondre. Cadascú, la seva responsabilitat. El que sigui millor per a la República, vaig dir-li. Ell no ho tenia tan clar. Si tot fos tan fàcil, se’m queixava. Era conscient que, prengués la decisió que prengués, mai no sabria si seria la millor. I jo, amb les obvietats. La que vós doneu serà la bona, senyor president. Durant una bona estona Companys no va dir res. Tampoc no semblava que estigués reflexionant. Per mi que la decisió ja estava presa i tan sols estava exercitant un ritual de confirmació. Em va demanar si necessitava una ordre. Una ordre executiva, volia dir. Alguna cosa que li traslladés la càrrega de la responsabilitat. Jo no necessitava res. Digueu-me què voleu que faci i ho faré. Només una paraula vostra bastarà. Em va preguntar si jo era mig capellà. I no, no es pot ser mig capellà, senyor president. O se n’és o no se n’és. I bé, jo no n’era, però parlava com si ho fos. I les paraules que esperava: matem-lo, carrega-te’l, i tan aviat com puguis. Que Franco era un accident de la història i mai no ens hauríem d’haver trobat en aquesta situació tan terrible. Com vós digueu, senyor president. Així ho faré. El president tenia plena confiança en la Júlia. Estàs en bones mans, Esteve. Ella és la millor. Creus en Déu? La pregunta em va sobtar. Aquell dia jo no hi creia, i li vaig contestar que suposava que sí, però que no em pensava que això tingués cap importància. Que no ens hauria d’afectar, no pas en aquell moment. Ja no va dir res més: va fer un gest imperceptible amb la boca que no vaig saber interpretar. La porta es va obrir i el mosso que la custodiava em va acompanyar fins al carrer.

L’abraçada

—Una mica d’aigua, sisplau, si pot ser? Tinc la gola seca. No he parlat mai tanta estona seguida en ma vida. Gràcies. Continuo, sí. El cotxe que m’havia portat fins allà ja no hi era. Ni el cotxe ni el Bardolet. El seu lloc a l’entrada de l’ajuntament l’ocupava un Citroën negre. Al seient del conductor hi havia la Júlia. Puja, va, que et portaré, em va dir. Estalvia’t el bitllet del tren. La Júlia conduïa a batzegades. Vaig suposar que era la primera vegada que havia agafat un volant. És probable que sí, perquè en poc temps va anar agafant confiança i al cap d’una estona, més o menys a l’altura de Monistrol, era capaç de mantenir el rumb aproximadament recte i, sobretot, ja no anava pel mig de la carretera. La Júlia era així. Si s’havia de fer alguna cosa, la feia i ja està, amb independència dels coneixements previs. Que d’entrada no en tingués ni idea era tan sols un obstacle temporal, una petita contingència fàcil de resoldre amb voluntat i una mica de pràctica. Sense pensar-ho dues vegades, no hi feia res que no tingués experiència. Que de tot se n’aprèn i en aquest món ningú no neix ensenyat, deia. Durant tot el trajecte cap a Barcelona em va estar fent preguntes, amb la cadència d’una metralladora Hotchkiss, que eren les que ens agradaven més de totes. Mai havia estat sotmès a un interrogatori tan bèstia. Ni quan els nazis em van fer presoner. Ho volia saber tot, perquè la feina per construir-me un passat a mida començava a partir d’aquell moment. Anava demanant coses de manera desordenada. O, encara millor, el seu guió era tan caòtic que era impossible que ragés així, tal qual. Preguntes sobre la meva família, sobre les malalties que havia tingut de petit i de gran, sobre la guerra, de quan vam tancar la casa de Tor per obrir la cèlebre Vaqueria Farràs d’Hostafrancs. Sobre els amics i les amigues. Lectures, aficions i passions. Que vas bé de ventre, Esteve? Un cop al dia, dos, o cada dos dies? Regular o irregular? On se’t posen, els nervis? Sues, se’t fan gasos? De vegades, tornava sobre un tema que semblava tancat, i insistia sobre algun aspecte irrellevant o menor. Si tocava el piano o si m’agradava cantar. Si mai havia fet d’actor. Si tenia memòria o no. I també sobre el seminari: si la vida allà dins era tan sòrdida com semblava des de fora.

—I ho era? —pregunta la senyoreta Nuix, més per obligar l’Esteve a fer una pausa que no pas per curiositat real.

—Sí. Naturalment que ho era —contesta—. Sempre que hi ha una acumulació d’homes hi ha aparellada la sordidesa. Una caserna, un convent, un vaixell. Allà on sigui. La convivència s’articula amb el mínim denominador comú de la humanitat. I aquest mínim denominador és molt mínim.

—Ahà.

Com si fos la gran revelació, mira tu.

—Però no m’agrada parlar del seminari —avisa—. En tinc un record agredolç, em costa. I no és especialment rellevant per als negocis que tenim. M’enteneu, oi que sí?

L’assemblea assenteix en silenci. No entrarem al seminari, d’acord, que segur que és un camp sembrat de mines emocionals. Anem per feina, va. L’Esteve se sent una mica despullat, a un pas de la inseguretat, malgrat que feia més de quaranta anys que havia tancat aquella etapa. Potser és que havia estat tancada en fals. Però la memòria ha començat a rajar i el doll dels records no pot aturar-se.

—Quan en va tenir prou amb l’interrogatori, la Júlia va callar i no va tornar a obrir la boca fins a l’hora d’acomiadar-nos. Em va fer baixar a Via Laietana, au, ja està, vola, nen. No es van voler arriscar a posar-me en un tren de tornada a Tolosa i em van portar en cotxe, tota la nit, amb un policia de paisà fent-me de xofer. Amb una mà al davant i una altra al darrere, amb una maleteta amb dues sotanes i un exemplar, en prosa rimada, del Kempis: La imitació del Crist. Cinc-centes pessetes per a les despeses. Era una mena de refugiat espiritual i s’havia de notar. A l’hora d’acomiadar-se, la Júlia em va donar la mà, i després, com si se n’hagués penedit de ser tan formal, una abraçada. Era el mínim. Una abraçada a canvi del sacrifici, de la incertesa. Si tot va bé, aviat ens veurem a Madrid, va dir. Això espero. Cuida’t, Esteve.

Saint Regis

—Vaig arribar a Roma un dilluns, el dotze de maig del trenta-sis. Al port m’esperava un ordenança, un senyor tibat vestit d’enterramorts. Li vaig lliurar una carta de presentació que m’havia escrit el marquès, però em va dir que la donés a Sa Majestat. Em mirava de través, era evident que em considerava una persona suspecta. El rei vivia en una suite de l’hotel Saint Regis, a prop de la Piazza della Repubblica. Si hagués estat per ell, hauria prescindit de sotanes i de qualsevol cosa que fes tuf d’encens i de sagristia, però també era conscient que no podia alimentar una fama de dissolut, perquè els seus partidaris eren, molt majoritàriament, catòlics, apostòlics i romans, i no convenia donar-los més disgustos del compte, i encara més quan anaven tan mal dades. No em podia creure que tot hagués anat tan rodat, fins a aquell moment. La fase romana era una maniobra perfecta, perquè introduïa una etapa prèvia a la que seria la final, amb la qual cosa es reduïen els riscos de comprovacions exhaustives. A poc a poc i bona lletra. Els meus col·legues continuaven treballant en la construcció d’una vida perfecta durant les properes setmanes i no m’hi hauria de capficar. Igualment, tot estava previst en el cas que algú volgués fer una recerca de la meva biografia inventada: els llibres de matrícula de la fàbrica de capellanets, refets; les cartes amoroses a la tieta i d’enyorança a la família, degudament elaborades pel senyor Gispert, el nostre falsificador oficial. Un decret de nomenament de vicari a la parròquia de Junyent, que és on Judes va perdre els calçotets, una sentida carta de renúncia al càrrec datada el set d’octubre del trenta-quatre. Si Nostro Senyor m’hagués cridat llavors a la seva vora, hauria anant a veure sant Pere passant pel carril de capellans amb tota la paperassa a favor. El primer filtre va ser el del capellà particular del rei, un càrrec que tenia un fabulós nom oficial, parit en un rampell d’excel·lència: procapellà. L’exili havia estat demolidor per a l’estructura de la cort, una fantasia jeràrquica amb dotzenes de càrrecs i títols, un catifal de camarlencs, majordoms, ajudants de cambra, turiferaris, guarda-segells, monteros, gentilhomes i cambrers. De la nit al dia va haver de prescindir del noranta-nou per cent del personal al servei de la corona, de tres mil a trenta, mal comptats, no perquè no pogués pagar-los el sou, sinó perquè s’havia quedat sense patrimoni immobiliari per distribuir-los. Però el procapellà que no me’l toquin, sobretot. El rei necessitava un conseller espiritual, un confessor d’urgència, un valedor davant de la divinitat, un fusible, un mossèn tot terreny. De l’esbandida de l’abril del trenta-quatre havia conservat la companyia de mossèn José Cayetano Arrabieta, un jesuïta de pedra picada que devia algun favor, no em feu dir quin ni de quina mena, al marquès de Camposagrado. Li va escriure: mira, Arrabieta, he conegut a Tolosa un capellanet que necessita canviar d’aires, vol veure una mica de món, conèixer de prop la cúria romana. És llest i disciplinat, té una trajectòria impol·luta, sense errors, val un imperi i aquí se’ns ofega. És el primer dels patriotes, ha renunciat a una brillant trajectòria per no sentir-se còmplice dels que l’estan barrinant i això li ha portat molts maldecaps. Volia enviar-lo a Madrid, però he pensat que allà me’l farien malbé de seguida i és molt millor veure si me li podíeu fer un raconet a Roma, te n’estaré eternament agraït. I sobretot no et preocupis pas pels diners: jo proveiré tot el que convingui, només faltaria. A més, el jove sent una gran fascinació per la Companyia, i qui sap si encara el podríeu repescar per a la societat. És espavilat i he pensat que al teu costat trobarà empara i exemple. Què us sembla?

No els sembla res. Estan atents, això sí, escolten amb interès, i prenen notes, com si fossin alumnes aplicats. L’Eva fins i tot treu la punta de la llengua. L’Esteve no sap com dosificar la informació. Ell va fent i, si els sembla que n’hi ha massa o massa poca, ja diran alguna cosa.

—Continuo? Sí? Bé? El procapellà Arrabieta era un basc recargolat, astringent, amb un aire rasputinenc, perfecte per al càrrec, idoni per mastegar secrets d’alcova i de confessionari. Vivia en una altra suite de l’hotel, al tercer pis, sota de la planta que ocupava el rei tota sencera. Es feia pujar el menjar del restaurant i vivia com el Papa. Vam estar xerrant una bona estona, en una conversa subtil que era un interrogatori implacable. No sé com me’n vaig sortir, potser perquè en aquell temps la meva ànima era pura i no tenia gran cosa a amagar. Penso que havia decidit que m’havia de creure, i que l’aval del marquès de Camposagrado era més que suficient per fer-me confiança. Quan va acabar la conversa, em va donar uns confits i em va dir que tan aviat com fos possible em portaria en presència del Rei. Ho va dir en majúscula, com si m’hagués de rebre Ramsès II, o Lluís XIV. Què voleu que us digui, ara jo. Sóc besnét de carlins, o sigui que tenir tractes amb el nét de la Xata més aviat em feia angúnia, si pensava en els meus avantpassats que es van fer un tip d’espardenyar per les serres de l’interior amb el Ros d’Eroles i el Llarg de Copons. Pensar que els meus ancestres es van arrossegar lluitant contra els soldats de la seva àvia em revoltava. I encara ho hauria pogut assumir si li hagués trobat un mínim de dignitat règia. El pare Arrabieta me’l va presentar en la recepció que va donar el dia del seu aniversari, que s’esqueia el quinze. Era una festa carrinclona, amb aristòcrates decadents i cos diplomàtic amb olor de càmfora. Aquest és, majestat, un jove prevere patriota, que es plany per la dissort de l’Espanya i busca a Roma refugi i protecció. L’audiència va durar segons. El rei em va donar una mà de conill mort i em va mirar com si fos un rar exemplar d’escarabat, com un fetus de capellà. Era, en el fons, un pobre home, i portava pintat a la cara el retrat de la derrota. Què és un rei sense regne? No gran cosa: una il·lusió, que només s’aguanta pel miratge de la possibilitat, sempre remota, del retorn, que el vinguin a buscar algun dia per demanar-li, sisplau, que torni a posar-se la corona. Se’l veia podrit de quartos, educadíssim, fins i tot cordial, això sí, però tenyit d’una antiga tristesa, aclaparat per la feixuga càrrega d’haver d’alimentar i mantenir la seva condició de rei exiliat. Què fan, els reis exiliats? La seva vida és un tango. Beuen còctels abans de dinar. Beuen còctels després de dinar. Beuen còctels en comptes de berenar. Beuen còctels abans de sopar i beuen còctels abans d’anar a dormir. Esquiven la legítima esposa tant com poden (bé, això ho fan els exiliats i també els no exiliats). Viuen d’hotel, perquè tenir una adreça fixa suposaria reconèixer la irreversibilitat de la seva condició, admetre la derrota final. Porten el pes dels seus arbres genealògics com un cérvol malalt carrega un banyam amb massa puntes.

L’Esteve s’atura. La senyora Boadella no s’atreveix a aixecar les mans del teclat.

—Deixeu-me respirar un moment —diu—. Poc m’ho imaginava, això. Vaig a prendre una mica l’aire, a oxigenar-me.

Ningú no es mou, només es relaxen i aparten les cadires per estirar les cames. L’Esteve va fins a la cuina, beu un vaset d’aigua. El Jeroni, que s’ha aixecat al seu darrere, li ofereix una cigarreta. Prou, va, què coi.

—A partir d’aquell moment vaig acompanyar, cada tarda, el pare Arrabieta a la seva visita al rei. Em penso que, de confessar, no es confessaven gaire. L’un, perquè considerava que els seus pecats eren consubstancials al seu llinatge. Quina mena de rei era un que no intrigava, que no freqüentava putes, que no feia veure que conspirava per recuperar la corona, que no procurava augmentar, fos com fos, el seu patrimoni per si de cas un dia una revolució, com va ser el cas, el feia fora del palau? Jo m’esperava a l’avantsala de la suite del Saint Regis, amb el meu breviari i carregat de paciència. De vegades m’atrevia a tocar fluixet un piano de cua que tenien allà, mort de fàstic, perquè necessitaven més espai als salons per a festes i platxèries. Això no va durar pas gaires setmanes, gràcies a Déu. El temps corria, i aquella etapa romana era absurda i improductiva, fins que un dijous al matí, ben d’hora, van atropellar mossèn Arrabieta, mentre travessava la Via degli Astalli per anar, com feia cada dia, a dir missa a l’església del Gesù. Va ser un treball primorós: perfectament planificat i executat, que es va resoldre amb només el fèmur trencat, el mínim dany per a un màxim efecte. No sé qui se’n va cuidar, si va ser algú de l’oficina romana, un enviat especial o bé un subcontractat local, però el treball va ser precís i raonablement net. El cas és que, quan el vaig anar a veure a l’hospital, el procapellà Arrabieta em va dir que anés jo a la cita dels divendres, per si de cas el rei tenia una urgència de caràcter espiritual. Ho vaig haver d’improvisar, perquè ningú no m’havia avisat del que passaria: era una de les normes d’aquell temps. Com menys coses sabéssim, menys probabilitats tindríem d’espatllar-ho abans d’hora.

A les deu del matí de l’endemà era a la porta de la suite règia, amb una sotana nova que, malament m’està dir-ho, em quedava molt bé, perquè jo, en aquella època, estava prim i feia un munt de goig. Estava nerviós. No sabia en quin estat d’ànim trobaria el rei. Acostumat com estava als luxes del Palacio Real de Madrid, hom podria suposar que les incomoditats de l’exili i saber-se privat de l’amor del seu poble l’haurien afectat en l’ànim. Essent com eren els Borbons una raça propensa a la malenconia i als comportaments astènics i als humors oscil·lants, m’esperava trobar un home de mirada perduda, amb el llavi caigut i el caràcter difícil. No m’ho va semblar pas; estava vestit de tennista, la clenxa dibuixada amb tiralínies i un aspecte general dinàmic i juvenil. Carall que et fot, vaig pensar, si encara li han fet un favor, enviant-lo a l’exili. A la suite hi tenia un parell de majordoms i un ajuda de cambra, i un cuiner de guàrdia les vint-i-quatre hores del dia. Un xofer de l’hotel estava també a la seva total disposició per si li venia de gust anar a treure el cap als cabarets de Via Veneto. Vaig trobar-me un home alliberat: lluny de totes les càrregues de representació, s’havia tret el pes de la història i de la dinastia del damunt i podia dedicar-se en cos i ànima a viure la vida desimbolta del rendista. Em va rebre molt amablement i va fer fora el servei fent amb les mans el mateix gest amb què la meva mare espantava les gallines. Les atencions religioses exigien intimitat i absència de testimonis. Primer de tot, va preguntar-me per l’estat de salut del mossèn titular. Està bé, majestat, però el podien haver matat, ha estat la providència qui no ho ha volgut. Ai, els romans condueixen com si encara menessin les quadrigues al circ. Tu ets molt jove, no? En tinc vint-i-tres, majestat. I t’agrada, la vida romana? Si voleu que us sigui franc, majestat, no pas gaire. Tinc la sensació que estic perdent el temps aquí, majestat, però el rector del seminari va pensar que seria una bona experiència. I prou que l’és, no ho nego, però pateixo per Espanya, majestat. El rei va moure la punta dels bigotis sense bellugar cap múscul de la cara. Com un gat: no he vist mai ningú que tingués aquesta habilitat. I vaig continuar amb el sermonet que tenia assajat: em dol no poder aportar el meu granet de sorra al benestar de la pàtria, que, ai, passa per moments difícils. Des del moment atziac en què vós vau deixar la corona, obligat per la turba ignorant, que el carro ha anat pel pedregar. El poble necessita ordre i direcció, i em fa por que els dirigents actuals no tinguin la intel·ligència necessària per tornar a encarrilar el país. No sé si m’explico, majestat. I perdoneu-me per l’atreviment, majestat, que està induït per la passió i per la joventut. Els enlluerna la força, quan haurien d’emmirallar-se en les fites immortals de la monarquia, que tantes pàgines glorioses ha escrit al llarg de la història.

L’Esteve s’adona que la seva audiència fa uns ulls com unes taronges.

—No em mireu així. Ja m’hauria agradat veure-us a vosaltres fent aquesta mena de paperots. El rei feia la mateixa cara d’estaquirot que foteu ara vosaltres. El cas és que vaig fer-me passar per un regeneracionista monàrquic, una rara avis, un mirlo blanco, segons les pròpies paraules del rei. El vaig estovar amb una rastellera de consideracions morals sobre la responsabilitat i el compromís, sobre l’herència rebuda i el pes de la tradició. Majestat. Que em pica l’Espanya, coi, li vaig dir. Vós que hi teniu encara fidels, ajudeu-me a trobar el meu lloc. I prou que em mirava compadit, amb aquells ulls de lluç. Però ja sabia que només amb bones paraules i llagoteries diverses no me’n sortiria. Tenia una arma secreta.

Sabia que la meva audiència captiva tenia una flaca per les armes secretes. En treus una i qualsevol relat, per avorrit i previsible que sigui, s’enlaira de seguida.

La Real Audiencia

—Sí, nens i nenes que m’escolteu. Tenia una formidable arma secreta, que m’havia estat lliurada pel marquès de Camposagrado en persona abans de marxar de Tolosa, amagada en un farcellet que semblava que contenia un parell de torrons d’Agramunt. Es va presentar al convent la vigília de marxar, amb el paquet i un projector de cinema portàtil, que cabia en una maleta. Ens vam tancar a la meva cambra, va instal·lar la màquina i hi va col·locar les bobines. No calia cap pantalla: la paret nua de la cel·la ja servia. Abans de començar l’espectacle em va posar en situació i em va fer una sèrie d’advertiments que m’havia de prendre molt seriosament. Aquella pel·lícula no era cap broma, sinó el meu passaport cap a Madrid. Em lliurava un capital d’altíssim rendiment que hauria de saber administrar amb prudència. Era un trumfo segur, però l’havia de jugar bé perquè era matèria extremament delicada. Els antecedents: la pel·lícula havia estat rescatada un dia després de l’esbandida del Palacio Real, el quinze d’abril del trenta-u, quan un criat responsable va anar-la a recuperar del doble fons d’una calaixera de les estances particulars del rei, mentre el populatxo gaudia d’una jornada de portes obertes perquè pogués veure en quin festival de luxe asiàtic vivien els podrits Borbons. El criat no anava pas a cegues: sabia que els rotllos eren allà amagats, perquè havia servit el berenar en algunes de les projeccions secretes a la reial cambra, que el rei organitzava i a on convidava els seus companys de festes i caceres. Amb el material en el seu poder, el criat va buscar algú de confiança en qui poder-lo dipositar, perquè li cremava als dits, de manera que, després d’unes indagacions, va localitzar el marquès, que era l’enllaç oficiós entre el nou règim republicà i el rei a l’exili, l’encarregat de liquidar amb elegància els serrells de la derrota. Ell va rebre els rotllos en custòdia, va donar una bona propina al lacai del rei, top-top, i se’n va fer càrrec. I ara jo els hauria de lliurar de seguida al rei, a la primera ocasió en què poguéssim estar sols. M’hauria d’inventar alguna història versemblant que expliqués com els havia aconseguit, però això no seria cap problema, perquè estaria disposat a empassar-se qualsevol invenció que sonés mínimament coherent. Sobretot, el marquès em va insistir que no hi hagués testimonis, que fos una conversa íntima, una confessió, com íntim, però inconfessable, era el contingut de la pel·lícula que tot seguit veuria. Dit això, va apagar el llum de la cel·la i va engegar el projector. Era una pel·lícula muda, naturalment. Muda, muda, sense música. Tenia un títol que apareixia al començament. La Real Audiencia. I bé. Què us diré. Estava protagonitzada per Sa Majestat Alfons XIII en persona, tot i que no en el paper de protagonista, però sí de secundari destacat. L’havien dirigit els germans Dueñas, cèlebres cineastes dels anys vint, donant-li la forma d’un fals noticiari, d’aquells que estaven tan de moda en aquella època. Vista amb perspectiva, la trama tenia la seva gràcia, no us ho negaré: es veia el rei, en un dels salons del palau, rebent visites. No calien decorats: era la sala d’audiències de veritat. Per allà hi desfilaven diplomàtics exòtics amb turbant, industrials amb copalta, banquers d’armilla, rellotge i puro, parlamentaris amb patilles, tot molt caricaturitzat. Un camarlenc els introduïa, feien les reverències pertinents, el rei se’ls escoltava cada vegada amb més cara de pòquer i un rictus de fàstic, unes reverències, reculades i que passi el següent. Tot això ho despatxaven amb una certa displicència i uns cartellets irònics que anaven comentant les escenes, igual que a les pel·lícules convencionals, amb un to de creixent desesperació. Però els darrers visitants eren un grupet de tres: dues monges jovenetes i un capellà, que venien a ensenyar-li els plànols de no sé què. Del nou convent, m’imagino, o d’un oratori. Bé. Ja us ho podeu suposar. Cal dir que, a partir d’aquí, d’imaginació, més aviat poca. Tot era molt previsible. Al cap de dos minuts, les monges es quedaven en enagos i començaven a tocar-se, davant del rei, que s’ho mirava amb cara de pillastre, interessat en l’acció, però sense intervenir-hi directament. El capellanet, ves què havia de fer. Posar-s’hi bé i assistir les necessitats. Al final, allò acabava amb un espetec de focs artificials. Vosaltres probablement heu vist de tot, sou joves, moderns i alliberats, i ara no hi ha res que us espanti. Però us asseguro que fa cinquanta anys això no era gens habitual i que riu-te’n tu de les pel·lícules sueques d’avui. A mi, que era carn de seminari i encara una mica innocentot, gairebé m’agafa un cobriment. Sí, és cert que corria la brama que el rei tenia molta picor i havia encarregat algunes pel·lícules pornogràfiques, però no se sospitava que hagués aparegut en cap, i molta gent ho considerava una invenció dels republicanots per desprestigiar-lo. Suposo que la sensació d’impunitat que tenia era enorme, i la temptació per superar els límits del que era moralment admès, indefugible. Posats a transgredir, fem-ho com Déu mana. L’audiència era un veritable escàndol. Tampoc res de l’altre món: els ducs d’Alba se la pelaven amb la Venus del espejo de Velázquez, i el ministre Godoy amb la La maja desnuda de Goya. No, no sigueu malpensats. Abans no m’ho pregunteu, he d’aclarir que en cap moment no hi sortia el reial membre, potser per reial pudor o per evitar comparacions, que, tant ara com abans, solen ser odioses i no hi ha cap necessitat de posar-se en evidència. La pel·lícula acabava amb les monges fent-se unes magarrufes plenes d’afecte damunt l’augusta falda del rei Alfons, mentre el capellanet oblidava, un cop més, el sagrat vot de castedat i contribuïa per terra, mar i aire a la felicitat general. Fos a negre. De manera que aquest era el meu passaport cap a Madrid. Què me’n dieu?

Els ha fet gràcia, és clar, tot i que per a ells, nascuts en una república, això dels reis i dels palaus els sona a contes de fades. La Mariona, que seu al costat de l’Esteve, s’ha enrojolat, i ell no pot evitar mirar-se-la amb tendresa i pensar que en mans de quin personal més tendre han deixat el futur de la pàtria.

—Continuo, que encara hi ha fato. El marquès em va dir que n’hi havia moltes més, però que havien aconseguit treure-les de palau a temps. La Real Audiencia, que era la més transgressora de totes, havia quedat descontrolada i el rei havia perdut tota esperança de recuperar-la. El marquès s’havia guardat la pel·lícula com un as a la màniga, no se sabia mai quan podria fer servei i, per experiència, els Borbons eren poc de fiar i susceptibles de ser collats amb l’amenaça d’esbombar els seus secrets, i el pobre Alfons no era una excepció a la norma. La seva recuperació, quan ja l’havia donat per perduda, suposaria, sens dubte, un consol en temps de tribulació. Bé. Recapitulo. Mossèn Arrabieta era a l’hospital amb la cama feta malbé, i servidor tenia una segona cita amb el rei per oferir-li consol espiritual. L’assistent em va fer esperar una estona. Sa Majestat estava fent la migdiada i, així que estigués disponible, em rebria un moment. Ah, molt bé, m’espero, doncs. Duia les llaunes amb les bobines a la cartera. Pel mateix preu hi podia haver dut una bomba Orsini o un pistolot, però segurament fotia una pinta tan repel·lent i capellanesca que ningú no va imaginar-se que fos cap amenaça real. Les migdiades règies eren llargues, o almenys la d’aquell dia es va fer interminable. A les cinc, l’ajuda de cambra va obrir les portes de les estances privades i em va fer passar. El rei m’esperava assegut a una butaca, vestit amb una bata japonesa de seda i servint-se un te amb pastes. Ai, el pobre mossèn Arrabieta, es va lamentar. Que com estava? Ben matxucat, majestat, però delerós per recuperar-se i pregant per la salvació d’Espanya i la salut de la corona des de l’hospital. Ah, bé, després li escriuré una noteta. Com diu que us dèieu, mossèn? Coso. Antonio. De Mequinensa. Ahà. Com si vingués de la lluna, li era igual. Se’m va quedar mirant amb uns ulls líquids, com si fos un besuc a la peixateria. Potser esperava que jo prengués la iniciativa, i de seguida va quedar clar que havia de fer-ho. Per no perdre temps, per mirar d’avançar una mica en aquell terreny tan incert i sortir-me’n de pressa. Veureu, majestat. Tinc una qüestió que em crema la consciència i us afecta directament. Vaig mig improvisar un discurset sobre la moral pública i la moral privada. I de sobte vaig veure clar que no podia dir-li que portava l’Audiencia a la cartera, i em vaig empescar una justificació delirant: un conegut que tenia a Roma m’havia fet saber que tenia un material sensible. Sensible? Com de sensible? Oh, és una pel·lícula. I té un títol. La Real Audiencia. La cara del rei era un poema, i es va transformar en un reflex estrany de Felip V, amb aquella expressió d’al·lucinat. Mireu, majestat, que jo no vull problemes, li vaig dir. Pel que m’han insinuat, és un escàndol, un escàndol majúscul. I, majestat, no són bons temps per esvalotar el galliner. I jo estava disposat a apagar l’incendi. Aconseguiria la pel·lícula i l’hi portaria demà mateix, perquè el rei en fes l’ús que cregués més oportú, tot i que jo, majestat, la cremaria, perquè m’han dit que és diabòlica. El rei no les tenia totes, naturalment, però vaig intentar tranquil·litzar-lo. Jo li aconseguiria la pel·lícula, que per això no patís. Però que fos conscient que la seva aparició a Roma hauria caigut com una bomba: mastegots entre la cúria per veure-la abans de condemnar-la. I si el cardenal primat de Toledo, monsenyor Gomà, mai hagués arribat a saber de la seva existència, al rei li hauria caigut una excomunicació com una casa de pagès i comportat la pèrdua de complicitats i suports imprescindibles. Una cosa és que se’n vagi de putes, que va amb el sou, i una altra que faci escarni d’homes i dones de religió. Això compta de sacrilegi cap amunt. Una cosa així no es podia ni sospitar. De portes cap endins, el que sigui. Ja se sap: els reis en general i els Borbons en particular tenen la tita fluixa i se’ls ha de perdonar, perquè ho porten en la seva constitució, estan sotmesos a tensions terribles i a alguns avantpassats els han tallat el cap a la plaça, de manera que no ens hauria d’estranyar que, mentre en tinguin un damunt les espatlles, vulguin abandonar-se a la luxúria, perquè avui hi són i demà potser no. Això és comprensible. A més, no podem exigir que es casin entre cosins germans i encabat siguin normals del tot. Alguna tara física i moral han de tenir. En fi. El cas és que l’últim que volia Alfons XIII era el corcó de la veu de la consciència a prop, prou maldecaps havia de suportar. Moltes gràcies, mossèn Coso, deia, moltes gràcies. Era el moment precís per fer-li una petició una mica extemporània, però després de la revelació del conflicte i la contrapartida per solucionar-lo amb discreció i eficàcia era pertinent. Veureu, majestat, és que jo tinc una espina clavada al cor. Vull tornar a Espanya, tan aviat com sigui possible. Estic molt bé a Roma, i res no m’honora més que estar al vostre servei, majestat, però crec que puc ser molt més útil allà, i pensava que vós, majestat, em podríeu ajudar. Tinc idees i ambició, ganes de treballar perquè Espanya sigui la més catòlica de les nacions i, per què no, pugui ben aviat recuperar amb alegria la corona que tants segles de glòria i prosperitat sense parió ha proporcionat a la pàtria. Però per a això, majestat, vós heu de tenir persones de confiança, patriotes de pedra picada, atents i vigilants, en llocs preeminents, de responsabilitat, amb influència. Peons desplegats damunt del complicadíssim tauler d’escacs hispànic, tots animats per un objectiu comú. M’explico, majestat? Jo no sé d’on treia l’aplom per anar escampant tota aquella metralla sentimental i patriòtica, però em sentia com si m’hagués quedat sense frens en la baixada del port del Cantó, en un descens vertiginós que no s’aturaria fins a arribar al fons de la vall, si és que no sortia projectat cap a l’esbalçader en no haver pogut negociar un revolt tancat. No podia frenar, ni canviar de trajectòria. El rei no acabava d’entendre la meva petició, tan embolcallada com estava de retòrica, però semblava procliu a resoldre el tema, a tancar l’expedient Audiencia i, sobretot, a fer-me callar d’una vegada. I què puc fer per vostè, mossèn? Uh, oh, havia pensat que estaria bé, que voldria, que no sé, majestat, si s’ha de lluitar, millor fer-ho des de primera línia, no pas des de la rereguarda, on la capacitat d’influir en el curs de la història és escassa, per no dir nul·la. Ahà. Voldria, eh, si no és impossible, que no ho creuria pas, acostar-me al general Franco, o als seus cercles propers. Cap preferència en especial. Sí, majestat. La meva vocació és insubornable, i difícilment trobareu ningú més entusiasta que jo per fer de pont. I si la petició us sembla extemporània, jo no he dit res. Però no li va semblar extemporània, perquè segur que es pensava que aquell capellanet amb cara de babau li demanaria diners, i això sí que no. Però una prebenda, una canongia, un favoret, encara rai. Tot i que havien passat dos anys de la fugida, el rei encara conservava teixit, aliances i contactes, fins i tot en el govern dels militarots, amb qui potser no compartien tàctiques, però sí estratègies. O a l’inrevés, no compartien estratègies però sí tàctiques, això no ho he sabut distingir mai. Bé, mossèn. Vejam. Li va faltar temps per cridar el seu secretari personal, dictar-li un telegrama adreçat al comte de Romanones, l’enllaç informal entre Franco i el rei, demanant-li que, per favor, fes tot el possible per col·locar mossèn Antonio Coso, jove i patriota, prop del Generalísimo, perquè té un cor noble i compromès amb la felicitat de la pàtria. Jo tenia por que els afers d’aquesta transcendència fossin de lenta tramitació, que no aconseguissin enlairar-se, que anessin donant allargues i la petició no s’aclarís mai. Era escèptic, i no pas sense motius. Però vet aquí que la resposta va ser prou ràpida. Al cap de deu dies ja havia retornat el telegrama del comte amb notícies. Eren bones: tot es movia favorablement. D’alguna cosa ha de servir que fos el padrí de casori del comte de Romanones, Antoñito, em deia el rei, que a més ara es dedica a fer de banquer del règim i hi té bona entrada. Mai tant que no em faci cas, encara que jo hagi caigut en desgràcia i em tinguin aquí aparcat, sospirava amb una recança vella de segles. Jo més aviat diria que el rei tenia ganes de perdre’m de vista, passar pàgina i tornar a la seva plàcida rutina amb el pare Arrabieta. Al cap de quatre o cinc dies va arribar una carta, per valisa diplomàtica, que ens va portar un funcionari de l’ambaixada. El rei me la va fer llegir, molt orgullós d’haver fet aquella remenada d’influències, a distància i amb una capacitat de maniobrar cada vegada menor. Duia el segell del bisbat de Salamanca. Fiat voluntas tua, proclamava el segell. I tant, que es faci la vostra voluntat i que sigui el que Déu vulgui i foc a les calces del capellà, com deia el Remigio de Tor quan anava begut —que hi anava sempre. Després d’una rastellera de benediccions retòriques, el pinyol de la carta episcopal era concís i anava al moll de la qüestió: «Siguiendo las sugerencias del conde de Romanones, y atendiendo en todo momento a las crecientes necesidades del servicio a Dios y a la Patria, me es muy grato recomendar al presbítero Antonio Coso Moretó para cubrir el puesto de acólito al servicio del padre José María Bulart, para lo que deberá presentarse, en el plazo máximo de una semana, ante la capellanía del Palacio del Pardo, para recibir su despacho y asignación». I qui era, el pare Bulart, majestat?, li vaig preguntar, en la meva innocència. Oh, és el confessor de Franco, va dir, sense donar-hi cap gran importància. El rei no l’havia tractat, només el coneixia de referències. Entre els seus mèrits, deia que era català, savi i discret. Ves per on. Te’ls trobes a tot arreu i en les posicions més insospitades. No el conec. Pots comptar. Tots ho semblen i, a l’hora de la veritat, fins i tot els confessors més discrets són uns bocamolls. És la meva experiència. No te’n pots refiar de ningú. Ni del teu col·lega.

—Deu minuts de treva, per favor —suplica el Sebastià—. Això ens supera, senyor Farràs. I si anem a dinar? No teniu gana? —La proposta sona a alliberament. Però no volien saber?

Donques sabran. Els detalls són importants. El Grundig enregistra amb germànica precisió, i la senyora Boadella no sembla cansada, ans distreta per tan pintoresques revelacions, a anys llum de les avorridíssimes sessions que ha d’estenotipar els dies de cada dia. El suggeriment del Sebastià fa que s’aixequin tots. Fan veure que estiren les cames. Algú obre la finestra de la tribuna perquè es ventili l’estança, que s’ha omplert de fum. Entra el soroll del trànsit del carrer, i és reconfortant veure com a fora hi ha una certa percepció de normalitat. Però no, segurament no els agrada gaire que hi hagi finestres obertes, o hi ha una consigna que han desobeït momentàniament, perquè la tanquen de seguida. L’Esteve s’aparta i contempla la rapidíssima conversió de la sala en menjador. Hi ha pollastre al forn, que només s’ha d’escalfar, i un escamot es cuida de fer unes amanides, han posat un parell de porrons i una ampolla de gasosa de la marca D. Observa els grupets en acció, intenta escoltar els comentaris, però no capta res que pugui identificar com una resposta al que han pogut escoltar durant el seu soliloqui. Ni en un sentit —collons, quin cantamanyanes— ni en l’altre —oh, mireu el nostre heroi. Potser creuen que els aixeco la camisa, pensa l’Esteve. I és natural, ell tampoc no s’ho empassaria. Però realment va anar així, tot es va moure amb una certa ingenuïtat que, vista des d’una distància de gairebé quaranta anys, sembla impossible. Un mig capellà, de poble, infiltrat al dolç exili de la monarquia per l’activació d’una influència de segona categoria, és catapultat al ventre de la bèstia després d’ensenyar una pel·lícula porca al rei de les Espanyes. Però només s’expliquen les històries que acaben bé. Per cada victòria hi ha mil fracassos, que ni es recorden ni es conten.

L’examen

—Vaig arribar a València amb un munt d’avals, que havia trobat ben endreçadets en una carpeta d’anelles que m’havien deixat en un cafè del port. Ni que hagués de participar al concili de Trento, coi, amb tanta paperassa. I cap a Madrid sense perdre temps. No hi havia estat mai. Ni tan sols a Mequinensa. De fet, no havia sortit mai de Catalunya, ja em direu si es pot ser més pallús. Bé, a França. A França sí, una mica. A Tolosa, amb les monges aquelles. I a les Valls Neutres d’Andorra també, és clar, eren els nostres veïns més propers. Hi havia anat amb el padrí, a buscar els fardos que passàvem per guanyar quatre duros. Però res més, ja em direu amb quin bagatge m’enviaven a la gola del llop. Bé, a Roma també. Ara que hi caic, ostres, i tant. Un parell de setmanes, només, però prou intenses. Déu n’hi do de com de viatjat estava. Però a Espanya, mai. Això, en teoria, hauria de ser un problema, perquè, vulguis que no, hi ha costums i gestos que hauria de tenir controlats perquè no m’agafessin amb la guàrdia baixa. Hauria estat una putada haver arribat fins allí i que m’enxampessin per una badada de principiant. Però quan s’és al ball, s’ha de ballar. Era qüestió de no cridar l’atenció, fixar-se en els usos i costums dels indígenes i tirar endavant sense complexos, actuar amb la màxima naturalitat. A més, a Espanya et poses una sotana i et respecten. Et cedeixen —o et cedien— el seient als tramvies, i els més devots et feien l’amistat. El viatge de Dénia a Madrid va ser una plàcida passejada. El país estava sota control militar, entre els de l’exèrcit i els falangistes d’uniforme, i ningú no em va molestar perquè en teoria formava part del sistema. El tren em va deixar a Atocha. El secretari del comte de Romanones m’havia reservat una habitació en una pensió bona de la Gran Vía. No em va venir a veure, ni es va interessar per si havia arribat bé o no. Per mi, molt millor així. Tenia un dia de marge, vaig arribar un dissabte, i vaig dedicar el diumenge a passejar i explorar una mica la ciutat, perquè, en cas de necessitat, pogués aportar un cert coneixement de la seva topografia i els seus topants. No les tenia pas totes, no. I no anava desencaminat, perquè l’endemà em van fer un examen.

—Com, un examen? —s’estranya el Sebastià.

—Un examen. Tal qual. Deveu comprendre que no poden deixar entrar qualsevol, així com així. Jo no era ningú. Venia recomanat pel bisbe de Salamanca, i això era un aval poderós, però indirectament, per intercessió del comte: això podia ser un obstacle, sobretot entre el poderosíssim sector falangista del règim, que se’l miraven de través i no hi volien tenir cap tracte, perquè era un representant eximi de l’Espanya clerical i rància que deien que combatien, la connexió amb el Borbó, a qui consideraven un escarràs decadent. Però d’entrada el meu vincle amb Romanones no era tan evident, i suposo que allà em van aplicar el sistema de cribratge i control que aplicaven amb tothom que aspirés a treballar al Pardo. La documentació que m’havien fet era impecable. Matrícules dels cursos del seminari, la partida de baptisme, certificats, fins i tot un parell de cartes molt afectuoses del bisbe Modrego, auxiliar del cardenal Gomà a Toledo, comprovants de l’afiliació a la cèl·lula de Barcelona de la Unión Social Hispánica, que més tard s’integraria a les JONS, una noteta escrita pel seu líder, Josep Maria Poblador, un parell de furiosos articles publicats a Aires Legitimistas en contra de la proclamació de la República Catalana, feta a traïció i contra els principis de la fe i de la història. Mossèn Coso era l’encarnació del perfecte capellà feixistó, intransigent i instruït, un fanàtic de manual, i era evident que el seu destí natural era créixer vora els cercles del poder, des d’on podria canalitzar tanta energia patriòtica i intel·lectual. La comprovació de tot aquell bé de Déu de paperots no seria fàcil. Els arxius de la USH havien estat destruïts, Poblador havia mort a la guerra, vés a saber quantes cartes afectuoses havia escrit el bisbe Modrego, de manera que no tenien gaire més alternativa que creure-se’ls i estar a l’aguait. La solidíssima biografia mequinensana que m’havia memoritzat em semblava més real, més autèntica que no pas la meva, que començava a oblidar o me la mirava com si fos la d’un personatge de ficció, d’un parent de lluny de qui en sabia quatre coses, desdibuixades. Desplegats damunt d’una taula, feien certa impressió.

A l’entrada del Pardo, al cos de guàrdia mateix, em va atendre un capellà castrense. Es va presentar: era el pàter Rubina, adscrit a la guàrdia mora. Vaig estar a punt de demanar-li que què feia un capellà catoliquíssim integrat a la moríssima guàrdia mora, però me’n vaig estar, per un elemental sentit de la prudència i, per què no, fora preguntes incòmodes. Li faltava el braç dret, que va perdre a Alhucemas. Duia la mànega de l’uniforme sencera, plegada i subjectada amb un imperdible. Feia un efecte terrible. Suposo que haver de beneir amb l’esquerra li donava un aire diabòlic. Era ben boig, i per superar la prova vaig fer veure que estava encara pitjor que ell. Em va fer una barreja de confessió, examen de grau i psicoanàlisi. Buscava contradiccions, fissures en el discurs, que em posés nerviós, que digués alguna incoherència o que, directament, m’ensorrés. Es va centrar molta estona en el meu pas pel seminari de la Seu. Havia conegut algun dels meus professors, i aquí sí que vaig anar per nota. Tenia moltes referències de mossèn Fermí, professor de llatí, un carcant absolut que ens feia traduir en hexàmetres El liberalismo es pecado, l’obra de mossèn Sardà. Sí, era un dels mètodes habituals per castigar-nos al seminari. Me’n sabia fragments de memòria, de l’original i de la traducció, un festival de dàctils i espondeus. Encara avui me’n sé, vaja: «Los liberales prácticos son la mayoría del grupo, los borregos de él, que creen a pies juntillas lo que les dicen sus maestros, o que sin creerlo siguen dóciles a quien los lleva, y siempre ajustados a su compás». I en llatí: «efficientes liberales cœtus sunt, suis oves…». O alguna cosa així. D’això no en tinc tanta memòria. El cas és que s’ho va empassar. Al final de la sessió se’m va quedar mirant de fit a fit, durant cinc minuts de rellotge, sense dir res, movent els llavis com si pregués.

—Benvingut a bord, grumet —em va dir—, el purgatori l’espera.

El purgatori

Malgrat el solet de tarda que entra a la tribuna que dóna a Consell de Cent i podria generar aquella nyonya irresistible, ningú no s’ha adormit. Potser no per falta de ganes, però hi ha la disciplina de grup i, tal com han acordat durant el dinar, el primer que comenci a pesar figues pagarà penyora.

—El purgatori? —pregunta la Mariona, que sempre ha trobat fascinant l’existència d’aquest espai de trànsit.

—Em van tenir una temporadeta al purgatori, sí. Uns dies de reflexió, tres o quatre. No sé si obeïa a cap motiu concret, ni si volien comprovar les dades i les referències, però el cas és que em vaig passar uns quants dies tancat a la biblioteca de la facultat de Teologia, esperant ordres. Em deien que mossèn Balart no hi era, que havia anat a acompanyar el general en una visita a les Canàries.

—I què hi feia, a la facultat?

—Ves. Llegir. Llegir com un desesperat. Agafava un volum a l’atzar de la Patrologia, o un de la Bibliotheca Patrum Veterum del vell Marguerin de la Bigne. Era reconfortant submergir-se en els escrits dels pares de l’Església, els trobava a faltar des dels dies en què m’amagava a la biblioteca del seminari. Ens expliquen com funciona l’ànima, quins són els mecanismes del perdó. Recordo també que em vaig passar una tarda sencera estudiant el que deien els moralistes sobre la guerra justa i els magnicidis. Sant Tomàs doctor, Suárez, etcètera.

—I què deien? —pregunta la Núria—. Per pura curiositat.

L’Esteve, que no s’ho espera, fa un esforç de memòria i de síntesi.

—Bé —sospira—. No és que hi hagi una doctrina fixa, establerta. Tants caps, tants barrets. Però en general els teòlegs opten pel pragmatisme, tenen una manera de nedar i guardar la roba molt particular. És a dir, diuen que es pot matar un rei, encara que estigui revestit d’autoritat divina, si és que amb això s’eviten mals majors. Matar un papa, per exemple. Això ho tenen perfectament estudiat. Es podria, sempre que no hi hagués cap dubte sobre la necessitat i la consecució d’un bé superior al mal que suposaria. El concepte de la guerra justa és encara més senzill de raonar, perquè a l’enemic sempre li pots dir que és un infidel o un heretge, que viu en l’error, i fas un acte de justícia divina exterminant-lo, sobretot si li has donat abans l’oportunitat de convertir-se i ha estat rebutjada de manera explícita. I d’exemples, els que vulgueu. Així, la guerra és una manera de restablir l’equilibri i la justícia. És la voluntat de Déu que actua a través dels homes. Tot plegat no em va servir de gran cosa. Una mica de consol potser sí, que em va donar. Però una cosa són els llibres i els teòlegs, que són capaços de justificar-ho tot, amb teories que aguanten qualsevol opció i, si mai convingués, la contrària, i una altra el món real, amb les seves misèries i les seves contradiccions. Tot és més complex que no sembla.

S’han empantanegat una mica. Plana una boirina de remordiments, una ombra en un relat que hauria de ser més alegre i èpic. El Sebastià té por que el bon ambient s’enrareixi i l’atenció es dispersi. Torna a picar de mans per espantar els espectres que s’han assegut a la taula.

—Va, senyors —diu—. Tornem al món real, sisplau, i deixem els teòlegs morals i les seves subtilitats allà on eren. Senyor Farràs, estic segur que us ho vau pensar molt, vau considerar totes les implicacions i, al final del procés, teníeu tots la consciència ben tranquil·la, del primer a l’últim dels implicats en la conspiració. Oi que no vaig errat? Franco era un feixista, un criminal i, per damunt de tot, el nostre principal enemic. Què passa amb els enemics? Ens els carreguem. Així de clar. Aquest és un principi universal. Sense pensar-nos-ho gaire. Una amenaça real per a la nostra joveníssima república. La seva eliminació física no va resoldre el problema, això és veritat, però vam guanyar temps. Amb ell al poder hauria estat molt pitjor.

L’Esteve no ho té pas tan clar, però no gosa contradir l’arenga del Sebastià, de qui no hauria pensat mai que tingués aquell posat de comissari polític. L’Esteve fa la cara estòlida del jugador de botifarra a qui l’atzar ha recompensat amb el repartiment de les quatre manilles, fins que la Mariona, que cada cop és més conscient del seu paper com a desembussadora de situacions de bloqueig, ho recondueix.

—Sebastià, que ja has tingut el teu minut de glòria. Deixa que el senyor Farràs continuï, sisplau. Tots sabem quina era la categoria del personatge, no? Esteve. Per favor. Va, tirem endavant.

—No volia treure el tema —s’excusa l’Esteve—. A vosaltres potser no us ho deu semblar, però el debat moral el teníem. Jo el tenia, i tothom. Insisteixo: era indispensable per poder actuar amb coherència.

S’ha aixecat un nuvolet de silencis. D’acord, ho deixo estar, pensa.

—Em van venir a buscar al cap d’un parell de dies. Mossèn Balart, que acabava de tornar del viatge, em volia conèixer. Vaig córrer cap al Pardo. Tenia el seu estudi en un edifici annex a la residència del general. Relativament jove, tenia un aire de capellà trabucaire i arnat, amb una mirada al·lucinada i un somriure que feia por. Era apersonat, ocupava com dos mossens de mida mitjana. Tot i que era català, en cap moment no va fer l’intent de canviar d’idioma, malgrat que conservava un accent terrible. Em va dir que no tenia el cos per continuar viatjant tant, que allò no era vida. Que necessitava gent jove al seu costat, i plena d’energia i entusiasme, perquè les tensions del dia a dia desgastaven un munt. Des de Capitania em van dir que em presentés al palau del Pardo, a les sis en punt. A la capella, que és una cosa més aviat rococó, adossada al palau. Mossèn Oyarte, que n’era el rector, em va convidar a concelebrar la missa. Em va rebre amb molta amabilitat. Era un jesuïta petit, tot un nervi, l’Oyarte. El típic capellà basc, era del Goierri, de Segura, em penso: contingut, sanguini, de pedra picada. «Nariz larga y poco culo, vasco seguro», que deien. No vaig arribar amb prou temps per parlar amb ell: el vaig trobar a la sagristia, on em va saludar amb un cop de cap i va assenyalar l’armari. Em vaig posar l’alba i vaig sortir a dir missa, arribar i moldre. Hi havia només Franco i la Franca, un capità que li feia d’ajuda de cambra i un parell de civils, que no sé d’on van sortir. Em sembla recordar que eren uns parents que venien de visita, no ho sé, però se’ls veia ben estarrufats per poder ser allà. A l’hora de la comunió, mossèn Oyarte em va passar la patena, va, dóna-la tu. Vaig baixar els dos esglaons del presbiteri. El general va ser el primer a combregar. L’hauria pogut escanyar, o donar-li l’hòstia consagrada sucada amb arsènic. Hauria estat tot més fàcil: un acte desesperat, radical, un atac de bogeria que hauria acabat allà mateix, amb el capità moro de la guàrdia traient el seu revòlver i disparant-me al cap, en un acte de justícia immediata. Però no ho vaig fer. Jo no tenia una especial flaca pel suïcidi. És cert que tenia una feina arriscada, amb un escàs índex de supervivència. No era pas un rellotger o un filatèlic, però, posats a escollir, preferia que em matessin els adversaris més que no pas haver de forçar la meva baixa voluntària amb un acte desesperat, per molt bon rèdit que en tragués. A més, volíem fer-ho més gros, més elaborat, potser per demostrar que teníem una capacitat d’acció molt més gran que la que realment teníem, com aquells moixons que, davant d’una amenaça, estarrufen les plomes del coll per fer creure als predadors que són uns escurçons, molt més perillosos del que són. Era una aposta arriscada, sí, però en aquell moment ens semblava que era l’única possible. Fem-ho gros, Farràs, em van dir, que tremolin els fonaments del règim amb la nostra audàcia: aquesta era l’única consigna.

Tothom està callat. S’imaginen l’escena. D’entre les cent maneres que hi ha de matar un home amb les mans nues, i que han estudiat, superficialment, a l’acadèmia, cadascú tria la seva. Totes, en teoria, són eficaces. A l’hora de combregar també funcionen. La pràctica és una altra cosa.

L’Esteve trenca el silenci, i s’adreça a la comunitat. Des del centre de la taula, els repta.

—Què hauríeu fet, vosaltres? Digueu-m’ho, va.

Ningú no vol respondre una pregunta tan simple però que amaga, en la seva senzillesa, el nucli del conflicte a tres bandes entre els que calculen els rèdits d’una mort, els que l’ordenen i, al final de la cadena, els executors. Al capdavall, algú ho havia de fer. En el cas de l’Esteve, de primer ho havia volgut revestir amb l’excusa del soldat, que és enviat a matar l’enemic, que podria ser el seu veí, que no fa preguntes, que no té consciència, perquè en el fons el dilema moral s’ha transformat en una simple lluita per la supervivència. O tu o jo. Però encara que el presentessis sota aquest prisma més o menys racional, molts no podien suportar el dilema. L’Esteve havia vist companys de trinxera enfollir, amb l’enteniment curtcircuitat pel dilema. Alguns s’havien fet matar, com un company de Vic que, a l’alba, va sortir del forat i, amb el fusell a l’espatlla, va avançar decidit cap a les posicions enemigues, fins que una ràfega de metralladora va posar fi al seu conflicte existencial. L’Esteve va anar a buscar-lo, a terra de ningú, enarborant una bandera blanca improvisada. El record, tant de temps després, encara el remou. Però no és el moment de recuperar velles històries que no tenen relació amb la història que els ocupa.

—Què hauríeu fet, vosaltres, va? —insisteix, vist que ningú no s’atreveix a dir res.

La pregunta, que roda per la taula com una bola de ruleta, es pot instal·lar en un bucle infinit. L’Ernest, el diplomàtic callat, que s’asseu en un racó i ha estat prenent notes tota l’estona, desfà el nus. Parla sense aixecar la vista del quadern.

—Aquest no és el tema, senyor Farràs. Ni això és un judici. Òbviament. Tots nosaltres hem hagut de fer coses que ens han repugnat o en farem que ens repugnaran en el futur. Si no, no seríem aquí. Això queda clar. Els meus pares van morir en el bombardeig de Gironella, l’any quaranta-cinc, quan els alemanys en retirada van aplicar la Verbrannte Erde. La terra cremada: si no és per a nosaltres, que no sigui per a ningú. Jo tenia un any, i em vaig salvar perquè la meva mare va posar el bressol sota la taula del menjador així que van disparar-se les sirenes. Podeu comptar quina és la meva disposició d’esperit per evitar que això pugui tornar a passar. I m’atreveixo a dir que tothom, en aquesta sala, té històries com la meva. Morts i sacrificis i sobretot remordiments. És el que ens mou, penso. No pas una idea espiritual de la pàtria, que diuen que és l’últim refugi dels covards, sinó tenir un lloc on poder viure tranquils, fer pujar una família, sense que un dia pugui venir un vol de Heinkels i ho esguerrin tot.

L’Esteve sap prou bé que aquesta pretensió és infantil, perquè el món no sap funcionar amb aquesta lògica. Però és conscient també que és l’única aproximació possible. Es rendeix amb un gest, mig d’impotència, mig de cansament. No vull discutir més, nois, teniu tota la raó. Perdoneu. Estic cansat, deu ser això.

Confessions

El parèntesi ha estat necessari. La reflexió moral, en aquell punt del relat, els ha resultat alliberadora. Com si s’haguessin tret un coàgul que dificultava la circulació, un escarràs que no els deixava avançar amb comoditat.

—Va, nois. Ara us explicaré quan vaig confessar Franco —diu l’Esteve, per animar-los—. No tot han de ser misèries, en aquesta vida. Pareu les orelles, que la cosa no té pèrdua.

—De debò el vau confessar? —salta el Sebastià.

—I tant —assegura l’Esteve—. El vaig confessar i absoldre, com ha de ser. Com Déu mana, vaja. I, per rematar-ho, una mica de penitència. Per què no ho havia de fer? Eh, i dues vegades. Que quedi clar que d’això no n’he parlat mai amb ningú. Sempre m’ha fet vergonya. Però què coi. Alguna vegada ha de ser la primera, i a vosaltres us ha tocat la rifa. El secret de confessió, etcètera. És un dels puntals del sagrament, oi? Però de fet jo no havia estat ordenat, o sigui que si mai el trencava no m’afectaria. El pes del sacrilegi original, això sí, no me’l treu ningú, tot i que després he intentar obtenir, diverses vegades, una absolució. Me la van donar a mitges, però aquesta és una altra història lamentable. Als capellans no els acaba d’agradar l’intrusisme. Són una colla corporativa, un club exclusiu. Ho paeixen malament. Me la carregaré més aviat per usurpació de personalitat, sí. És una qüestió de vergonya, més aviat. Com deveu comprendre, no me’n sento especialment orgullós. Però ara com ara el meu delicte ja deu haver prescrit. M’imagino.

—I com va anar, això? —diu l’Helena, encuriosida.

—No ho sé ben bé. Recordo que es confessava un cop per setmana. Però sospito que havien tingut un desacord amb mossèn Bulart, la darrera vegada, com si l’hagués renyat o li hagués fet una observació de caràcter moral que no es va prendre gaire bé. Ni idea. Potser n’estava cansat. Ningú no em va donar cap explicació i jo tampoc no en vaig demanar. El cas és que, abans de la missa de vespres del dissabte, em va fer cridar. Que venga el curita joven, que venga, sí, aquell que corre per allà i que ajuda amb la missa i que ens el va recomanar el bisbe Pla, hay que ver la de curas catalanes que tenemos, que són una plaga. Em van fer passar a la biblioteca, que només feia servir com de confessionari. Molts llibres, però no en tocava ni un i, en canvi, l’omplia amb l’exposició dels seus pecats. Em vaig esperar una estona, fins que va entrar, sol. Anava vestit de carrer, amb corbata i un pul·lòver que li anava gran. Es va asseure en una butaca d’orelles i va assenyalar una cadira que hi havia al costat. Era el primer cop que jo confessava algú. Ni de broma, ho havia fet abans. Però el cerimonial de la confessió no té cap misteri. L’havia seguit tantes vegades des de la banda del penitent que no em va costar gens ni mica posar-me en el lloc del confessor. Ell m’ajudava, fent que prescindíssim dels prolegòmens, el yo-pecador, l’avemariapuríssima i quant de temps fa que no es confessa? Per la via directa: padre, confieso que he pecado. Era una altra oportunitat, molt millor encara que aquella primera trobada a missa. Que fàcil que hauria estat escanyar-lo, estrangular-lo amb l’estola, obrir-li el cap amb les tenalles de la llar de foc. Que fàcil que hauria estat. Sense testimonis, hauria pogut fugir amb una certa facilitat, perquè la biblioteca tenia una altra porta que donava a la galeria sud, i des d’allí potser hauria estat possible sortir del recinte discretament. Però estava lligat de peus i mans. Era un soldat disciplinat i obeiria les ordres, ni que fossin rígides o il·lògiques. Ves quin remei. I sí, tenia pecats. Si en tenim tots, per la nostra fràgil natura humana, imagineu-vos ell. Confieso que he pecado.

Tothom està immòbil, esperant la revelació. Howard Carter a punt d’obrir la porta de la tomba del faraó.

—Adelante, mi general, vamos p’allá, li vaig dir. I va començar a desgranar el repertori. Em va sorprendre: eren pecats molt domèstics, de poca volada, articulats entorn dels set pecats capitals. Em va fer l’efecte que era el recurs habitual que tenia per organitzar les seves confessions, un procediment mnemotècnic que probablement ja utilitzava quan era una criatura. Ira: havia clavat un mastegot a la filla a l’hora de sopar, perquè havia perdut la paciència, pobra Carmencita, tan simpàtica que era. La gola: perquè de nit, afamat, havia baixat a la cuina a menjar-se un xoriço de Cantimpalos que li havia fet arribar el governador civil de Segòvia, i se’l va fotre tot sencer. Si això no és gola, ja m’explicareu. La peresa, també, de pensament: havia tingut la temptació de saltar-se el consell de ministres perquè li feia mandra d’anar-hi, i volia quedar-se al Pardo mirant una pel·lícula, El emperador de California, que li havien fet arribar des de l’ambaixada alemanya, tot un detall. Quins altres em deixo? L’enveja. Oh, sí. Va tenir un terrible atac de gelosia després d’una arenga de José Antonio als militants de la Falange, a la plaça de toros, per celebrar l’aniversari del fundador García Valdecasas; hauria volgut ser ell el qui hagués rebut l’ovació, em va confessar, amb una veu de vergonyeta, sempre l’aclamen més a ell que no pas a mi. I es va deixar anar: de vegades li feia ràbia, el José Antonio, amb aquella capacitat per improvisar, aquella veu, aquella clenxa, les entrades virils, amb la planta d’artista de cinema que tenia. Em va semblar que hi tenia una fixació malaltissa, i vaig atrevir-me a fer-li-ho veure. Oh, oh, no me vaya por ahí, mosén Coso, que no me vaya por ahí. Se’n va adonar que havia deixat entreveure més del que hauria volgut, i Déu me’n reguard de segons quines insinuacions. Sense que jo li hagués dit re, va i em diu que no me vaya por ahí, padre, que en la nueva España ya no hay más maricones, que los liquidamos a todos. Així mateix m’ho va dir.

—I la luxúria, doncs? —pregunta la Nuix, com qui mai no ha trencat un plat.

Aquest l’havia deixat per al final.

—També pecador, però de pensament. Fantasies animades amb la Celia Gámez, una cupletista que llavors estava molt de moda. Diu que un dia se la va voler imaginar nua, al camerino, quan anava a saludar-la després d’una actuació. ¿Sin tocamientos, mi general? Em va clavar aquella mirada de conill engabiat, indignadíssim. Ja m’havia ensenyat la targeta groga, me l’estava jugant i, a partir d’aquell moment, faria bé de moderar les meves intervencions. Escoltar, absoldre i andando. Per coses més petites havia fet afusellar gent. Sin tocamientos, claro, padre. Habráse visto. Sin tocamientos, ¿eh? No me’l vaig creure, no per l’absència de tocamientos, que també, sinó per la visió imaginària de les cuixes de la Gámez, que em va semblar inventada. Per mi que Franco col·locava aquells pensaments impurs per fer creure als seus confessors que era una persona més aviat normal i que tenia passions humanes com tothom. Però la impressió que em va fer va ser la d’un tipus asexual, però obsessionat pel poder, pel control sobre els altres. Un home sense escrúpols, capaç del que fos per aconseguir els seus objectius i, al mateix temps, extremament preocupat per ocultar-ho, perquè semblés que en el fons se sacrificava. Era com una paradoxa: una megalomania interior emmascarada per una supèrbia discreta. No sé si m’explico. Era un personatge d’una grisor fascinant. No tenia cap dels atributs del líder. Zero carisma, un discurs pla i monòton, una veu que feia riure, una simpatia nul·la. I, això no obstant, va ser capaç de dinamitar la República i, en tan sols dos mesos, crear del no-res l’estat feixista que Mussolini havia trigat vint anys a construir, i Hitler una dotzena. Alguns diran que sense José Antonio i la seva alegre companyia de fanàtics no ho hauria aconseguit. Però jo estic absolutament convençut que sí: el que va saber fer és posar-los a tots al seu servei, i fer-los creure que havia estat a l’inrevés. Igual, o potser encara amb més eficàcia, perquè per a Franco la ideologia militant era un llast, una feblesa, una manifestació de la pobresa d’esperit. Ell es movia per grans conceptes absoluts, que transcendien el pensament petit. La pàtria i l’ordre. I per l’odi. Va convertir Espanya en un batalló de regulares a la guerra d’Àfrica. La governava igual. I l’aliança amb els alemanys era una qüestió purament circumstancial. Els necessitava per impedir que els anglesos i els francesos posessin traves a la seva idea de restitució, de retorn al temps de Felip II, als de la reina Isabel. Als de don Pelayo, encara millor: la puresa de la pàtria.

L’audiència comença a espavilar-se. Les cadires es mouen, els colzes es claven a la taula; la conversa es mou cap al seu terreny: el joc, les tensions, les caramboles. Mapes, fletxes, línies de força.

—Però qui el va succeir, Sanjurjo, també era així, en certa manera —observa el Sebastià.

—No gens —salta l’Esteve—. Discrepo, senyors. Sanjurjo era un dictador clàssic, preocupat sobretot per fer-se ric i assegurar, al preu que fos, la seva supervivència, l’establiment d’una dinastia, encara que fos al preu de vendre’s l’ànima. Per això va fer de titella dels alemanys, perquè no sabia com enredar-los. La Segona Guerra Mundial no li va anar gaire bé, però si més no va tenir l’habilitat necessària per sortir-se’n i fer veure que l’havien enganyat. Als aliats no els feia una nosa especial: tenien tanta por dels russos que van tolerar que hi hagués un baluard anticomunista al sud, que era fàcilment controlable per la via dels diners i les inversions. No sabem què hauria passat si Franco hagués viscut. Ara podem veure quines són les forces que dibuixen la història, i quins van ser els punts de no-retorn, però us asseguro que l’any trenta-sis la situació era molt confusa. En aquell moment vam fer el que crèiem que era millor. No era tan fàcil.

—Això no és pas un judici, senyor Farràs —diu la Mercè, per tranquil·litzar els ànims—. Només faltaria. Però moltes gràcies per oferir-nos aquesta visió. De vegades ens falta context, som joves, no tenim la vostra experiència. Ho teniu molt clar, us felicito.

L’Esteve no sap detectar cap indici d’ironia en les paraules de la Mercè.

—Bé. Gràcies, sí. Claríssim, ho tinc, pobre de mi. On ens havíem quedat?

—A mitja confessió —diu el Josep, que pren notes, ara—. Esperàvem veure què coi passava amb la Gámez, però ja veiem que no res d’interessant.

—Em temo que no —reprèn—. De fet, la confessió pròpiament dita va acabar-se aquí, amb les cuixes imaginàries i molsudes de la Gámez. Ni una referència als afusellaments, a la repressió. Potser cal que us recordi que, en aquell moment, cada dia executaven de trenta a quaranta dissidents, estàvem en ple procés de purga. Franco es feia un tip de signar sentències, quan consideraven que valia la pena que hi hagués sentència, que no era, ni de bon tros, la majoria de vegades. I va arribar el dia en què es va acabar aquella carnisseria, però perquè es van quedar sense matèria primera, no pas per voluntat o per penediment. No sé si aquesta va ser una qüestió que ja havia estat tractada i liquidada en confessions anteriors. Jo diria que no, però no ho puc assegurar. Sí, ja ho sabem: matar opositors no és pecat, i no cal perdre el temps anant-ho recordant cada vegada. Absolt un cop, absolt per sempre.

—Això no funciona així —objecta la Mariona, que és la més de missa de tots.

—No, és clar que no. És una suposició. Potser esperava que tornés el confessor titular, en comptes d’obrir-se a un desconegut amb qui no tenia prou confiança. Jo què sé. Em penso que estem perdent el temps amb això. M’avergonyeix una mica estar remenant aquestos records, que no hauria d’exposar amb aquesta frivolitat. El sagrament de la penitència és una cosa seriosa, i nosaltres, mira, aquí fent-ne broma. És potser el que més ens separa dels protestants i ens n’estem fotent amb aquella alegria. No sé a què treu cap, francament.

El Sebastià s’aixeca a buscar més cafè. S’ho pensa un moment abans de contestar, amb un to greu, gairebé ombrívol.

—Nosaltres tampoc no ho sabem —confessa—. És així. Ha de ser així. Hem d’explorar totes les vies possibles, ens agrada tenir el màxim d’informació, i vós mateix us heu posat a trepitjar les bledes d’aquest hort. Però em sap greu si remenar tot això us ha incomodat.

L’Esteve ha aconseguit posar-los en fora de joc.

—Va, que és broma —diu, rient—. Us estava prenent el pèl. Us ho preneu tot massa al peu de la lletra. Que els donin pel cul, a Franco i als seus pecadets de pa sucat amb oli. Que ja està bé, home.

Aquest gir sobtat desconcerta el Sebastià. Mossèn Farràs està com un llum d’oli. Els costarà més que no es pensaven.

—Ja. Molt bonic, senyor Farràs. Un a zero. Bé, potser que ens aturem aquí un moment. Jo no sé vosaltres, però passa que jo estic rebentat. Hem de parar una miqueta. Un quart d’hora i hi tornem.

S’alcen tots. L’Esteve continua assegut, deixa que surtin tots cap a la cuina i facin allà els seus conciliàbuls, les seves valoracions. Ell és capaç de tancar els ulls i dormir un instant, un exercici reparador. Ara ho necessita, per buidar el cap. Aquesta habilitat de soldat, que tan útil li havia estat en moments compromesos, la conserva intacta i la fa servir sempre que li convé. Busca una butaca que sembli còmoda i, abans d’adormir-se, encarrega a una animeta del purgatori que el desperti al cap de deu minuts, ni un de més ni un de menys. No fallen mai.

Tornen tots al cap d’un quart d’hora. L’Esteve, que s’ha acabat de despertar fresc i restaurat, no sap de què han parlat durant el recés, però és evident que ha passat alguna cosa important. Entren tots amb un posat seriós i un aire de fatiga.

—Voleu que continuï? Queda la segona confessió. Quinze dies més tard.

L’oferiment els agafa a contrapeu. Una segona confessió, no, sisplau, ja n’hi ha prou, de sordidesa. La Mercè, que és la pragmàtica del grup, vol anar per feina.

—Val la pena? —pregunta.

—Depèn del que busqueu —diu l’Esteve—. Però potser en tindreu prou sabent que la segona va ser calcada a la primera. Això potser us donarà alguna pista sobre el personatge, si és que tant us interessa. Idèntica. Feia tan poc temps de l’altra que no serviria l’excusa que ja se n’hauria oblidat. Fins i tot diria que es recreava en la repetició: les mateixes cadències, les mateixes pauses, el mateix ordre en l’exposició dels pecats, tot tan endreçat, tan petit, tan miserable, en el fons.

Les petiteses del relat de la segona confessió de Franco no els impressionen. Gens ni mica. Potser és que ja en tenen prou, de misèries penitencials. Res de més patètic i poc transcendent. En el fons, el que fan és revelar una tristíssima indigència moral. Hom hauria esperat d’un dictador pecats megalòmans, intensos, transcendents, no pas aquell minso catàleg d’insignificances. Les cuixes de la Gámez. O la megalomania o la superioritat: que volgués sotmetre’s a aquell exercici de vàcua introspecció era un signe de feblesa. Un dictador com Déu mana hauria de saber prescindir d’intermediaris i tirar pel dret, quina necessitat hi ha d’explicar segons què als capellans quan tu ets el braç executor de la voluntat divina i hi tens línia directa. Potser és que no ho tens tan clar, que la seguretat en la qualitat de la teva missió no està prou ben fonamentada. El Sebastià té el cap a un altre lloc. Mira i remira un telegrama que li deuen haver fet arribar durant la pausa. El desplega, el torna a llegir i el plega un altre cop. Així, una bona estona. Mentre l’Esteve acaba amb la seva evocació penitencial —cinc parenostres i la lectura de deu pàgines sempre inspiradores del Kempis, s’havia atrevit a receptar a canvi de l’absolució per aquells pecadets de segona regional—, el Sebastià aixeca la mà.

Parèntesi

—Perdoneu. Ara hi ha conclave. He d’anar a una reunió d’urgència amb el director —anuncia—. Ha passat alguna cosa, sembla, no m’han dit el què, i me’n vol informar personalment. Què us sembla si ho deixem, per avui? No sé quant es pot allargar, però em temo que hi estaré estona. O si voleu podeu continuar sense mi.

La Mariona, que fa de lloctinent, fa veure que s’ho pensa.

—Potser sí. Si el senyor Farràs ens fa una revelació especial l’apuntem en un paperet perquè no l’oblidem i t’ho expliquem més tard. Si no, no. Tot això que t’estalviaràs, Sebastià. Records a l’amo.

El Sebastià se’n va, tornen tots a seure, però de seguida comença a prendre cos la sensació que no poden avançar gaire sense que ell hi sigui, per una qüestió de solidaritat de grup. Segurament no passarà res per esperar que torni. La senyora Boadella no sap què fer, perquè la conversa ha canviat de format, i discorre desendreçada per uns terrenys més informals. Aprofiten el parèntesi per preguntar com s’ho feien, quina estructura tècnica de suport tenia a Madrid, quin era el procediment per rebre instruccions, per transmetre missatges. Tenen la certesa que anaven amb una sabata i una espardenya, i aquesta percepció és rigorosament exacta. El complot era d’una lleugeresa estructural enorme. Amb qualsevol ventada se n’hauria anat tot a fer punyetes. Mossèn Farràs diu que va ser gràcies a aquella presència tan evanescent que va perdurar i va ser efectiva. Si haguessin estat més grans i més sòlids haurien estat també més visibles i detectables. En aquells temps protohistòrics, la Júlia era la principal i gairebé única infraestructura de l’Oficina a Madrid, amb suports puntuals que havien de ser reclamats a la central amb insistència perquè li fessin una mica de cas i els proveïssin. De vegades havia de recórrer als col·legues de l’ambaixada francesa, amb qui tenien un pacte no escrit d’assistència i col·laboració per a totes aquelles qüestions on fes falta una mica més de material i personal especialitzat. Mentre no s’anava definint un model més professional, ella feia tots els papers de l’auca. De correu, d’ideòloga, d’encarregada de l’attrezzo, de telegrafista, del que calgués a cada moment. Una veritable tot terreny, la navalla suïssa. Amb l’Esteve no es veien gaire, per una elemental necessitat de discreció i eficiència. Un cop a la setmana miraven de trobar-se a una església, que era l’hàbitat natural d’aquell mossèn tan tènue i aclaparat. Allà es posaven al dia, la Júlia feia el seguiment, passava els informes i donava instruccions. Essencialment, la consigna era que continués, que no la vessés i que estigués al cas de les finestres d’oportunitat. Si és que n’hi havia alguna, que ho començava a dubtar. Entre els dos confessors, la rígida agenda del general i tota la trepa d’oficials i ordenances que tenien el control de fins la més ínfima de les accions, hi havia poc marge per a la improvisació i nul per a la planificació. Era així, em lamentava, i la Júlia qui sap si hauria de comunicar als capitostos de l’Oficina que potser no serviria de gran cosa tenir-hi un capellà infiltrat. Ja, sí, però per una fotesa com aquesta no hem de desesperar, em deia. Passaven els dies i la finestra que buscàvem no arribava ni al diàmetre d’una gatera. Però a mitjan mes de juny, en una de les nostres trobades de rutina, la Júlia va dur notícies. Ramón Franco. Vaig arrufar el nas, és clar. Sabia que vivia a Barcelona i que el govern de la República li havia encarregat el disseny de les forces aèries, com a assessor especial del ministre Batet. Diputat per Esquerra l’any trenta-u, vell conegut i protegit de Macià, el germà aviador del dictador vivia entre Barcelona i Londres i tenia molts contactes amb els constructors i enginyers aeronàutics. Però molta gent se’n malfiava, i no pas sense motius. Com era possible que el germà de Franco, que era un conspicu baliga-balaga, tingués aquelles altes responsabilitats? Alguns deien que per què no, que a cadascú li toca la família però escull els amics, i que prou pena que tenia. Si era bo en la seva feina, i sí que ho era, no hi havia raó per deixar-lo de banda. El cas és que Ramón Franco els va passar un cromo: el govern de Francisco Franco havia comprat un avió per a l’ús exclusiu del dictador. Un De Havilland, va dir, una preciositat d’aparell, model Dragon Rapide, le dernier cri de les coses que volien. Aprofitava l’avinentesa per comentar, com qui no vol la cosa, que ell també en volia un, va afegir, per anar i tornar de les seves gestions en pro de l’aeronàutica nacional. Gràcies per la informació, senyor Ramón, però el teu avionet no està previst als pressupostos, xato. Jo no trobava quina gràcia hi havia a saber això del Dragon, però la Júlia, que hi veia sempre una mica més enllà d’on ens aturàvem els miops, em va dir que millor saber-ho que no, i que jo, com a mig capellà, havia de tenir molt present que la providència actua de vegades sense cap altre criteri que el seu caprici insondable. Vaig protestar: jo no feia altra cosa que estar a l’aguait, tafanejar, parar l’orella als passadissos, captar microinformacions, estats d’ànim, insinuacions. Així m’hi podria haver estat fins al dia del judici, perquè el tedi de la meva existència era insuportable. Sense accés als marros del govern, essent testimoni tan sols de les peripècies domèstiques i de la paupèrrima dimensió espiritual del personatge, m’anava consumint.

Corren les hores de la tarda, arriba el vespre i el Sebastià no torna. Ningú no té idea del que està passant, ni si realment passa alguna cosa. El Jeroni diu que potser ha aprofitat que tenia permís per sortir del zoo sindical per anar-se’n a esbravar al cinema amb una amiga i a nosaltres-que-ens-bombin. Decideixen no aturar res, continuem, endavant, que hi ha fato per estona.

La finestra

—La finestra d’oportunitat. Sí, i tant que n’hi havia una. I era aquella, la del maleït avionet, mireu quina casualitat i quina vista que va tenir la Júlia, punyetera. L’arribada del Dragon Rapide que ens havia anunciat el germà Ramón era la nostra finestreta. El Caudillo estava que no pixava amb la seva joguina, que tindria al cap d’una setmana o deu dies, així que els operaris de la casa acabessin de posar-la a punt i fer algunes reparacions, perquè, que això quedi entre nosaltres, era un avió de segona mà. El Caudillo volia estrenar-la de seguida, tenia un compromís a Santander i era l’ocasió perfecta per fer una demostració de glamur, però era conscient que una baluerna que pesa més que l’aire necessita alguna cosa més que les lleis de la física de fluids per aguantar-s’hi amb garanties. L’avió hauria de ser beneït seguint escrupolosament el ritual catòlic, i així ho va comunicar a mossèn Bulart. I tant, mi general, no faltaria sinó, li va dir, tot i que segur que pensava que les benediccions estaven sobrevalorades, perquè segur que el Titanic i el Sussex i el Hindenburg es van enfonsar o esclatar potser per ser naus protestants i herètiques, però tots i cadascun dels galions que van formar part de l’Armada Invencible segur que havien rebut la part alíquota de perfusions i lletanies, i a l’hora de la veritat tampoc no els va servir de res, perquè quan t’arriba el moment no hi ha escapulari ni sortilegi que et salvi del destí que et toca. Mossèn Coso, em va dir mossèn Bulart. Que volen fer la benedicció de l’aparato dimarts vinent no, l’altre, a la base aèria de Cuatro Vientos, a primera hora del matí, abans que s’enlairi. Aquest era el taló d’Aquil·les de mossèn Bulart, que no suportava llevar-se abans de l’alba. Ell era un home més d’hàbits nocturns que no pas matiner, i per què coi havia de saltar del llit abans de matines si tenia a l’abast un acòlit que podia fer-ho perfectament i sense queixa, ni que fos per respecte a l’escalafó i per l’obediència deguda. Oi que m’ho fareu vós, mossèn Coso? Oi que no us sap greu, veritat que no, vós que sou jove, cuca matinera i esteu ple d’energia? I tant que no. Encantat de la vida. Com una actriu fleuma, vaig estar a punt d’agrair a la divina providència que se m’hagués donat aquella oportunitat inesperada, però no vaig voler demostrar un entusiasme excessiu, no fos cas que se’m veiés el llautó i aixequés sospites, que haurien estat perfectament fonamentades. De resignació i voluntat de servei, això sí, tanta com en vulguin.

Aquell vespre mateix vaig deixar una nota xifrada en una de les bústies que havíem establert, una soca de plataner a la cuneta de la carretera de Fuencarral. La Júlia procurava passar-hi cada dia, i aquell divendres, quan em donaven festa, ens trobaríem a Madrid i allà estudiaríem l’estratègia. O la tàctica, el que sigui. Continuo?

No: l’assemblea s’atura per sopar així que arriba el Sebastià. Entra capficat, deixa caure la cartera damunt la taula, esbufega i demana que per avui s’aixequi la sessió, gràcies, senyora Boadella, organitza un àpat lleuger, perquè després vol treballar una estona amb el personal del Sindicat, que se’ls ha girat feina, no diu quina, i han de posar-s’hi de seguida. No ho explicita, però és evident que l’Esteve queda dispensat d’assistir a la reunió, com ha passat la nit abans. Els convidats no penquen, aquest és un principi sagrat. Havent sopat, doncs, l’Esteve s’excusa i se’n va cap a la cambra. Intenta comunicar amb la Caitlín, li aniria bé recuperar una mica de normalitat, tenir-la a prop, arropenjar-se en la seva veu, que és com l’escuma de les onades de la platja Muckross, té ganes de comentar alguna banalitat, demanar-li si encara hi ha rovellons, com avança la tardor per la vall, si han arribat els buldòzers de la Mancomunitat del Pallars per fer un repàs a la carretera. Però no la troba: tot i que la cadena telefònica ha actuat amb una insòlita eficàcia, a Tor sona un telèfon i no l’agafa ningú. Després d’aquella petita proesa tecnològica, li sap greu que l’esforç no tingui la seva recompensa. És estrany, perquè a aquesta hora sempre entra algun desvagat del poble a veure la televisió, fer un carajillo i trobar una mica de vida social fins a l’hora d’anar-se’n a tancar els ànecs. Però no s’hi capfica, perquè és possible que la Caitlín hagi pujat a dalt, a les habitacions, si mai ha aparegut algun hoste tardaner, o potser ha anat a fer cafè a casa Palanca. Però li sap greu no trobar-la. Demà, després d’una nit de son prim i retallat, serà un altre dia, si no hi ha cap sant que es trenqui el coll, que deia el padrí.

El paquet

L’endemà, a primera hora, després d’un esmorzar de caserna, el Sebastià torna a dirigir l’interrogatori, perquè en realitat és un interrogatori i l’Esteve se sent més còmode si s’ho agafa així, no pas com si es tractés d’una conversa distesa entre amics, perquè és evident que no l’és. Millor prendre-s’ho com una declaració davant d’un comitè d’investigació. El Sebastià no ha dit ni una paraula dels afers urgents que van condicionar la tarda del dia anterior, que formen part de la intimitat col·lectiva a la qual l’Esteve, que és un element aliè a la secta, no té accés. Tots, frescos, nets i polits, han ocupat els mateixos seients que tenien el dia abans. Tornem-hi que no ha estat res. A punt per continuar explorant aquella parcel·la poc coneguda del passat. A mesura que es van acostant al pinyol de la història s’imposa un canvi de to i de tema. Els afers seriosos els vol conduir ell.

—I la bomba? La vau fer vós?

—No —diu l’Esteve—. Aquestes coses val més deixar-les en mans dels especialistes. He vist aprenents de químic amb dos dits a cada mà. O sense. Vam acordar un protocol perquè me la donessin.

—Com va anar?

—No sé qui la va fer. Potser ni tan sols vaig veure el constructor i només vaig tenir tractes amb el transportista. No es van molestar a inventar-se un nom. Total, per a què. Per oblidar-lo tot seguit no valia la pena. Molt probablement havia estat un dinamiter anarquista, bregat al temps de Primo de Rivera, reconvertit a la causa o, el que era més habitual, amb el cul llogat a qui millor pagava. És una pura suposició. No en vaig saber mai res més ni ningú me’n va fer esment. Dels detalls se’n va cuidar la Júlia, naturalment. Com si hagués estat un miratge, una aparició fantasmal. La nostra trobada va durar amb prou feines cinc minuts. No calia més estona, de fet. Vaig trobar la convocatòria a la bústia habitual, per on passava cada dia. La nota de la Júlia em citava l’endemà a les vuit en punt a l’església dels Jerónimos, aquella que hi ha a prop de la Real Academia de la Lengua. No era el lloc on em trobava amb ella, que era a la d’una parròquia més a prop del Pardo, al barri d’Aravaca. I la nota em deia que em posés al segon confessionari de la banda de l’epístola. Era una broma de pèssim gust, i aquell a qui se li havia acudit s’ho podia haver estalviat. Però les situacions desesperades deriven sovint en l’exercici d’un pervers sentit de l’humor. I, és clar, ningú no estava gaire al cas de la meva reconversió en confessor titular. A aquella hora no hi havia cap moviment dins de l’església. Fins i tot dubtava de trobar-la oberta, perquè la dels Jerónimos és una església de barri de senyors, que no solen llevar-se tan d’hora. Així que vaig entrar em va semblar veure l’ombra d’un sagristà que remenava un plomall vora l’altar, però va desaparèixer de seguida per una portella del fons i diria que no en va tornar a sortir. Em vaig plantar davant del confessionari. Com que jo anava amb la sotana, d’uniforme, vaig entrar-hi amb la màxima naturalitat possible. A dins hi havia un breviari molt gastat i, en un penjadoret, l’estola del confessor titular. Me la vaig col·locar. Posats a fer comèdia, mira, fem-la bé, vaig decidir. El pecador va arribar a l’hora en punt. Es va agenollar a un dels costats. A través de la gelosia no podia veure bé qui era. Un home, sí. Per la veu, era de mitjana edat. Accent més aviat xava-llobregatí-enrogallat-fumador-bevedor. Triangle l’Hospitalet-Cornellà-Sant Boi. O no. Ave Maria Puríssima, va mormolar. I jo, sens pecat fou concebuda. Eh, que no m’he confessat en ma puta vida, pare, es va avançar, abans que pogués fer-li la pregunta preceptiva. Bé, menteixo: una vegada, abans de fer la primera comunió i quan encara no me la pelava, o sigui que ja em direu quina merda de pecats podia confessar. Però no em penedeixo de res del que he fet després. I n’he fetes, de coses, si miro enrere. De manera que anem per feina, mossèn. Va apartar la tela negra i per la finestreta del davant em va passar un paquetet, embolicat amb un mocador de farcell, com si fos la berena que tants treballadors portaven a la feina. I sí, era una carmanyola normal i corrent, de les que es poden comprar en qualsevol ferreteria. Era de veritat, i de sobte, en tenir a les mans aquell artefacte, vaig adonar-me que tot el camí recorregut fins a aquell moment no havia estat ni una il·lusió ni un simulacre. Obri la tapa, que en principi no li petarà als morros, espero, em va dir. Vaig encendre la llumeta amb què els confessors amorosien els temps d’espera llegint textos pietosos. La tapa es collava amb uns clips. Els vaig alliberar. Clic-clic. Tapa fora. A dins hi havia un objecte relativament petit, compacte, de forma indefinida. Era la cosa més senzilla del món. No pesava més de mig quilo. L’element més identificable de la bomba era l’esfera d’un despertador petit, plegable, d’aquells de viatge. N’havien eliminat una de les busques, la que assenyalava les hores. La minutera estava fixa a les dotze. Al punt de les XI, l’esfera era romana, hi havien soldat una agulla de fer ganxet, gruixuda. Així, a la una menys cinc farien contacte. Aquesta era la part identificable. Hi havia dos cilindres, embolicats amb un esparadrap doble que feia molt tombs, segurament més dels que eren estrictament necessaris, i els envoltaven uns fils trenats, folrats amb una mànega de goma, que sortien de la base, on hi havia un calaixet de baquelita amb els contactes per encaixar-hi una pila de petaca. Tot plegat, tenint en compte la seva construcció artesana, transmetia una reconfortant sensació de solidesa, d’enginy aplicat, de feina ben feta. L’obra d’un artesà que en té els collons pelats, de fer-ne. És una barrina de dinamita d’una lliura partida per la meitat, em va dir. Amb dos detonadors pel preu d’un. Per si de cas n’hi havia algun que fallés. Que no té per què fallar, perquè el circuit és senzill, sense res que destorbi el pas dels electrons d’una banda cap a una altra, només un simple interruptor. Jo em pensava que, posats a fer, la càrrega seria més gran, i així ho vaig exposar al penitent. Però és que no cal, mossèn, que seria fer malbé explosiu, em va renyar l’enginyer. És un miracle que els avions s’aguantin a l’aire, mossèn. Qualsevol cosa que els destaroti mentre volen els converteix en el que realment són: un bastidor de fusta i tela, quatre planxes d’alumini mal soldades amb pretensions d’ocell i un motor que pesa un ou. Un desafiament constant a les lleis de la física. Nosaltres només farem que la gravetat prevalgui i ho torni tot al seu lloc. I ara, les instruccions. Ridículament senzilles. Abans de col·locar-lo ha de donar corda al despertador. Fins al final, encara que no caldria, però de vegades, si el ressort no té la màxima tensió, pot aturar-se i això no ens interessa. És un Junghans i en principi no hauríem de patir per la qualitat del mecanisme, però doni-li tota la corda per si de cas. Fins al final. Després col·loqui la pila. Asseguri’s que fa contacte i que sigui nova i sobretot que estigui carregada. Llepi els elèctrodes i picarà. I ja està. L’ordre dels factors és important: primer donar corda i després la pila. A partir d’aquest moment en teoria passaran cinquanta-cinc minuts abans no peti. Hi ha temps suficient, però s’ha de calcular bé i no fallar ni per excés ni per defecte. No hi ha més marge. Hauria pogut preparar un detonador activat per altímetre, va dir, però són imprecisos, els afecta la pressió atmosfèrica i solen fallar com escopetes de fira. Només que el pilot decideixi volar més baix, en funció del vent o els núvols o la visibilitat, ja no ens funcionaria. Volem una cosa apanyadeta, que faci la feina encomanada sense ensurts i, total, tampoc no hem de demostrar res a ningú. Ni impressionar la xicota, que ja la tenim impressionada des de fa dies. O sigui que corda, pila i resar perquè un cop col·locada els que no s’haurien d’encantar no s’encantin i facin via. Alguna pregunta? No, no en tenia cap. Jo, en aquell moment, no sabia gran cosa sobre bombes. Una mica de teoria i pràctica més aviat escassa. Sobretot havia tingut tractes amb granades, d’aquelles que llançaves sense mirar dins d’una trinxera o un niu de metralladores i para de comptar. És una manera de matar covarda, si voleu, però pràctica i efectiva, l’única possible en segons quines circumstàncies. Després, la vida va fer que n’acabés sabent alguna cosa. Però el tema m’interessava i tenia unes legítimes ganes d’aprendre’n. Tenia alguns dubtes sobre el detonant. Curiositat per saber més coses sobre aquest terreny fronterer entre la química i la física. Oh, era fulminat de mercuri, va dir ell, amb una punta de legítim orgull, satisfet per poder-se exhibir davant d’una microaudiència captiva. El fulminat funciona molt bé per ignició elèctrica. No hem de patir, perquè només que te’l miris s’encén. No, no ens donarien pas el premi especial del jurat a la innovació, però no buscàvem medalles sinó efectivitat. No va esperar més preguntes. Abans d’aixecar-se em va desitjar sort. I pot estalviar-se la penitència, mossèn. Només que resi un parenostre per la meva ànima ja estarà bé. No se sap mai. I si és veritat? I de pas, resi’n un altre per la seva, que no li farà cap mal. Em vaig quedar deu minuts dins del confessionari. Meditant, sí. Tenia la trista esperança que potser vindria algú de veritat a confessar-se, una senyora amb pecats petits, d’escassa volada, de vida quotidiana, perfectament humans i perdonables. O esperava la irrupció del mossèn titular, a qui posaria a prova la capacitat de guardar el secret de confessió: mireu, tinc la intenció de carregar-me el Generalísimo amb aquesta carmanyoleta que tinc aquí, sap? Amb una bomba, sí, no hi ha pebrots a fer-ho d’una altra manera. De moment, he fet un pecat mortal en fase de pensament. I si de pas, pel mateix preu, em pogués donar l’absolució, mireu, mossèn, tot això que tindríem. Però no va venir ningú. El silenci dins del temple era eixordador. Vaig tancar la carmanyola, clic-clic, vaig tornar a refer el farcell, el vaig posar dins de la cartera i vaig sortir al carrer, directament de tornada cap al Pardo.

Dragon Rapide

L’hora de la veritat és aquella hora tan estranya. Un quart d’una, en la zona d’ombra entre l’esmorzar i l’aperitiu. El migdia, sí. L’hora del desenllaç, de la confidència que mai abans no ha estat formulada.

—Sempre m’han agradat, els avions. Després de la bicicleta, que és la màquina ab-so-lu-ta-ment perfecta, són les més admirables creacions de l’enginy humà. Acabava d’arribar via Lisboa: l’havien comprat allà, o l’havien posat a punt allà, no sé com va anar: el cas és que va venir de Lisboa. El Dragon Rapide era un avió mitjanet, un biplà, amb capacitat per a sis passatgers, amb dos tripulants. Ara us pot semblar una carraca, però llavors, amb la pintura vermella i blava del fusellatge que venia de fàbrica, feia un munt de goig. Algú em va dir que més tard el pintarien amb els colors terrosos de l’exèrcit de l’aire, però aquell viatge inaugural encara el faria amb els originals. I tampoc no l’havien batejat, s’esperaven que la Carmencita, la filla de Franco, que n’havia de ser la madrina, es recuperés d’unes galteres. Es diria Covadonga. Molt escaient. Originalíssim. Anem bé, senyors, senyores? De seguida arribem a la part dels focs artificials. No marxin, que s’acaba aviat.

No, no se’n va ningú. No han aguantat tota aquella salmòdia per perdre’s l’escena del petó.

—Aquell dia vaig arribar molt d’hora a la base de Cuatro Vientos. Vaig anar-hi amb un dels ordenances del Pardo, que portava l’equipatge de Franco; el general vindria des de la seu del Ministeri de la Guerra, al palau de Buenavista, on a primeríssima hora havia de presidir una reunió de l’Estado Mayor de los Ejércitos. Jo els vaig dir que m’estimava més ser-hi una estona abans per preparar-ho tot. Els soldats de l’entrada ens esperaven. Pase, pase, mosén. L’ordenança es va quedar al cos de guàrdia, on el van convidar, ens van convidar, vaja, a un cafè amb gotes per treure’ns el fred del cos. No els vaig dir pas que no, però no em quedaria a fer tertúlia vora el braser perquè volia tirar cap a l’hangar. A on era? A l’hangar quatre, mossèn. Molt bé. Va, una mica més de conversa perquè no semblés que tenia pressa. No en tenia, de fet. Eren les vuit i l’enlairament estava previst a les nou en punt. Els pilots estaven esmorzant a la cantina d’oficials, van comentar. En recordo perfectament els noms: capità Cifuentes i tinent Mayoral, estaven apuntats a l’estadillo de vols previstos per al matí. Muy bien, muchachos. Jo vaig passant, si no us fa res. Vaig sortir al pati. M’havien donat una cigarreta, i me la vaig fumar com si hagués de ser l’última. Duia la maleteta amb l’estola i el salispàs, un llibret de cerimonials i les ampolletes amb els sants olis: la caixa d’eines del capellà ambulant. Al fons, embolicada amb la tovalla de les extremuncions, la que serveix per netejar el rostre del moribund després de la unció, hi duia la bomba. Vaig entrar a l’hangar per la porta del costat. Encara no havien obert les que donaven a la pista. A dins hi havia un soldat de guàrdia, un noi d’aspecte trist, molt jove, amb un accent andalús que no encaixava gaire amb el seu posat, que era més aviat melancòlic. Li vaig dir que venia a beneir l’avió. Ah, pues sí, claro, muy bien. Eren ja un quart de nou. No tenia ni idea de si els pilots i els passatgers arribarien amb gaire marge, si serien puntuals o farien tard. Vaig estar badant una estona. Vaig sortir i vaig tornar a entrar. Feia un dia transparent, perfecte per a un vol inaugural. A dos quarts en punt, seguint instruccions, el soldat va obrir les portes. Em va dir que ara vindrien els mecànics a fer la darrera revisió, però que ahir a la tarda se’l van repassar de dalt a baix i tot estava en ordre. Perfecto, perfecto. No sabia com rematar la jugada. No era fàcil. També hauria estat un desastre haver fet tot aquell camí per fallar als minuts finals. Potser hi hauria altres oportunitats. Potser no. ¿Que puedo subir un momento, a colgar la medalla? De la maleta havia tret una medalleta de sant Cristòfol que penjaria d’algun lloc del taulell de comanament, allà on no fes nosa a les maniobres i pogués pendular en llibertat. El soldadet va arronsar-se. No tenia instruccions precises sobre medalles ni sobre les restriccions a l’accés a l’aparell. Se suposava que era allà per evitar intrusos, però quin mal podia fer, aquell capellà tan jove i tan simpàtic, amb cara de bona persona? Al cap d’uns minuts, hi espargiria aigua beneita, l’amulet essencial del catolicisme, que tant serveix per foragitar dimonis enquistats al cos com per batejar albats. No vaig esperar que em donés permís, i m’hi vaig enfilar amb una alegria gairebé infantil, com la d’un nen que puja al carrusel per primera vegada. Vaig penjar la protectora medalla d’un ganxo en un lateral de la cabina. Allà faria bé la seva feina. Dos quarts i cinc. No es veia ningú. Era el moment. Vaig treure l’artefacte del fons de la maleteta, vaig donar corda al despertador fins que vaig trobar resistència, vaig col·locar una pila nova en el compartiment, prèvia comprovació que tenia càrrega, llengua picada. El vaig deixar en un calaixet que hi havia sota el primer seient del costat esquerre, tal com m’havia dit la Júlia: segons sembla, un dels homes de l’Oficina havia anat a veure un Dragon a la fàbrica, a Hatfield, al nord de Londres, per veure quin era el millor lloc on deixar-la. L’espai semblava fet exprés, ni que l’haguessin dissenyat per amagar-hi una bomba. O potser havia estat l’artesà dinamiter qui l’havia construït segons les mides que li havien proporcionat. I voilà. Quan vaig baixar em tremolaven les cames, just quan entraven els mecànics a l’hangar. Vaig mormolar l’excusa idiota, però per això mateix perfecta, de la medalleta de sant Cristòfol que ja exercia la seva influència, però em semblava que duia escrita a la cara la meva intenció real. Atureu-me, m’heu enxampat, sapigueu que he plantat una piula de dues unces de dinamita sota un dels seients. Però no em van fer gaire cas i van continuar amb la seva feina: comprovar el bon funcionament dels controls, els nivells d’oli i querosè, els sistemes hidràulics i la pressió dels pneumàtics. Tot estava en ordre. Me’ls mirava feinejar i no podia deixar de compadir-los: si tot anava com havia d’anar, ells serien els primers a rebre, abans no se sabés la veritat. Si és que mai s’arribava a saber, és clar, perquè la gestió d’aquesta mena de successos no era de cap manera previsible. Potser donarien la culpa als pilots o a una improbable falla mecànica en un aparell nou, abans de reconèixer que havia estat un atemptat. No un atemptat: la terminologia era important, i en dèiem una execució, així la consideràvem. Prou que faríem córrer la nostra versió, i no teníem cap dubte que, per molt que la volguessin maquillar o donar-ne una altra, la realitat acabaria imposant-se a la propaganda oficial, però érem conscients que no seria gens fàcil, i aquesta era l’única objecció que jo havia posat al nostre projecte, que en cas d’èxit tot l’esforç acabés aigualit o difuminat per la contrapropaganda.

A tres quarts en punt va arribar la comitiva. Eren dos cotxes, un d’escorta, anaven sense motoristes, o tal vegada s’havien quedat a l’entrada de la base. Franco va baixar el primer. Em va saludar, una mica distant. Mira, si es el curita joven, va mormolar, que mosén Bulart se ha quedado en la cama, buenos días, mosén. Ai, si tu sabessis. En principi l’havia d’acompanyar el general Solchaga, que havia estat destinat a la Capitania general del nord, però ves, no hi era: una inoportuna pedra al ronyó li va esguerrar el viatge i la presa de possessió del càrrec però li va salvar la vida. Amb Franco venia el seu assistent personal, el capità Manso. En total, en viatjarien quatre. No vaig esperar que em diguessin res: es van col·locar tots davant del morro de l’aparell, primer Franco, al darrere l’assistent i els pilots. Algú portava una càmera de fotografiar i ens van fer un retrat, ben arrengleradets davant de l’avió. Una última fotografia que mai ningú no ha vist. Vaig obrir el llibre de cerimonials. Tenia el punt marcat, però m’havia après de memòria els textos per no semblar més passerell del que realment era. Benedico, etcètera. In nomine Patris, et Filii et Spiritus Sancti. Era una situació ben estranya, contradictòria. D’una banda, propiciava l’obtenció del favor de Déu, i de l’altra, m’havia cuidat que aquell avió que beneïa no arribés al seu destí, volia el mal de tots els passatgers, fins i tot dels pilots Cifuentes i Mayoral, i de l’assistent Manso, que serien víctimes no volgudes i innocents. Les benediccions són cerimònies breus. Vaig esquitxar amb l’aigua beneita les ales, els motors, la cua, el timó, totes les parts de l’aparell que em semblaven necessàries per a la seguretat del vol, mormolant les jaculatòries en un llatí ciceronià, sense menjar-me ni una síl·laba. Encabat de la cerimònia, Franco va mirar el rellotge. ¿Estamos todos? ¿Sí? Pues venga, vamos, vamos, que se nos hace tarde. El vaig notar tens. Potser no li agradava volar, i amb raó. Ens va saludar amb la mà a la templa. Ell va pujar el primer. Va seure al seient del costat d’on hi havia la bomba. L’assistent va ocupar el seient del costat. Els pilots van engegar els motors i l’aparell va rodar a poc a poc fora de l’hangar. Ni gota de vent. A aquella hora no hi havia més vols programats i des de la torre els van donar l’ordre de volar immediatament. I es van enlairar, en direcció nord. No em vaig quedar a mirar com es perdia en l’horitzó. Total, per a què? A més, no podia perdre més temps. Quedaven trenta-cinc minuts per a l’hora prevista de l’explosió. Si la cosa funcionava i començaven a lligar caps, era segur que, més d’hora que tard, voldrien parlar amb mi i fer-me algunes preguntes. Havia dit a l’ordenança que no m’esperés, que algú altre em portaria a Madrid. En realitat, la Júlia m’esperava a fora. Havia aconseguit un cotxe, un Ford B, relativament discret, no sé pas com. Pagat amb els fons reservats, m’imagino. O potser l’havia robat, no ho sé. No era habitual veure dones conduint, en aquell temps, però no semblava gens preocupada. Que calia conduir? Sí, calia. Doncs conduïa, el senyor Gispert li falsificava el permís i no se’n parli més. Si se l’hagués tret per les vies reglamentàries hauria d’haver aportat l’autorització del marit, de manera que el senyor Gispert hauria tingut feina igualment, o sigui que millor anar per la via directa, que no perdrem més temps, que va escàs. Pregunta següent. Com ha anat? M’imagino que bé. No calia donar més explicacions. No vam parlar de res més durant el trajecte de tornada a Madrid. Des d’aquella primera pràctica a Manresa n’havia après força. Ella m’havia tret un bitllet de tren per anar fins a València, i d’allí hauria de pujar amb un cotxe de línia fins a Vinaròs. Aquella mateixa nit, em vindrien a buscar a la platja, una que hi ha més amunt de Vinaròs, la de la Roca Plana. Tornaria a casa en un submarí.

La revelació és rebuda amb una sorpresa general. El que faltava. Submarins republicans. I ara ens col·locaran uns platerets voladors, si badem.

—Un submarí? —pregunta el Sebastià—. No en volia sentir d’altra.

L’Esteve s’aguanta el riure.

—Naturalment. Què us heu cregut? L’armada de la República llavors en tenia dos, em penso. Un, el que m’havia d’anar a buscar, era molt petit. Perfecte per al contraban de persones. Em van dir que era alemany, un Seehund, que era al port de Barcelona, pendent d’una avaluació de Capitania, quan es va proclamar la República. El feien servir per col·locar mines als ports durant la guerra. Un seehund és una foca, ves. Era perfectament lògic, una operació d’evacuació de llibre. Però no sé si s’hi va presentar. Jo no.

—No? Què va passar? —pregunta la Mariona.

—El tren sortia d’Atocha a les onze en punt del matí. Tenia temps per arribar amb un cert marge. Però a dos quarts es va declarar l’estat d’emergència. Amb això ja hi havíem comptat, tot el país es paralitzaria així que comencés a córrer la notícia, però ni en els càlculs més conservadors havíem imaginat que la notícia arribaria abans d’un parell d’hores després del moment previst de l’explosió, cap a tres quarts de deu. La capacitat de reacció havia estat rapidíssima, fulminant, i ens va enxampar amb el pas canviat. Sirenes, soldats al carrer, tota mena de rumors, la major part sense fonament: que si havien bombardejat el centre, que si s’havia revoltat una divisió als afores. Jo ja era a l’estació, amb el típic posat dels capellans viatgers: un aire entre missioner i despreocupat de les contingències mundanes. En realitat, estava cagat, perquè pensava que podria passar això, però no pas tan d’hora, i mai tant que a València declaressin toc de queda, no era lògic. Pels megàfons de l’estació van anunciar que, fins a nova ordre, tots els serveis quedaven interromputs. A totes les línies, sense excepció. Res més. No em vaig encantar, hi havia un pla alternatiu que era anar al pis franc de la Júlia, i esperar-la allà. No era lluny d’Atocha, al carrer d’Ibiza, al costat del Retiro. Hi vaig anar a peu, res d’anormal. La Júlia no hi era. Vaig engegar la ràdio, a veure què deien i sobretot com ho deien. Però fins al parte de les sis de la tarda no es van atrevir a dir res. M’imagino que calia prendre providències, deixar-ho tot lligat pel que pogués passar. Bé, no hi va haver cap parte. Va entrar una fanfàrria fúnebre, amb la qual anunciaven que en breves instantes compareixeria el ministre de Governació, en un missatge urgent a la nació. En aquell moment era, si no ho recordo malament, el general Yagüe. Ens van fer esperar ben bé mitja hora més. Però aquella música sentimental, trompetera i arrossegada i aquell llarguíssim mutisme ministerial em deia que ho havíem aconseguit.

—No era Yagüe —diu el Josep, que té al davant un fitxer petit i l’ha consultat—. Era el general Serrano. Yagüe va venir després, ja amb Sanjurjo.

—Qui fos, hòstia —replica l’Esteve, molest per la seva errada però també per haver estat interromput per una perepunyeteria—. Serrano, d’acord. Tant deu ser. Tens raó, era Serrano. El cunyat, vaja. Al final, l’al·locució va ser lacònica. No sé si hi ha algun enregistrament, suposo que sí, potser l’heu escoltat. Españoles, Franco ha muerto. Tenia la veu entretallada, a un clic només de les llàgrimes. És natural: era un cop molt dur a l’estructura del règim, ell n’era un dels puntals, tot semblava orbitar al seu voltant. En un trágico accidente de aviación, va dir, en el que también han perdido la vida el general Solchaga y tres tripulantes más del aparato. Solchaga? Potser havien consultat el manifest de vol, on sí que apareixia. Però no ho van corregir fins a l’endemà. L’aparato, deien. Malaguanyat, tan nou, amb tantes hores de vol per davant. La patria, consternada, pide una oración por el reposo eterno de su alma, que mira, tant de bo s’estigui podrint a l’infern. Des del pis vaig intentar captar les reaccions del carrer. Cap cosa especial: algun corrillo breu de veïns, que comentaven esgarrifats la notícia i després corrien a tancar-se a casa. Al pis no hi havia cap manera de contactar amb l’exterior. Així que es va fer pública la mort de Franco, els directors dels principals diaris d’Europa van ser informats per veus qualificades que la primera versió oficial que donaria el règim de Madrid —havia estat una avaria del Dragon Rapide— no era la bona. Que havia estat un magnicidi. Digues-li així, però era una execució. Que algú s’havia atrevit amb l’intocable, al qual se li havia acabat la baraka, la xurra, aquella mítica bona sort que havia propiciat que no l’haguessin pelat a la guerra d’Àfrica, on tenia tots els números per haver caigut. El qui ho havia fet no ho dirien, si més no d’entrada, perquè tampoc no en tenien la certesa i, en veritat, d’enemics interns no li’n faltaven, sobretot després de la terrible purga contra qualsevol gat i fura opositora. Comptaven que se sospitaria, però de cap manera es podia fer oficial, perquè seria el mateix que reconèixer que la República havia travessat la ratlla de la moralitat.

—Què es va dir? Com ho van vendre, en aquell moment? —pregunta l’Helena-amb-hac.

—Accident. Era el més simple, el que podia entendre tothom. Un motor que falla i l’avió cau com una pedra, malgrat els esforços del pilot per planejar. No feia mal temps, no hi havia més excuses raonables. Vam calcular que la bomba va explotar a una alçada de dos mil peus, en un punt al nord d’Àvila. Al lloc on estava col·locada va partir l’avió per la cua, i va baixar fent tombarelles fins a impactar en un camp als afores de Valdemorillos. La cua la van trobar un parell de quilòmetres a l’oest. De fet, a això es van agafar els diaris per qüestionar la versió oficial. «Où est la queue?», es preguntaven a Le Monde, quan van publicar les fotos oficials, i úniques, del lloc de l’impacte.

—Això ho podien haver solucionat localitzant la cua i deixant-la amb la resta de la ferralla —observa la Mercè—. Mira tu si era fàcil, desmuntar-ho.

—És cert —diu l’Esteve—. Ho podien haver fet, però el cas és que no se’ls va acudir. O no van voler. Sempre he pensat que a Sanjurjo, que des del primer moment es va definir com el nou home fort del règim, ja li anava bé que hi hagués un tel de sospita. Si més no, serviria per justificar més repressió. Era una bona excusa.

III

EL CARRO DE FENC

Hem de marxar

S’aturen per dinar. La senyora Boadella ha portat una plata de macarrons de casa, tot un detall, no pot ser que aquelles criatures mengin tan malament, allà tancades tot el sant dia. Les converses es creuen, l’Esteve intenta saber més coses sobre el Sindicat, sobre quins eren els objectius i les operatives, però els seus membres són mestres en la tècnica de l’evasiva i l’únic que aconsegueix són informacions bàsiques, vaguetats. D’on són, on han estudiat, anècdotes domèstiques inofensives. A l’hora del cafè, el Sebastià, que ha estat més aviat taciturn durant tot el dinar, pica una tassa amb la cullereta.

—Un moment d’atenció. Perdoneu. Un moment. A veure com ho puc formular i que ningú no s’espanti.

Ho diu, però ningú no sembla espantat. No més del compte.

—Em penso que hem de replantejar-nos el que estem fent. Ahir al vespre em van fer arribar una informació que ens obliga a reconsiderar el pla de treball. Ara m’acaben de donar noves instruccions.

L’Esteve aixeca les celles. El pla de treball? Hi ha un pla de treball? Si mai n’hi havia un era que el tenien ben amagadet, perquè fins a aquell moment tot semblava ben improvisat. El Sebastià continua amb la intervenció. Si hi ha algú més que sap de què va, ho dissimula molt bé.

—Hem de marxar de Barcelona. Ens n’anem. Aquí no fotrem res de profit. Més ben dit: serem més útils fora de la base. Tinc la sensació que estem badant d’una manera miserabilíssima, i les instruccions i les noves dades que m’acaben de donar ho confirmen. I no ens paguen per això, oi que no? Tampoc no és que ens paguin gaire, és cert, però els diners públics han de ser gastats segons el principi de la màxima eficàcia.

L’Esteve, que és l’únic que no està en nòmina, se sent autoritzat a preguntar.

—On? On hem d’anar?

Amb aquella colla d’escolanets, potser arribarien a Sant Miquel del Fai, de piquenique. La resposta és, per al Sebastià, d’una obvietat gairebé insultant.

—On diríeu? A on us sembla que podem ser més eficaços, ara mateix? A Madrid. Aquí estem perdent el temps, no us ho sembla?

No hi ha cap reacció especial. És com si els del Sindicat ja hi comptessin, o com si maniobres i canvis de rumb sobtats com aquest fossin lo nostro pa de cada dia. Tan sols l’Esteve s’atreveix a manifestar-se. Qui els espera?

—Però…

—Quan arribi el moment, l’hora de la veritat, ho entendreu, senyor Farràs. —El Sebastià l’interromp amb la màxima delicadesa, perquè és conscient que la paciència de l’Esteve és un bé escàs i que cal que sigui administrada amb mesura—. Ara mateix no puc ser més explícit. Demà ja ho veureu molt més clar, espero. Però us asseguro que tot és a fi de bé. Continuarem treballant sobre el vostre relat, naturalment, perquè això no ho podem deixar a mitges, de cap manera. Marxarem demà al matí, amb el tren, a primeríssima hora. Tenim tota la tarda i el vespre per preparar-nos. Hem de construir-nos una bona excusa, que ens permeti llibertat de moviments i ens asseguri la necessària discreció que vol el nostre negoci. Som-hi, doncs.

La senyora Boadella sembla que s’hagi de posar a plorar. Se’ls comença a estimar, a aquella colla tan estranya.

—No s’amoïni, senyora Boadella —la consola el Sebastià—. És només una interrupció momentània d’aquestes nostres sessions tan simpàtiques. Continuarem fent coses plegats, algun dia, n’estic segur, i potser abans fins i tot del que s’imagina —li diu, tot misteriós—. De moment, moltes gràcies pels seus serveis i sobretot pels macarrons, que són els millors que hem menjat en les nostres vides i els recordarem per sempre.

La situació fa una mica de riure. Quina colla de borinots, pensa l’Esteve, però, no sap ben bé per què, sospita que aquell desmanegament és pura aparença, i que per sota hi ha una doctrina solidíssima, una fèrria planificació. I no dubta, perquè no pot dubtar: ha donat la seva paraula al Tísner i, llevat que vegi que realment tot allò és un despropòsit, arribarà fins al final. Si és que n’hi ha cap. Però, en principi, sempre n’hi ha un, de final. O alguna cosa que s’hi assembla. I la Caitlín ho comprendrà perquè és, ehem, de mena comprensiva. O perquè potser sempre sap més coses que no pas ell, que s’està dalt de la figuera, i això no fóra gens sorprenent.

Doctor Sorribes

No els ha costat gaire empescar-se una excusa plausible. El més probable, sospita l’Esteve, és que ja ho tinguessin tot previst des del primer moment, perquè tanta fluïdesa no és natural. Resulta que, a partir del moment en què posin els peus a l’estació i fins a nova ordre són un grup de professors i estudiants de doctorat de la facultat de Filosofia i Lletres de la Universitat de Barcelona. L’Esteve, que és el més gran de tots, és, als ulls del món, el doctor Evarist Sorribes, autor de mitja dotzena de llibres sobre la pintura del primer Renaixement hispànic, amb un biaix especial envers els catalans, inclosos els rossellonesos, i valencians. Els llibres que ha publicat i una pila d’articles són del tot reals, passa que el doctor Sorribes de veritat és als Estats Units, on fa de professor convidat de la Universitat de Columbia, encantat de la vida i del tot aliè a l’acte de suplantació. Un dels successors d’aquell mític senyor Gispert li ha confegit de pressa un passaport, prèvia una sessió fotogràfica feta en un estudi improvisat al rebedor. Fa un munt de goig i reprodueix amb fidelitat la trajectòria del professor viatjat, amb tot de segells i visats que són, sospita, còpia exacta de l’original. La resta de la colla són doctorands al seu càrrec, i el motiu de l’expedició no és cap altre que visitar el Prado, un museu que ha estat del tot inaccessible per als estudiosos catalans, llevat de casos molt especials, des de l’any trenta-cinc. La revolució dels capitans i la fi de la dictadura han generat un corrent intensíssim de viatges d’estudis, com si tothom volgués recuperar el temps perdut. Dit d’una altra manera: a ningú no li estranyarà que corri per Madrid aquella colla heterogènia. L’Esteve, per una vegada a la vida, se sent molt còmode amb la disfressa que li ha estat assignada. De tots els racons de Madrid, el Prado és el que s’estima més. Durant aquells mesos trepidants del trenta-sis era el seu refugi ocasional, la closca on s’anava a amagar quan necessitava posar distància amb el món. La darrera vegada que hi va estar, el novembre del quaranta-nou, en plena operació per desballestar el programa atòmic del general Vigón, entestat a convertir Barcelona en un erm radioactiu, en el que seria el colofó inesperat de la Segona Guerra Mundial. D’aquella breu trobada amb el camarada Karpets, la reencarnació soviètica d’Andreu Nin, al raconet de la planta baixa on tenien, mig amagades, les obres del Bosch que tan havien fascinat Felip II, l’Esteve en guarda un record agredolç. Vol tornar-hi per treure’s l’espineta, recuperar aquella sensació tan reconfortant que si els problemes del món tenien solució, la serenitat i l’expiació que oferia l’art en serien uns actors indispensables.

El Sebastià li dóna un llibre.

—Estudiï’s això, sisplau —li diu, amb un to un pèl massa impertinent.

Cinco horas en el Museo del Prado. Azorín.

—Ja l’he llegit —replica, de molt mal humor—. Té. Llegeix-lo tu.

S’ha molestat, i amb raó. Té ganes de dir-li que no necessita cap bibliografia de suport. Ganes de recordar-li, a ell que sembla que tot ho sap, que durant els anys del seminari es va fer un fart de voltar per totes les parròquies del bisbat, amb mossèn Carrera i el doctor Martí i un parell de seminaristes tan bojos com ell, fent un inventari detalladíssim de talles, calzes, casulles i retaules. D’aquella època li n’ha quedat la fascinació per les obres amagades, sobretot a partir del moment en què van identificar un retaule de Ferrer Bassa desmuntat a la rectoria d’Espaén, i l’epifania que van experimentar en aconseguir recuperar, intactes, els impressionants frescos de Sant Vicent d’Estamariu, amb aquell insòlit mar de gel que separa el pantocràtor de l’apostolat. Cinc hores al Prado. Ell en va passar cinc-centes o cinc mil per les sagristies més gèlides del planeta. Al Sebastià li sap greu que el seu suggeriment-ordre no hagi estat gaire ben rebut. No sap com tornar enrere. L’ha vessada, i quan entra la Mariona veu l’oportunitat per redreçar-ho.

—Mariona, eh. A veure. Entrenem-nos una mica. Et presento el doctor Sorribes. És especialista en pintura del…

—Renaixement català —intervé l’Esteve.

—Ah, bé —diu la Mariona—. Però d’això n’hi ha, al Prado? No és més aviat de quadros diguem-ne més moderns?

—Alguna cosa hi ha. I si no, és igual. El Prado sempre s’ha de visitar.

—Ahà. Bé. Millor, doncs. —Sospira.

La Mariona no vol jugar a disfresses. Està amoïnada per alguna amenaça inconcreta.

—Esperem a ser-hi tots —diu.

—Què collons està passant, aquí? Em penso que tinc dret a saber-ho.

—Sí, tot el dret —es lamenta la Mariona—. Teniu tota la raó. Però de vegades és millor viure en la ignorància. No ho dic per vós, que quedi clar. Per nosaltres. Quan arribem a Madrid sabrem què passa. De moment, no ens ho han dit. Potser ho sap el Sebastià, però queda clar que no està autoritzat a dir-nos res, o sigui que no cal ni provar-ho. També funcionaven així, abans?

Abans no funcionaven així. Molt pitjor: no funcionaven de cap manera. Tot era una pura fantasia. I, malgrat tot, se’n sortien.

—Ordres. Que anem tots cap a Madrid i que allà ens donaran les explicacions.

De què em sona, això?, pensa l’Esteve. Com si tinguessin el mateix manual d’operacions, refregit i actualitzat, però amb la mateixa música de fons.

Tren

Agafen el tren a Sants, a les sis del matí. La nit abans, l’Esteve ha intentat comunicar-se amb la Caitlín, però allà dalt ha plogut i sempre que plou hi ha problemes amb les línies. Baixa un roc i es carrega una pilona, coses com aquesta passen setmana sí, setmana no. Al final ha pogut deixar l’encàrrec a casa Pastisseret d’Àreu, sobretot que li donin l’encàrrec quan l’endemà pugin el pa. Passis ànsia, Esteve, que així ho farem. Però l’Esteve no passa cap ànsia. És més, posaria la mà al foc que la Caitlín no només no se sorprèn, sinó que ja hi compta. Però vol parlar amb ella, se sent insegur sense la seva presència reconfortant, ni que sigui llunyana.

Surten a l’hora, i les primeres hores del viatge discorren en un plàcid ensopiment. Han vingut tots, puntuals però esglaonats, funcionant com una cèl·lula disciplinada, discreta i ben avinguda. Per alguna curiositat de l’atzar, ocupen dos compartiments contigus del tren. A l’Esteve li encanta, el ferrocarril. Li agrada sobretot la seva predicibilitat, el saber que el camí ja està traçat i és immutable, que algú ha previst i calculat una hora de sortida i una d’arribada, ha dissenyat la política de les parades i fins i tot ha dibuixat la composició exacta del comboi, on s’ha d’enganxar el vagó restaurant i quants de segona i de primera seran necessaris en funció de la demanda prevista. En el món calculadíssim del ferrocarril tot és diferent de la vida, que és plena d’imponderables, marrades i desviacions.

Abans d’arribar a Fraga, en una estació d’intercanvi que han construït al mig del no-res, han de canviar de tren. Es parla que hi posaran vagons amb eixos ajustables que evitaran haver de fer canvis incòmodes, però de moment és pura ciència-ficció. Són les servituds de l’ample de via espanyol, que des de la fi del segle XIX espera, debades, que la resta del continent s’adoni del seu error i l’adopti sense condicions. El tren amb què continuaran el viatge és més vell, amb vagons de fusta i entapissats de vellut vermell, però si més no està net i recorre les escales previstes —Saragossa, Calatayud, Guadalajara…— segons l’horari previst. Ningú no parla, més enllà de comentar les vaguetats inevitables sobre l’aridesa dels camps, un oceà de rostolls ocres que ningú no creuria capaços de produir res. Per a la majoria és la primera vegada que travessen la ratlla. La Mariona diu que va anar a Madrid poques setmanes després del cop dels Capitans, amb l’encàrrec de fer una sèrie de reportatges per a El Correu Català. I que s’ho va passar molt bé, perquè aquell moment va ser viscut amb una disbauxa extraordinària, una festa contínua d’alliberament després de més de trenta anys sota el jou de la més ominosa dictadura d’Europa. En canvi, els records de l’Esteve van més enllà, a la tardor del quaranta-nou, entrant a Espanya pel port de Santander a bord del Juan de la Cosa, procedent de Cork, vestit —un cop més— de capellà i acompanyat per dos il·lustres col·legues irlandesos. Aquella expedició va sortir bé, malgrat que ho tenien tot en contra, però a l’Esteve li va deixar una macadura a l’ànima, la convicció ferma que hi ha uns límits morals que no trencaria mai més.

—Doctor Sorribes. Desperti, sisplau, que ja arribem.

La Mariona l’ha tret d’aquell ensopiment tenyit de culpa. Són a Madrid. La consigna és fer el soroll necessari per no passar gaire desapercebuts, però tampoc demostrar una contenció que seria suspecta. La justa mesura. Són estudiants en un destí exòtic i això s’ha de notar. Han llogat quatre habitacions en una modesta pensió a prop del Prado, tot i que l’Esteve sospita que els esperen en alguna altra banda i que aquell allotjament és una tapadora.

El tren els deixa a Chamartín. L’Esteve se sorprèn del canvi: aquella estació grisa, llardosa, presidida per un retrat de Sanjurjo de deu metres d’alçada, envaïda per milers de capellans que anaven al Congrés Eucarístic del quaranta-nou s’ha convertit en una sorollosa infraestructura meridional. La primera diligència serà anar a descarregar l’equipatge, canviar-se i descansar una mica del sotrac. Agafen tres taxis. Durant el trajecte, el taxista, en detectar l’accent de l’Esteve, intenta compartir el seu entusiasme davant la celebració de la primera Lliga Ibèrica de futbol, amb la participació d’equips espanyols, portuguesos, catalans i, de manera testimonial perquè encara no han guanyat ni un partit, de l’Atlètic Santa Coloma, en modesta representació de les Valls Neutres d’Andorra. L’Esteve respon amb uns educats monosíl·labs, sí, no i un quiá que se li ha escapat. Els seus companys de trajecte, l’Helena-amb-hac i el Jeroni Monfort, no obren la boca. És clar, per ells el castellà és un idioma poc familiar, i se senten insegurs a l’hora de parlar-lo, perquè els falta pràctica. Naturalment, l’han estudiat i en teoria no haurien de tenir cap problema per fer-lo servir, però la immersió en la castellanitat pura els espanta una mica. Fins i tot l’Esteve nota el seu castellà, del qual havia estat molt orgullós, com encartonat, sense reflexos, una ombra del que havia estat. Era del tot lògic, d’altra banda, i un domini sense costures de la llengua de Lorca —que el dia abans havia tornat del seu exili a Nova York, segons proclamen amb grans titulars tots els diaris— potser hauria aixecat sospites. El taxista els vol estirar la llengua. Conscients que el gremi del taxi és un cau d’espies, confidents o pluriocupats de la policia, se cenyeixen a la versió oficial i proclamen que són part d’una entusiasta delegació del departament d’Història de l’Art de la Universitat de Barcelona, delerosos per submergir-se en la contemplació i anàlisi dels tresors del Museo del Prado, feliços per haver recuperat un pont de fraternitat entre veïns, un pont que mai no s’hauria d’haver trencat. És l’Helena qui dóna les explicacions, un cop superada la vergonya. El taxista ho troba molt bé i diu que ja era hora, que no sabíem el que ens estàvem perdent, que el Prado és el millor museu de l’universo mundo. Por supuesto, por supuesto. L’Helena parla amb un vocabulari llibresc, tan impostat que fa riure. No es óbice, cortapisa ni valladar. El taxista els deixa a la porta de la famosa Pensión Continental, la seva loquacitat és recompensada amb la propina exacta, vint-i-cinc pessetes, ni massa gran per despertar sospites ni massa petita per humiliar-lo. El doctor Sorribes és l’únic que té dret a una habitació per a ell sol. És interior i pel celobert hi sura una boirina de bròquil bullit, però està neta i és prou digna.

—D’aquí a mitja hora quedem a la saleta —li diu el Sebastià.

Ni una estona de descans, hòstia, pensa l’Esteve.

La galeria dels fantasmes

—I ara què hem de fer? —pregunta l’Esteve.

El Sebastià no ho sap o —el que és més probable— no ho vol dir. O no pot. La teranyina d’ordres, consignes, pors i prevencions amb què està embolcallada tota aquella operació és tan atapeïda que pot ofegar-la. Mort per asfíxia o per sobreprotecció. No seria la primera vegada que això passa.

—D’aquí a mitja hora a la saleta —insisteix.

L’Esteve es treu les sabates i s’estira al llit. No hi ha res millor a fer. Amb els ulls tancats, evoca memòries d’alguns dels companys amb qui va tractar durant la darrera estada a Madrid, trenta anys enrere. Molts deuen ser morts. Sap que la senyora Amàlia, la madame del prostíbul més famós de la capital, va deixar la ciutat i se’n va perdre el rastre. Del duo Albert & Mir en té més notícies: l’Albert s’ha convertit en un celebrat autor de teatre, especialitzat en comèdies de corredisses, i el senyor Josep Mir es fa dir professor Fassman i es dedica al mentalisme, amb un èxit notable. Josep Pla viu a Londres, on fa de corresponsal de L’Avantguarda. Trajectòries sense màcula, respectables, òrbites que no es tornaran a creuar mai més.

Ha passat la mitja hora i toca esbandir aquella galeria de fantasmes i tornar a la realitat. Amb una mandra infinita, s’aixeca. T’estàs fent gran, Esteve, pensa, et fan mal els ossos, ai, aquest cansament sense justificació. Es renta la cara com un gat i surt al passadís. La saleta és al final, al costat de la porta d’entrada i del rebedor. Obre la porta. No hi ha ningú? Sí: una figura s’està dreta, mirant el tràfec del carrer des dels finestrals de la galeria. Una figura que, en notar que ha entrat algú, es gira, a poc a poc. I tant, si és ella.

No pot ser.

No pot ser.

No pot ser.

—Júlia?

El cor li surt per la boca. L’Esteve no creu en fantasmes, més que res perquè si de veritat existissin les ànimes en pena hauria tingut tots els números per tractar-hi. I no n’ha vist mai cap. La Caitlín sí, a Irlanda, però allà dalt això és més normal.

—Bon dia, Esteve.

En aquell bon dia hi és tot. El respecte, el temps que ha passat però que s’anul·la en l’acte del reconeixement.

—Ai. Que me n’alegro de veure’t —diu, mentre l’Esteve continua paralitzat a la porta—. Perdona que t’hàgim fet partícip involuntari d’aquesta farsa. Em sap greu, però saps que ens agrada fer les coses de la manera més recaragolada possible. No anava per tu. Res de personal. Que ho sàpigues. Per seguretat. Si t’has mort i t’han dedicat un sentit funeral, ningú no et busca ni t’espera.

—Júlia. No pot ser. Que no pot ser, hòstia santa.

Trenta-nou anys i un funeral després.

—Va, home, va. Sí que pot ser, sant Tomàs. Abraça’m. Veuràs que hi sóc tota. Molt més vella, això sí.

—Ves. I jo.

—Ens hem fet grans.

—Tampoc tant.

—Va, abraça’m. I no em desmaneguis. Si pot ser.

L’Esteve no li demana explicacions, però la Júlia es veu amb l’obligació de donar-li’n algunes, les mínimes. Seu i t’explico coses. Durant tot el temps que ha estat fora no s’ha desvinculat de l’Oficina. Diguem que n’era un element alliberat. Feines diverses, un informe aquí, una visita allà, contactes, anàlisis, entrevistes, missatges personals, algun interrogatori, també. Durant la guerra va ser molt activa, va fer-se una molt bona agenda, sobretot a Amèrica, i després la va posar al servei de la República. Va guanyar molts punts, diu, quan va predir no només l’esclat de la guerra del seixanta-dos, sinó que també va encertar quina seria la seva evolució, quan tothom pensava que seria foc d’encenalls. I un dia la van anar a buscar. Júlia, que et necessitem. Què hi fas, a Edmonton, Júlia, si és la ciutat més avorrida del país més avorrit del món. Torna a casa, Júlia, va, que ens ajudaràs. Tot és molt complicat, hem arribat a una cruïlla, ens anirà tan bé algú com tu, amb la teva experiència. Vius massa lluny.

—I ja ho saps, Esteve. En el fons, som iguals. Ens agrada la brega.

—Vols dir?

La Júlia pren una mica de cafè. Hi ha respostes que mereixen una pausa. Els ulls color avellana semblen més vius encara amb les arrugues.

—I tant.

L’Esteve se sent enganyat i, al mateix temps, alliberat. Ja no és l’únic nàufrag de la història.

—Ara m’ho expliques tot —li diu—. Per favor, abans no pari boig.

No es pot explicar tot, i els dos ho saben prou bé. S’explicarà el que calgui, en cada moment. La Júlia agafa aire.

—El Tísner ja te n’ha fet cinc cèntims, no?

—Dos i mig —diu—. No sé, Júlia. Tota la vida he tingut la sensació que tothom pensa que, com menys coses sàpigui, millor, que així no ho esguerraré. He après a obeir ordres sense piular, però també sense tenir l’oportunitat de qüestionar-les o, simplement, dir-hi la meva, perquè de vegades se m’ha acudit alguna idea. No ho dic per ara, que també, sinó que això ha passat sempre. És una situació incòmoda, saps? Em fa sentir més ruc del que sóc, Júlia, i t’ho he de dir en aquest moment perquè no he tingut l’oportunitat de dir-t’ho mai abans. Perdona la franquesa. No ho resoldrem, ara. Només espero que sàpiguis el que estàs fent, perquè ja suposo que aquesta manera tan estranya de fer és una consigna.

Ja ho ha deixat anar. L’Esteve no té cap confiança en les lamentacions, que són com càrregues de profunditat que baixen fins al fons del mar, esclaten, mouen una gran massa d’aigua, aixequen llims i onades, però no fan mal: molt soroll per no res. És un soldat i als soldats no se’ls reconeix el dret a queixa.

—I on has estat, Júlia, tot aquest temps? Més ben dit, què has fet?

—He estat a la vora. Molt a la vora. Més a prop del que penses. Però a l’ombra, sempre.

L’Esteve té una espina clavada.

—L’any quaranta-nou, també?

Ell ho tenia clar: l’any quaranta-nou no hi havia ningú. S’ho havien fet sols, recorda, i aquesta és una percepció incòmoda, una brossa a l’ull que encara molesta, de tant en tant.

—També. Especialment. Et pot semblar que no, però hi era. Hi érem. Després n’hauríem d’haver parlat amb calma, ho sé. T’ho devíem. Entre els uns i els altres, vam badar. Em sap greu.

L’Esteve fa la pregunta, però sap que no té una resposta fàcil. O difícil: no té resposta.

—I per què, aquesta distància? I tot i així, ens en vam sortir. Però ens vam sentir molt desemparats. Sobretot després, quan vam tornar a casa, a la vida civil. Com si res no hagués passat. Sobretot, que no se sàpigui, per alguna estranya prevenció que no he acabat d’entendre. Ni una recepció, ni una medalleta. I collons, vam evitar que petessin quatre quilos i mig de plutoni sobre Barcelona, que es diu aviat. Va anar d’un pèl i no se n’ha parlat.

—Ja sé què vols dir. Però és igual, ara, això. Ha passat massa temps, algun dia se sabrà tot. Llavors no vam tenir més opció que no fer soroll. Va sortir bé i això és el que compta. Nosaltres havíem de garantir la seguretat del segon cercle, el nostre, que estava molt exposat, per si mai petava el vostre. El silenci us protegia a vosaltres i també a nosaltres. Però s’ha de reconèixer que ho vau fer molt bé.

Sí, quin consol. Ho van fer perfecte, què coi, amb una sabata i una espardenya, vencent les dificultats una a una, a mesura que s’anaven presentant. Amb pèrdues, esgarrapades i un balanç imprecís, malgrat que sí, es podria dir que hi va haver una victòria. Com es feien les coses abans.

El carro de fenc

Dinen a baix, al menjador de l’hostal. Cocido i unes pescadillas un pèl passades. No fan rosegons del pa i mengen amb gana i bon humor. Mandarines o torrijas i un cafè de pot acceptable. Resulta que la Júlia és l’encarnació de la doctora Solbes, col·lega de la Universitat Autònoma. Sí, l’autèntica Solbes és a Florència, acabant un llibre sobre Fra Angelico, però per Barcelona han corregut algunes postals on anunciava que, abans de tornar, passaria per Madrid, que volia veure unes obres al Prado i que s’afegiria a l’expedició del doctor Sorribes. Aquest flanc el tenien, doncs, cobert. Durant el dinar, a l’Esteve li costa mantenir el to d’una conversa neutra, però els seus companys de taula ho fan amb tanta naturalitat que al final s’ajusta a parlar de banalitats i fins i tot deixa anar alguna sòrdida —i improvisada— xafarderia de facultat que és rebuda amb rialles. Aparentment tothom sabia, menys l’Esteve, que a Madrid els esperaria la Júlia. La capacitat del grup per dissimular, per fer veure que no passa res, l’admira. Això és disciplina i cohesió de grup, coi, pensa. Potser sí, que són més professionals del que sembla.

La Júlia, que ha pres les regnes de l’expedició, mira el rellotge, nerviosa. Uh, és tard. Pica de mans, han de marxar. Que no han anat a Madrid de vacances, prou d’encantar-se. Tot i que el museu és a deu minuts, un quart d’hora a peu, insisteix a anar-hi en taxi. A què treu cap aquesta pressa sobtada, es pregunta l’Esteve. Està bé tenir cura de les disfresses, però entre poc i massa, també. Ningú no els espera. O sí? Durant el trajecte seu al seu costat. Ella mira per la finestra. Es mossega el llavi. L’Esteve coneix el gest, que ha superat intacte el pas del temps, i no li agrada. Hi ha nervis, una tensió somorta. En porten alguna de cap.

El taxista és de la mena sorruda. De tant en tant, mira pel retrovisor, amb un posat inquisitorial. Per desarmar les seves suspicàcies, l’Esteve improvisa alguns comentaris erudits sobre els quadres inventats que se suposa que veuran de seguida. L’Ercole amante i Noe ubriacco del Caravaggio. Las Marcolfas de Velázquez. El viejo y el pollo del gran Goya. Obres mestres que justifiquen una visita.

La broma no aconsegueix esbandir una sospita. A l’Esteve l’horroritzen les repeticions, els moviments circulars del temps, la mateixa història que torna, sempre reconvertida en farsa. Però sospita que és inevitable, que són les guies que tenen per no perdre’s en un laberint. Qui sigui que ho ha organitzat, ho ha fet amb bona fe, qui sap si per proporcionar un coixí emocional que faci més còmoda la recepció. Se n’adona quan veu que la Júlia, que dirigeix el grup, passa de llarg per les sales més visitades, quan veu que arriben al final del passadís central per buscar les escales que menen a la planta baixa. Quan era petit i mataven el porc, a l’Esteve el fascinava l’estranya resignació que mostraven els tocinos quan els anaven a buscar a la cort si era evident que cinc minuts més tard tindrien el ganivet burxant-los la caròtida. Sí, és la sala del Bosch. Les noies entretenen el guarda i se l’emporten a la sala del costat, flamencs antics. Els nois es planten a la porta. Naturalment, hi ha un home assegut en un banc al mig de l’estança. Des d’allí contempla El carro de fenc, i des d’on seu és difícil que en pugui percebre els detalls.

—Andreu?

Andreu Nin, el vell camarada Karpets. Per favor, no, això no, prou de repeticions.

Karpets

Andreu Nin és un altre il·lustre desaparegut. L’any quaranta-nou va reaparèixer de manera fugaç com a agent soviètic, un dels homes forts de Trotski, alliberat, sense dependències orgàniques amb l’NKVD. Però en realitat feia un doble joc. Amb els americans, li van confirmar després. Amb qui, si no? Era relativament fàcil de justificar. L’Esteve ni tan sols s’ho podia plantejar, perquè era un home de fidelitats úniques, tot i que sempre qüestionades, i, a més, de què hauria servit? Qui l’hauria llogat? Els francesos? Au, va. Els italians? Encara menys, que són uns estacats i, a més, no se’n refien de ningú. Potser el Vaticà, però tampoc no en tenia cap necessitat: la seva xarxa d’informació és la millor i més ben repartida del planeta, amb gairebé disset segles d’experiència, i no necessiten reforços.

—Esteve, home —li agafa les mans, i l’afecte del gest sembla sincer—. Quant de temps. Quant. Com ens hem de veure. Hauríem de ser uns jubilats, fent l’hortet, la botifarra havent dinat i jugant a cuit i amagar amb els néts. Tens néts?

—No.

Nin no pregunta si hi ha fills, que és condició necessària i prèvia a l’existència dels néts. No li interessa gens, en el fons. L’Esteve tampoc ho fa: seria hipòcrita, com si durant tots aquestos anys li hagués enviat una postal de Nadal per mantenir la relació. Tampoc li demana qui li paga les nòmines, els punts de la pensió, quina bandera serveix, si és que en serveix alguna en concret. Seria un plantejament indiscret i sobretot inútil, perquè tant si diu la veritat com si no, ho hauria de qüestionar, en espera de poder-ho confirmar més tard. Si ha arribat fins allí, si la Júlia ho ha orquestrat o canalitzat, ho dóna per bo. La conversa s’inicia amb alguns llocs comuns. La incertesa del moment, el joc d’equilibris. Nin coneix molt bé els russos, massa. És un d’ells, de fet, desviat, corromput, caigut en desgràcia, però en sintonia amb aquella dimensió una mica tràgica, de la consciència d’un destí col·lectiu complicat, ple d’entrebancs i sacrificis. Una versió més escèptica, més crua de la que li va presentar el Tísner, dies enrere, a la sortida del no-funeral. L’amenaça, insisteix Nin, és real, i des de l’any seixanta-dos s’ha anat avançant pas a pas. És la nova recreació de la història d’aquella granota que és dins d’una olla al foc, que no se n’adona que la temperatura puja fins que és massa tard i l’aigua arrenca el bull. L’Esteve, que és gat vell, sospita de seguida que no ha arribat fins a aquella sala flamenca del Prado per escoltar una lliçó de geopolítica. S’han quedat sols a la sala; la Júlia bada mirant els quadres de la del costat. El fet que s’hagi apartat és significatiu, perquè no hi ha cap gest que sigui gratuït o improvisat. És el moment de les confidències, l’hora de la veritat, o de la d’una de les veritats possibles. El camí que s’ha seguit fins a arribar-hi ha estat llarg, però no pot continuar gaire més enllà. L’Esteve es posa seriós, s’ha de posar seriós.

—Què està passant, Andreu? Quina una en porteu de cap, tots plegats?

Nin s’aixeca, amb una mica de dificultat, han passat els anys. S’acosta fins a la pintura, com si volgués examinar un detall, però torna a seure de seguida.

—No t’ho hauria de dir jo —es lamenta—. Això no és normal.

Des de fa uns dies que no hi ha res que sigui normal, pensa l’Esteve, però potser ja han arribat al cap del carrer. Espera que així sia, i que l’aparició del vell camarada Karpets sigui el desllorigador, el deus ex machina.

—Andreu, no em fotis patir més —diu l’Esteve—. Dis-me què punyetes passa, sigui el que sigui. Què hi ha que fa que tothom estigui tan acollonit. I a què treu cap tanta orquestració. Ha de ser gros, perquè si no no m’explico el motiu de tanta parafernàlia.

—Ha tornat —diu Nin, amb un filet finíssim de veu.

—Com?

—Ha tornat —repeteix, amb una mica més d’intensitat.

La pregunta és òbvia. Qui. Qui ha tornat. I d’on ha tornat. Però primer qui.

—Qui? Qui ha tornat?

—Ha tornat i no serà fàcil gestionar-ho —insisteix—. Però bé que ho haurem de fer. És incòmode.

L’Esteve té poca paciència.

—Rehòstia, Nin. Que ja som grandets. Fes el fotut favor.

—El general. Ha tornat. Franco.

El retornat

Què, però no, com: no hi ha prou partícules interrogatives ni adversatives per ordenar la realitat. Nin no fa broma. No és home de bromes, des de l’any trenta-u que no en fa cap, perquè no s’ho pot permetre, riure’s del món i de les seves tragèdies ho considera una frivolitat. El futur no està per a jocs de mans ni artificis. Ha tornat el general, diu, i l’escletxa que s’ha obert davant dels peus de l’Esteve és gairebé real, i amenaça de xuclar-lo. El mal ja està fet, i ara només pot esperar les explicacions, l’articulació d’un relat que restitueixi la realitat, el nou ordre. La Júlia, que ha percebut que el missatge ha estat lliurat, entra i s’asseu en silenci al costat de l’Esteve, i li tusta el genoll. Tranquil, és així, ara ens ho explicaran.

—L’Andreu té els detalls —li diu—. Els que circulen fins ara, que tampoc no són gaires. Fa dos o tres dies que ho sabem del cert. Anem a la cafeteria, si us sembla, allà podrem parlar amb més calma.

No, si m’ho hauria d’haver imaginat. Tant de secret, totes aquelles corredisses havien de tenir, per força, una causa prou important. El trajecte fins a la cafeteria del museu és una processó d’ànimes en pena. Els retrats de reis, nobles, militars, mantingudes i bufons que van deixant enrere se’ls miren amb una compassió que no els conforta gens.

Busquen una taula discreta, en un racó. Mentre la Júlia va a buscar uns cafès, Andreu Nin treu un sobre, que conté una sola fotografia.

—L’han trobat a l’Uruguai, amagat a la República de Nova Alemanya.

L’Esteve es mira la fotografia. Ha de fer l’esforç de projectar en el futur el record que en tenia, d’aquell ja llunyà divuit de juliol del trenta-sis. Com hauria envellit, quina hauria estat l’evolució d’aquell home baixet i rabassut, amb un cos en forma de pera, que havia vist per darrera vegada pujar al Dragon Rapide. Paca la Culona, que li deien els seus companys d’armes, que es veu que se l’estimaven molt. L’home de la fotografia és baixet, porta un vestit clar, un barret panamà, ulleres de sol d’aviador a la mà, la fotografia l’ha congelat en el gest de posar-se-les. Podria ser ell, sí, però també és cert que podria ser qualsevol altre.

—És ell? —pregunta la Júlia, buscant una confirmació que no necessita.

L’Esteve es resisteix a reconèixer-lo. Arronsa les espatlles.

—I jo què collons sé.

En principi, ell i els soldats que vigilaven l’hangar de la base de Cuatro Vientos havien estat els darrers a veure’l amb vida. L’Esteve conserva molt viva la imatge d’aquella escena final, i es resisteix a creure que no va ser l’última, que va tenir una llarguíssima pròrroga. Si és ell, s’ha fet gran, naturalment. Li ha quedat el cap com una figa, coll estret i poca mandíbula, els ulls aquosos, com de besuc. El bigotet fatxenda que lluïa l’any trenta-sis s’ha convertit en una trista processó de pèls de rata, amb prou feines distingible de la pell cerúlia, la d’algú que s’amaga del sol, com si fos un vampir.

—Podria ser ell, sí —concedeix l’Esteve, després de rumiar-s’ho massa—. Però també podria ser un impostor. Jo no us ho sabria dir del cert. Ha passat molt de temps. Què diuen els nostres amics? Si és que encara ens en queda algun.

La Júlia no fa cas de la indirecta.

—Que ho és. Sense cap mena de dubte.

L’Esteve treu les seves conclusions.

—Si n’estan tan segurs és que ho sabien des del primer moment. La pregunta que tinc jo ara és des de quan ho sabeu vosaltres. Tres dies és poc, em sembla a mi. Va, una mica de sinceritat no ens farà mal, oi que no?

La Júlia és d’aquelles persones que són directes en les respostes. Si n’ha de donar una, ho fa sense buscar-se marrades inútils. Sap que és molt millor així, que és l’única manera raonable d’evitar que els mals tràngols fermentin i s’acabin podrint. Per la via directa.

—No fa pas gaire més —sospira—. Quinze dies. Ens ho van dir els mateixos alemanys. Estan endreçant la casa, i de sobte els ha fet nosa aquesta pedra a la sabata. Tenien un dossier, confegit amb una feina de formigueta des de l’any quaranta-sis, i han tingut la gentilesa de voler-lo compartir amb nosaltres. D’altra banda, els anglesos ens ho han confirmat sense reserves. Fins i tot van enviar-hi algú per comprovar-ho. Francisco Franco Bahamonde ha viscut trenta-quatre anys a la colònia Infante, a l’oest de l’Uruguai nazi, al sector d’accés més restringit. És difícil entrar-hi, ja ho saps. També sortir-ne, però tota la púrria que s’hi va instal·lar van aconseguir que allò s’assemblés a Heidelberg. Segons les nostres informacions, Franco va aconseguir adaptar-s’hi. Al final, parlava una mica d’alemany i tot. Ell, que ni tan sols sabia dir bon dia en gallec.

A l’Esteve, les dates no li acaben de quadrar.

—I del trenta-sis al quaranta-cinc? Què va fer, on es va estar?

—Assessor especial de Hitler per a afers ibèrics, alguna cosa així. Ara comencen a sortir papers, un cop hi ha un cap de fil per on estirar. Serrano ho va gestionar tot: ell n’és el màxim responsable. De fet, també li havíem perdut el rastre, va desaparèixer poques setmanes després de l’atemptat. En aquell moment es va dir que se n’havia anat al Brasil, a fer negocis, desenganyat de la política. I no: s’estava amb ell. S’hi està, vaja, sembla que encara espernega. No en sabem gaire més, Esteve. Hi ha molts serrells que pengen, encara.

El cap està a punt d’esclatar-li de preguntes. No entenia res.

—Però, i la nostra bomba? Com és que no va explotar?

—No, no va explotar. I no sabem del cert què va passar. La possibilitat més terrible, però també la més senzilla d’entendre, és que el nostre artificier els passés la informació. Era l’únic, a banda de tu i de mi, que sabia els detalls de l’operatiu. Els va avisar. Mireu, pst, que tal dia hi haurà una bomba al Dragon Rapide del quefe. Per vosaltres fareu.

—Qui era?

—Tant hi fa, el nom —diu la Júlia—. Muro Torrent, Sebastià. Oi que no et diu res? Donques això. D’aquí a deu segons l’hauràs oblidat. El van trobar penjat al cap de quinze dies que et donés la bomba, en una pensió de Dos Hermanas, Sevilla. El van suïcidar, segur. Una via morta, el fil vermell tallat. Això tu no ho sabies, vam creure que era millor que continuessis vivint en la ignorància, i perdona. En aquell moment no vam sospitar més, els remordiments, el pes de la consciència, passa moltes vegades, més del que ens sembla. Tiba tant que arriba un moment en què es trenca el fil que ho aguanta tot.

I tant, si tiba. I tant, si peta.

—Però no sabem gran cosa més —continua—. Ha passat molt de temps, i remenar conspiracions de fa gairebé quaranta anys és una feina tan monumental com inútil. A cop calent, encara. Ara només podem fer suposicions, intentar dibuixar a grans trets les diverses opcions, confegir un relat que, si més no, tingui una mica de coherència. Amb el temps potser aconseguirem tenir certeses, però avui això no és la nostra prioritat. Tenim altres maldecaps.

Bé, pensa l’Esteve. Vet aquí totes les corredisses, els misteris, els gabinets de crisi, els conciliàbuls. Li ho podien haver dit abans, però també és veritat que ell és un cos estrany, i que les glòries passades no li donen dret per a gairebé res.

—Ara escoltaràs l’explicació que, avui, donem per bona. No vol dir que demà no en tinguem una altra, però hem pogut arribar a un punt de consens. Naturalment, al Sindicat tothom té les seves idees pròpies, però això que t’exposaré ara és, per dir-ho en termes matemàtics, el mínim denominador comú. Els alemanys hi donen el vistiplau i han acabat de posar alguna peça a lloc.

Agafa aire.

—Franco sabia, des de la primera hora, que estàvem preparant la bomba al Dragon Rapide. Si més no, a partir del moment en què va intervenir el nostre dinamiter predilecte. Sospitem que els alemanys el van avisar. Ells són la peça clau, i els que ho van orquestrar tot, segurament des de l’ambaixada, i creiem que amb Serrano com a interlocutor i productor executiu de la comèdia. En comptes d’avortar l’operació, ens van ensarronar i van construir una sortida paral·lela. A veure com ho explico sense que sembli una faula. D’entrada, els alemanys van convèncer Franco que el millor per a tothom era que es posés sota la seva protecció. Per la seva seguretat. Franco no era un suïcida. No érem els únics que li volíem fer la pell. Els russos, els primers. La purga no els havia agradat, potser perquè els havia convertit en uns aficionats. Sembla que els tovaritxs de l’NKVD tenien molt avançada una operació per liquidar-lo. I els seus amics, també. José Antonio no el podia veure, l’odiava a mort, i en aquell moment començaven a sentir-se rumors d’un recontracop, liderat per Sanjurjo i Mola, per fer-lo fora. No és que aquest parell li critiquessin la crueltat ni els mètodes: volien aplicar-los ells, directament, sense intermediaris. De manera que no ho tenia gens fàcil. O nosaltres, o els uns o els altres ho aconseguirien, més tard o més d’hora. Però els alemanys van oferir-li una sortida plausible. Miri, general, no podem garantir la seva seguretat, hi ha en marxa cinc conspiracions per carregar-se’l, però potser podem trobar una solució. Vingui amb nosaltres, hi ha lloc per a militars audaços com vostè al nou imperi que volem forjar. Viurà amb discreció, però viurà, i de pas ens donarà un cop de mà, serà un aliat de primera fila. És cert que Franco no responia precisament al prototipus de la raça ària, però ningú no és perfecte. De fet, ara estem descobrint que en aquell moment, entre el trenta-sis i el trenta-set, els nazis van fer operacions similars a altres llocs: col·locar a la reserva dirigents capaços i, sobretot, agraïts, per fer-los servir en el moment en què els necessitessin. A Romania, per exemple: allà van captar el general Antonescu. A Hongria, Szálasi, i a Croàcia, Paveli’c. Més, encara: a Albània, a Sèrbia, a Portugal. Van crear una mena d’Europa sinistra, a l’ombra, amb tot de sàtrapes en conserva, disposats a donar un cop de mà, així que calgués, al Reich que anaven construint des de la Cancelleria. No se sap mai quan pots necessitar un dirigent titella. Qui ho va dissenyar? No va ser pas des del govern, en principi: se’n van cuidar els responsables d’intel·ligència del partit. Heindrich, o Jost. O un dels seus ideòlegs de segon nivell. No ho sabem del cert.

L’Esteve busca en la cara d’Andreu Nin la confirmació de totes aquelles revelacions impossibles. No mou ni un múscul, però pateix i una gota de suor li llisca front avall. És veritat, o pot ser-ho.

—I llavors? I la nostra operació?

La Júlia té fresc el relat: l’ha estat treballant des del moment en què li van confirmar la notícia, lligant caps, formulant hipòtesis, inventant, també. L’explica a la mínima audiència com qui conta una història a un nen, abans de posar-lo a dormir.

—L’ambaixador Von Stohrer es va presentar un dia davant Franco, acompanyat per Serrano Súñer. I li van dir: mira, Cisquet, hi ha això. Però si no funciona, els soviètics t’han preparat això altre. I si no són ells, els teus propis camarades te la tenen jurada, de manera que algun cop l’encertaran, si no els uns, els altres o els de més enllà, o qui sap si uns tipus que encara no hem estat capaços de detectar. Els carlins, potser, o els sindicalistes asturians. Gràcies a Déu, d’enemics no te’n faltaran, no. Un dia o altre et pelaran. Per tal d’evitar-ho, et proposem una sortida honorable. Els enganyem a tots. Els fem creure que se n’han sortit, que l’avionet aquest ha explotat en ple vol. I ens cuidem de tot: escampem les restes, identifiquem els cossos, mentrestant a tu t’evacuem i et portem a un lloc segur, a la gran mare Alemanya. Nosaltres t’oferim protecció, una cobertura sòlida. A canvi de què? De no gran cosa. De ser-hi, d’acompanyar-nos, d’aconsellar-nos. Si tot va bé, vindrà el moment en què farem que tornis al poder. Serà prou fàcil. Quantes històries no hi ha dels governants que esperen, amagats o adormits, l’arribada de la seva hora triomfal? La gent ho compraria a ulls clucs, perquè ens encanten, els contes de fades. El rei Artur, la Bella Dorment, en lectura feixista. I amb precedents a la història d’Espanya, tan rica en caiguts en desgràcia que són vistos amb enorme simpatia pel populatxo: el Cid, don Pelayo, la Beltraneja, el Gran Capitán. Una bala a la recambra. Una segona oportunitat. Qui no en voldria una?

L’Esteve ja ha tingut la seva i fa temps que la va gastar. No hi ha terceres oportunitats, diu, fluixet: no s’atreveix a interrompre el discurs de la Júlia, que brolla amb naturalitat i entusiasme, com si fos una lliçó magistral.

—Total, que se’ns va acollonir i va entrar al joc que li proposaven. Els pilots estaven avisats, l’ordenança va llançar la bomba per la finestra i van fer un aterratge d’emergència en un camp improvisat, a Gargajuelos del Obispo o a Matalascabrillas del Duque, és igual. Allà els esperaven el comitè de benvinguda, van posar Franco dins d’un cotxe i se’l van endur. Els especialistes en efectes especials de l’Abwehr es van cuidar de la resta. Van dinamitar l’avió, malaguanyat, van escampar les restes pel terme, la cua aquí, un fragment de les ales allà, la carlinga allà mateix, prop d’una pista.

Aquella pregunta l’havia de fer.

—I els cossos?

—Els cossos. Hi va haver cossos, quatre, naturalment, els protagonistes del drama. Carbonitzats, desmanegats, desfets. Prou consistents per omplir mig taüt, però irreconeixibles, degudament uniformats. D’on els van treure? Ni idea. Un detall sense importància. Presoners, o indigents, vés a saber qui. I els pilots? Dues hipòtesis. Hi ha qui diu que els van executar allà mateix perquè eren dos testimonis incòmodes. La més senzilla i la més expeditiva. Morta la cuca, mort el verí. Ens sap greu, nois, heu tingut mala sort. D’altres pensen que els van col·locar a la Luftwaffe i que segurament van morir durant la guerra. El nas em diu que van escollir la segona opció. Diners i el glamur de ser pilot de la millor força aèria del món. Els pilots eren joves i solters. Dóna’ls un Messerschmitt Bf 109 i envia’ls a missions impossibles. A la primavera del quaranta-un ja serien morts, abatuts a Tunis o al Canal o al mar del Nord. Risc zero, per tant. L’ordenança, amb Franco, era com un gosset. I, al cap d’un parell de mesos, la Carmen i la Carmencita, la vídua i l’orfeneta, desapareixen i ningú no les troba a faltar. Quin interès tenien? Zero. Serrano Súñer dimiteix i diu que se’n va al Brasil, a conrear pinyes. En realitat, fan un reagrupament familiar a Berlín. Fi de la història. T’ha agradat, Esteve?

—Prou.

No té esma de dir res més. Però sí una pregunta, que cou.

—Escolta. I si sabien que jo hi era al darrere, com és que no em van enxampar?

Hi ha respostes per a tot.

—No podien fer-ho sense aixecar sospites —diu—. Si t’haguessin detingut en aquell moment, abans de l’explosió, potser hauria estat massa revelador. Total, eres un tipus relativament inofensiu, perdona que t’ho digui. I quan vas arribar a Madrid, aquell matí, i quan no hi havia cap excusa per no buscar-te, nosaltres et vam convertir en l’home invisible. Llavors ni que volguessin, t’haurien capturat. Ja me’n vaig cuidar jo.

Sembla tot tan fàcil i ben lligat que per força ha de ser l’explicació bona. Guillem d’Occam n’estaria molt orgullós.

—I a Alemanya? Què va fer?

—Estar-se en una gàbia daurada. Des del juliol del trenta-sis fins a l’esclat de la guerra, l’abril del trenta-vuit, el van tenir treballant. No pas a Berlín, sinó a un poblet sense nom, entre Erfurt i Eisenach, a la Turíngia. D’on eren Luter i Bach, ves per on. Allò era una mena de ciutat secreta, com Los Álamos o Haigerloch o Atomgrad, però en comptes de construir ginys nuclears es dedicaven a dissenyar ofensives, plans d’atac, protocols d’actuació a l’hora de la invasió. Vigilats discretament, amb una certa sensació de llibertat. De tant en tant els portaven al teatre, o a l’òpera, d’amagat, perquè tinguessin la ficció d’una mínima vida social, pobrets. Quan van veure que perdrien la guerra els van traslladar a un dels enclavaments nazis que van fundar a Amèrica del Sud, uns territoris que van adquirir durant la fase triomfal de la guerra, mig d’amagatotis, i, encabat, van ser respectats en les clàusules de l’armistici. Allà baix hi van viure tranquils, ningú no els emprenyaria. I fins ara.

Amb això no n’hi ha prou. No n’hi pot haver prou.

—No té cap sentit —es queixa l’Esteve—. Trenta anys passant el rosari cada vespre i jugant al mus amb el cunyat, vivint de la sopa boba dels nazis recol·locats? Ni de broma, Júlia. Ja podeu posar a treballar els teus set savis de Grècia perquè trobin una explicació més bona. Tot aquest misteri abismal no es manté si no hi ha un motiu poderós que ho justifiqui. Economia bàsica.

—Tens raó. Tens raó. Hi ha alguna cosa més, sí.

Naturalment. Però tampoc gaire.

—La república nazi del Paraguai estava molt vigilada. Per fora, sí, però sobretot per i des de dins. Els nazis supervivents no es podien permetre ni fugues d’informació ni infiltrats, i els veïns no volien contaminar-se. Entre els uns i els altres van aconseguir mantenir un aïllament gairebé perfecte. Es pensaven que aguantarien bé el pas del temps i que, en un futur proper, es donarien les condicions per tornar a l’enyorada Alemanya.

—Franco no es va estar quiet —continua la Júlia—. Cert. Es va adaptar admirablement a la vida amb els nazis. Mira, se l’apreciaven. Encara que et sembli estrany. Va col·laborar molt activament amb ells abans i durant la guerra, sense defallir. Compartia la seva fal·lera anticomunista, per la supremacia de la raça. Només que els nazis haguessin sigut catòlics i baixets no hi hauríeu trobat cap diferència. L’aposta de la guerra total no els va sortir bé, per sort, però des del seu amagatall americà no es van estar quiets. Sense fer soroll, vigilant sobretot que ningú no pogués establir les connexions, Martin Bormann i els seus xicots van treballar perquè no s’apagués del tot la flama del Reich. Van pagar historiadors, novel·listes i periodistes perquè ajudessin a netejar la seva imatge. Van atiar la propaganda antijueva, tenien professors d’universitat a sou, etcètera. Res d’especialment escandalós, res que justifiqués exercir pressió sobre la Nova Alemanya paraguaiana. Segons ens diuen, a Franco li van donar recursos perquè també anés fent.

—Va. Digue-ho. No hi donis més voltes. Que m’ho imagino. La bomba, oi que sí?

La Júlia se’l mira. Quin home més estrany, pensa.

—Sí —diu—. Una jugada mestra. Si hagués funcionat, és clar. Van convèncer Sanjurjo que deixar caure una bomba nuclear sobre Barcelona era un pas lògic. Si sortia bé, l’endemà l’haurien fulminat els americans, o els anglesos. Què s’havia cregut, d’intentar desequilibrar el fragilíssim complot que s’estava construint, amb tota la pena del món, després de la guerra? Però si sortia malament, Sanjurjo quedava afeblit, i deixava el terreny adobat per intentar recuperar el poder, ni que fos des del cor de la selva. Les coses, després, no són tan senzilles com les preveus, i generalment s’acaben torcent per alguna banda insospitada. El cas és que van aconseguir enredar Sanjurjo, el general Vigón i tota la colla, que es pensaven que tothom respectaria la seva decisió d’esborrar Barcelona del mapa, com si el món no n’hagués tingut prou amb la bomba russa sobre Hamburg. Gràcies a tu, gràcies a nosaltres, no se’n va sortir. Ara és molt fàcil, resseguir les línies de força, interpretar causes i conseqüències. Llavors no ho era pas tant.

—Pietat —suplica l’Esteve, que se sent superat—. Misericòrdia. Per favor. Aturem-ho aquí.

Cal aprofitar les oportunitats. Nin s’aixeca, se’n va a la barra a pagar i desapareix per la porta sense dir adéu. És una vella balena que ha sortit a la superfície un moment, per respirar un parell de vegades i, encabat, donar un cop de cua i capbussar-se al fons del mar.

I ara què?

La marxa sobtada de Nin dóna peu a un canvi de to. Sense la seva presència notarial, un pèl massa inquisitiva, estan en confiança. Cara a cara, l’Esteve i la Júlia reprenen el ritual d’aquells consells executius, com si no haguessin transcorregut quaranta anys.

—Ahà —diu l’Esteve—. I ara què ha de passar? Ha vingut a jubilar-se? M’imagino que no. Va, que ho saps. No em facis pensar. Anem del dret.

—En circumstàncies normals, no res. Un fantasma, un aparegut, una pura relíquia. Com un d’aquells soldats japonesos que, de tant en tant, trenta anys després de l’armistici, localitzen en una illa perduda del Pacífic i es pensen que encara estan en guerra, i els has d’ensenyar la pel·lícula de l’emperador fent-se el seppuku perquè n’acabin convençuts.

Què, però no: no hi ha prou partícules interrogatives per endreçar la conversa i fer que no sigui un exercici buit de retòrica.

—L’han descobert perquè es movia o perquè els interessava que el descobrissin —continua la Júlia—. Que hagi sortit ara del forat no és casualitat. És una peça més del trencaclosques, això sí. Pel que sembla, una d’important, de les que ajuden a col·locar-ne moltes més.

La Júlia agafa aire. Va, de cap. És el moment.

—Ara el general és a Madrid, saps? Va tornar ahir, en un vol des de Buenos Aires, amb passaport xilè. Encara no ho han fet públic, però estan a punt. Si traiem la peça del trencaclosques de damunt la taula, serà molt més difícil de completar-lo. Qui sap si impossible. Ara per ara, només tenim clara una cosa. Em temo que ens l’haurem de tornar a carregar. Vols fer-ho tu?

Des que va aterrar a Barcelona, feia tres dies ja, que l’Esteve ha estat esperant una ordre clara, la manifestació d’un objectiu concret i no pas l’expressió d’una entelèquia. I encara menys una disjuntiva, que hauria de respondre amb un sí o amb un no. Les ordres són ordres i no et donen mai l’opció de rebutjar-les. Ha sospitat des del primer moment que tots aquells llarguíssims prolegòmens eren només la preparació per poder formular la pregunta que li acaba de clavar la Júlia. Però entre poc i massa. Es queda clavat a la cadira, incapaç de reaccionar. El Jeroni, que està amb la Mariona i el Pere en una taula de la vora, els fa un senyal gairebé imperceptible. Se n’han d’anar, estan passant massa estona allà asseguts, potser hi ha algun cambrer que se’ls mira amb un inici de suspicàcia. És la campana que sona al final del quart assalt, quan ja has rebut uns quants cops dolents a la barbeta, tens la cella rebentada, t’has marejat i estàs a punt de caure estès damunt la lona. Salvat, de moment. La resposta pot esperar una mica.

El poeta

Els carrers del centre són plens de cartells. «Vuelve Lorca». Recital públic per celebrar que ha tornat de l’exili, encara no fa un parell de setmanes. Lorca va fugir al començament del trenta-cinc a Nova York, des d’on va convertir-se en la gran icona intel·lectual de l’oposició al règim, primer de Franco i després de Sanjurjo. Delmada físicament l’oposició política amb les grans purgues de final del trenta-quatre, la veu de Lorca era incòmoda però inofensiva.

A la Júlia li fa il·lusió anar a veure’l. Recorda amb molta estima una vegada que va assistir a un recital, a Barcelona, al Price. L’any trenta-tres o començament del trenta-quatre, calcula. Anem-hi, anem-hi, Esteve, insisteix. Concedim-nos una hora de treva, ara no ens vindrà d’aquí. Ha estat molt intens, ja ho sé. Ara descansem una estona. La gestió del temps és una vella tàctica, que la Júlia domina a la perfecció. El missatge ja ha estat lliurat. Insistir-hi o parlar-ne més és inútil. Ara ha de fer el seu camí per l’inconscient, i parlar-ne després, quan els circuits mentals l’hagin processat, sense que la racionalitat hi pugui intervindre. L’Esteve no hi veu cap inconvenient, sobretot perquè durant una estona s’instal·laran en un simulacre de normalitat. Ningú no els anirà a buscar allà i, de fet, tenen tot l’aspecte del que són: una parella de nostàlgics. No els costa gens de trobar entrades. El mite és un mite però potser ha passat de moda, i tants anys d’ignorància pesen com una llosa. Tot i això, el teatre gairebé és ple. Els han donat localitats a platea. Són una mica cares, però la Júlia diu que paga la padrina, amb els fons reservats, només faltaria. La posada en escena de l’acte és sòbria: caixa negra, una cadira de cul de boga, un faristol i un piano de cua. Lorca cantarà. A l’hora en punt s’apaguen els llums de sala i, sense cap preàmbul, surt el poeta. Porta un vestit gris perla, una corbata de llaç vermella. S’acompanya amb un bastó. Té setanta-dos anys, els cabells blancs pentinats amb gomina, ulleres de pasta. Amb un nus a la veu per l’emoció, comença a recitar un poema inèdit que ha escrit durant el vol per celebrar el retorn a casa: «A la sombra del avión / de la luna sobre el mar…».

Se sent un soroll des del foyer. Les portes de la sala s’obren i irromp un escamot de falangistes, d’uniforme. Cinc homes amb camisa blava i tot el corretjam. N’hi ha dos que branden un bat de beisbol, els altres porten punys americans i el que sembla que dirigeix el grup ha tret un pistolot. Avancen cap a l’escenari. Una parella de joves, inconscients, intenten barrar-los el pas i els que porten els bats s’hi acarnissen: els deixen estabornits amb quatre bastonades.

L’Esteve es tensa quan passen pel seu costat. La Júlia li posa la mà damunt del genoll. Estigues quiet.

Lorca, des de l’escenari, està paralitzat. El regidor d’escena surt dels bastidors i se li acosta, com si volgués protegir-lo. El falangista de la pistola s’enfila d’un bot i els apunta amb l’arma per evitar que fugin. Amb tota la colla dalt, comencen a repartir llenya i a cridar les consignes que duien preparades. El regidor s’emporta un cop de bat a l’espatlla, i a Lorca el fan caure a terra, mentre proclamen que en España no queremos ni poetas ni maricones ni mucho menos poetas maricones. Lorca està caragolat de dolor, gemegant mentre li van clavant puntades de peu. La próxima vez, te meteremos una bala en el culo, bujarrón, li escup el de la pistola. Tot plegat no ha durat ni mig minut: quan entren uns policies municipals, alertats des de la guixeta, fugen cap als bastidors donant uns vives a Cristo Rey. Un senyor amb aspecte de metge puja a l’escenari a auxiliar el poeta mentre els tramoistes s’afanyen a fer córrer el teló.

—Marxem, Esteve. Fotem el camp d’aquí, de pressa.

La Júlia es mossega el llavi fins a fer-se mal. L’Esteve no l’ha vist mai tan nerviosa. No creu en averanys, no hi ha cregut mai, però sap que han ensopegat amb un mal presagi.

Al carrer dubten entre anar a la pensió de dret o bé prendre alguna cosa. Opten per un beure ràpid, que els faci de coixí i els ajudi a relativitzar el tràngol. La Júlia continua esgarrifada, perquè pensava que aquells happenings violents dels falangistes eren cosa del passat. Sabia que no, que eren una facció minoritària però molt activa, que feien molt de soroll malgrat ser pocs. Amb el cop dels capitans s’havien radicalitzat, perquè havien passat de ser els cadells del règim, els garants de la puresa ideològica, sovint incòmodes però tolerats perquè formaven part essencial del sistema, a ser considerats com uns empestats. Les noves autoritats no s’havien atrevit a il·legalitzar-los, perquè encara tenien molta força, sobretot a les capitals de província i a la universitat.

El bar a on han entrat sembla haver estat dissenyat expressament per espantar la parròquia i estimular consumicions ràpides als que s’atreveixen a entrar. Té taules de fòrmica blava, una il·luminació massa forta, amb fluorescents blancs, que dóna als rostres de la clientela un aspecte cadavèric. Els és igual. Volen prendre una cosa ràpida per no encantar-se, i com més lleig i poc acollidor sigui el local, millor. La Júlia demana un patxaran i l’Esteve un whisky. Segoviano, ha de ser, adverteix el bàrman, que assenyala amb un dit que té una ungla llarguíssima una ampolla del famós producte DYC, «elaborado por Hiram Walker para nosotros», com proclamen les tanques publicitàries. Tant fa, ja anirà bé. El cas és que porti alcohol, mesetario o de les Highlands. Malgrat la decoració depriment, s’hi troben a gust i no senten cap necessitat de fugir corrent. La Cafetería Oquendo es converteix, durant un parell d’hores, en una illa fora del món. Comença a parlar la Júlia. Del Canadà, de la família, de la universitat, detalls de la seva biografia oficial. L’Esteve es veu obligat a oferir el contrapunt. L’estada a Irlanda, l’exili com a vicari de Llorts, l’expedició a Madrid per desmantellar la bomba, la retirada a Tor. Mica a mica, la Júlia obre les escletxes que fan que la seva vida oficial sembli d’una enorme fragilitat. Va fer d’enllaç de l’NSA americana durant la guerra, i després, des de la seva innocent rutina familiar, va continuar oferint una sèrie de serveis que, modesta, es resisteix a detallar. Feinetes diverses, diu. L’Esteve té una sospita.

—L’any quaranta-nou?

—Sí. L’any quaranta-nou. Vaig ser jo qui va insistir perquè t’anessin a buscar. Si no arriba a ser per mi, encara estaries fent de capellanet allà dalt. I, sincerament, no t’hi veig.

—Oh, gràcies. Una mica més i hi deixo la pell. Ves si m’hauries fet un bon favor, llavors.

Ella riu.

—Mira-te’l, el senyoret. T’hauries d’haver fet funcionari de correus, si volies viure tranquil i arribar a vell. Ho vau fer prou bé.

—També tens raó. Però no m’hi acabo de veure.

El cambrer de l’ungla, que ha omplert neveres i ha passat l’escombra, els fa fora, amb una gran amabilitat. Por favor, señores, es que cerramos. La una. Ja ens n’anem, ja. Si son tan amables. Tengan la bondad.

Al carrer fa fred. Hi ha una mica de boira enganxada als fanals.

—Ens en sortirem?

La Júlia esquiva un borratxo que va fent tortes.

—No ho sé. Potser sí. Potser no. Tu què creus?

—Ja no crec en res, jo. Alguna vegada hem de començar a perdre, suposo.

—Que no hem perdut moltes vegades, ja? Amics, la joventut. Mira si n’hem perdut, de coses. Un munt, i importants.

—Vist així.

La bola roent.

—I per què m’ho demaneu a mi?

No hi ha resposta, perquè l’Esteve sap quina és i la Júlia sap que la sap. Arriben en silenci a la porta de la pensió. En un banc hi ha el Josep, que fa veure que fuma però que, en realitat, els està esperant. Tot en ordre, han tornat a la base, les ovelles són a cleda, se’n pot anar a dormir.

Flaixbac

—Estàs fotut, Esteve. Em sap greu dir-t’ho amb aquesta cruesa. Però és així. Vols saber-ne més detalls?

No, ell no voldria, però potser és millor saber-los.

—Sisplau. Que els entengui, si pot ser.

El doctor Duró agafa una radiografia i la posa contra la finestra que dóna al passeig. A l’hospital de la Seu no hi ha taules de llum tan flamenques com les que tenen als hospitals de la capital. Però és igual: fa prou sol i les interioritats en blanc i negre es veuen bé. Hi ha unes taques fosques a l’abdomen, que també podrien ser el dibuix de qualsevol òrgan en perfecte estat de funcionament. Però no ho són. L’Esteve, malgrat el seu optimisme congènit, ja veu per on va la cosa.

—Mira aquí. Del budell ha saltat al fetge i una mica als pulmons, veus aquesta ombra? —diu el doctor, amb un to un pèl massa despreocupat—. El que és estrany és que fins ara no hagis notat res. Ni digestions més feixugues, ni sang a la femta, ni tan sols aquella inespecífica debilitat general. Ni una trista dècima de febre, noi. Ets un cas. Si no fos per la placa de la bronquitis que et vaig fer l’altre dia, ens hauríem quedat sense veure-ho. De vegades passa, això va com va. En els casos que he vist, després tot va més de pressa. Ets jove, encara, no?

—Seixanta-un —diu, i de sobte, per primer cop, se n’adona que no és tan jove.

El doctor Duró encén una cigarreta. Mou el cap. L’Esteve li’n demana una.

—No cal que et digui que és molt millor així —continua, amb un to, ara sí, diferent, més greu—. Bona qualitat de vida i una baixada ràpida. I ja sé què em preguntaràs.

—No ho saps.

—Prou que ho sé —diu el doctor Duró, perquè en trenta anys d’exercici no ha trobat ningú que, en idèntiques circumstàncies, no pregunti o no vulgui saber—. Sis mesos, un any. Any i mig? Dos? Tres, potser? No ho sé. Fa de mal dir. No compto que més, però no voldria que després em vinguessis a reclamar si no s’acompleixen els terminis. És una loteria, però això ja ho saps. Una puta loteria, Esteve, i t’ha caigut la grossa de Nadal. Quan comenci la festa t’ho podré dir amb més precisió. Però jo no faria previsions que vagin gaire més enllà. Si passem d’aquí, i en bones condicions, mira, perfecte. Gràcies per la propina. Si no, hòstia, mala sort, t’ha tocat ballar amb la més lletja. Penso que és millor ser realistes, no? Per si un cas has d’endreçar coses. No sé com ho tens.

—Ahà.

L’Esteve dedica una part del seu pensament a recordar què és el que no té endreçat. No se li acut res.

—I ho vigilarem, això —continua el doctor Duró—. Pel mal no pateixis, Esteve, que no deixarem que en tinguis. Un altre metge et diria d’operar-te, segur. Si més no per provar-ho, per calibrar el grau d’afectació i veure si s’hi pot fer alguna cosa de més. Però jo, i aquí no parla el metge sinó l’amic, no m’ho deixaria fer. Si mai demanes una segona opinió i t’ho recomanen, tu no en fotis cas. No hi guanyarem gaire, o gens, i entre preparacions i recuperacions estaràs un parell de mesos fora de combat. I ara cada dia compta. Em sap greu, Esteve.

Sí, i tant, ja te’n pot saber, ja, Emili. Al final, el que s’acaba morint sóc jo, i tu et quedaràs aquí. Quan surt de la consulta no se’n va directe al cafè de cal Gaspar, on ha quedat amb gent del poble per tornar plegats a Tor. S’asseu en un banc. S’havia imaginat mil vegades com seria el moment precís en què es moriria. De fet, ja l’havien afusellat una vegada, i si era viu era de miracle. Aquella vegada havia salvat la pell i encara no sabia explicar-se com. Malferit, colgat entre els cossos decididament morts dels seus companys, va passar unes hores en el més atroç dels inferns, mentre els cadàvers s’anaven refredant, xop amb la sang de tants amics. L’escamot alemany que els havia metrallat no s’havia quedat a rematar, perquè van haver de baixar fins a Oliana a escortar un transport. Total, comptaven que el fred els donaria el tret de gràcia. Només sentia un sospir, una ranera molt lleu d’algú que agonitzava, sense prou forces per demanar un auxili que tampoc no hauria arribat, fins que es va resignar a l’inevitable i va callar per sempre. I això sense tenir en compte qui sap les vegades que, sense ser-ne conscient, va estar en el punt de mira d’un franctirador i es va moure o acotxar al darrer instant. O tots els cops que, durant la guerra de Ponent, va veure com l’aviació bombardejava les trinxeres del serrat del costat i respectava la seva. I anys després, quan Justo Bueno el va torturar a la txeca de la Guindalera. I totes les altres. S’hauria estimat més morir-se de vell, anar a dormir un dia i no llevar-se l’endemà. Potser sí que era una manera massa discreta d’anar-se’n, sense tenir la possibilitat de dir adéu, passin-ho bé els que es quedin i, si és que hi havia alguna cosa a l’altra banda —ho dubtava, malgrat els quatre anys de teologia al seminari—, ja ens hi veuríem, en algun moment, un cop acomplert el pas obligat pel purgatori, on, per un simple càlcul de probabilitats atenent a la cotització dels pecats mortals que havia comès a partir dels vint anys, necessàriament hi hauria de passar una llarga temporada, perquè la seva existència estava més que justificada per resoldre casos conflictius com els seus: l’home essencialment bo que ha de practicar el mal per afavorir el triomf d’una virtut superior. I encara gràcies. I si tot plegat era una pura enganyifa i a l’altra banda només hi trobàvem el buit i el no-res, goita, sempre podrem dir que va estar prou bé mentre va durar, i no aniria a queixar-se ni a reclamar enlloc. Tampoc no podria.

Ara tenia la responsabilitat de planificar el temps, d’orquestrar el comiat i, sobretot, de no fer patir la Caitlín fins que no pogués amagar més l’evidència. Però la Caitlín, que és mig bruixa, una mena de banshee capaç de llegir vides senceres sedimentades en marros de cafè, d’interrogar els secrets de les ànimes sense necessitat de paraules, potser ja n’és conscient, o ho intueix. Segur que quan arribés el moment ho sabria sense necessitat de revelacions dramàtiques. Li diria que a veure si esperaria a morir-se per avisar-la, amb aquell humor sardònic, tan poc gaèlic, que de vegades gastava. I qui dia passa, any empeny, assegurava la saviesa popular, la dita més certa de totes. I pensa en la frase que fa temps que ha decidit que farà posar al recordatori, en comptes dels parenostres vulgars o dels tristos versos del Càntic espiritual de Maragall:

«Jo vaig tirant, si no us fa res».

IV

PRAT DE REI

I què

La treva s’acaba a primera hora del matí, a punta d’alba. I encara ha durat prou, reconeix l’Esteve, mentre es vesteix, amb el cos entumit i un formigueig emprenyador a la punta dels dits. Li fa mal la carcanada, serà un d’aquells dies on tot li costa. La Júlia l’espera a la saleta, amb el cafè a punt. No sap des de quan s’està allà, potser ni tan sols ha anat a dormir. Perfectament pot haver vetllat tota la nit, pensant, repassant, planificant: és el seu estil i no té per què haver canviat amb el temps.

Com si no hi hagués hagut cap interrupció, reprenen el fil allà on el van deixar. Diuen de tornar-lo a matar. Aquesta és la consigna. Dit així, sona com la cosa més natural del món. Si fos tan fàcil: si no te n’has sortit la primera vegada, es prova un altre cop. I així fins a aconseguir-ho.

—Esteu ben bojos. —L’Esteve comença a la defensiva i vol deixar clar quin és el seu posicionament inicial.

La Júlia no es posa nerviosa. N’és ben conscient.

—Ja ho vas fer una vegada —replica—. Ja saps de què va. Però pensa-t’ho bé, Esteve. Naturalment, no hi estàs obligat. Ja ho saps, això, ni t’ho hauria de dir. Tampoc no et volem pressionar, encara que no ho sembli. Ara, no t’amagaré que tothom creu que ets la persona perfecta per fer-ho. I perdona per tot el muntatge, que era del tot necessari. Entenem que ha de ser una decisió lliure, conscient i motivada. Si tens la més mínima ombra de dubte o prevenció moral ho comprendrem, t’enviem de seguida cap a casa, tan amics. Continuaràs rebent cada mes la pensió, vull dir. Però aniria bé que consideressis que aquest padrinet que has vist passejant davant de l’economat de la colònia Infante és un veritable fill de puta, un desgraciat. Ja ho era quan va fer el cop d’estat, quan va declarar la guerra, ho era quan el vas veure pujar al Dragon Rapide i ho continua essent ara, i encara més, perquè no s’ha penedit mai de res i ha continuat fent tant de mal com ha pogut. Ha estat el responsable de la mort de milers de compatriotes. De molts companys teus, no cal ni que t’ho recordi. Potser no faria falta que t’ho digui, però amb els seus veïns nazis va organitzar la matança del camp de futbol de les Corts del cinquanta-dos. La del mercat de Granollers i la del tren de Balaguer del cinquanta-tres. Cinc-centes trenta víctimes en total. Ell, en persona, va ser el principal ideòleg d’un pla per desestabilitzar la República, volia fer-nos creure que havia estat Sanjurjo i que tornaríem el cop, moment que aprofitaria per reaparèixer com un salvapàtries. Ja ho veus. Amb la seva reaparició, tot s’alinea i molts moments foscos queden definits. És així. Tenim l’oportunitat de fer net, de tancar el capítol. Si no ho vols fer tu, tenim una alternativa preparada. No ens deixaràs penjats, no pateixis. No serà ni tan bonic ni tan elegant, però ens en sortirem perquè ens n’hem de sortir d’alguna manera. Jo ja estic. No tinc més a dir. Up to you, Esteve.

Han passat trenta-nou anys des d’aquell divuit de juliol del trenta-sis. L’Esteve no se n’ha penedit ni un instant, del que va fer, però el sentiment de culpa no té necessàriament un vincle directe amb el del penediment. És com un rosec, una rèmora indeleble producte de la seva formació al seminari. Li havia passat una cosa semblant quan va haver d’executar, a sang freda, el físic Heisenberg, en aquella cel·la del pavelló de convalescència del monestir d’El Escorial des d’on dirigia el programa nuclear del general Vigón, una imatge recurrent que s’entestava a perseguir-lo. Dos rosecs, doncs, que no s’anul·len però que tampoc no doblen la càrrega. Hi són. No fan gaire nosa, és veritat, però és que no se’n van. Si el torna a matar, o ho intenta, què passarà? Serà una simple substitució en aquell remordiment o bé haurà de carregar amb una culpa afegida? No ho sap, però en el fons no importa. Ha demanat temps i li n’ha estat concedit una mica, una pròrroga molt breu sobre el moment inajornable de la decisió final. Però ja ho sap, i sap que tothom ho sap, tot i que la litúrgia reclamava que no hi hagués una adhesió immediata i entusiasta, que calien unes hores de sediments i reflexió, un son prim que també serveix perquè els mecanismes interiors ajudin a prendre una decisió. Ho faria, sí. I què?

La trucada

Sona un dring de telèfon, que arriba diluït per la distància. L’aparell, una andròmina de baquelita, negra com un escarabat, és al passadís, penjat de la paret, en un racó relativament arrecerat. El Jeroni obre la porta i treu el cap, i la Júlia fa cara de saber de què va i també que no li fa gaire gràcia.

—És per a tu, Esteve —anuncia—. Que l’hauries d’agafar.

Amb la decisió presa, encara calenta, és l’últim que necessita en aquell moment: la pressió, l’empenta, el recurs final dels desesperats. Tot perfectament establert, cronometrat. El parla-hi-tu-que-a-nosaltres-no-ens-fa-ni-cas. L’Esteve està a punt de fer un gest de refús. En aquell moment no vol parlar amb ningú, deixeu-me estar en pau, pensa, encara no us he dit lo què però sé que ho faré i sé que tots sabeu que ho faré, que no calen ajuts exteriors. Però l’Esteve també sap que no pot, que de vegades les situacions difícils de resoldre es desembussen amb l’aparició d’un tercer, ni que sigui per confirmar decisions ja preses. La Júlia s’arronsa, a mi no m’hi emboliqueu, i contempla la vida exterior des de la galeria. L’Esteve s’aixeca, s’acosta al telèfon i es repenja a la paret, buscant descarregar pes i una postura còmoda. Pot ser una conversa llarga. També molt curta, segons com. Però per si de cas.

—Digui’m.

—Bon dia, mossèn. Sens pecat fou concebuda.

D’entrada, l’Esteve no sap qui és el seu interlocutor. El so que li arriba és de carrer, metàl·lic, amb una mica d’eco, suficient per resultar molest. Una cabina llunyana, remor de carrer, de trànsit. La veu li és vagament familiar, però en realitat no pot associar-la a ningú en concret.

—Bon dia —contesta, esperant que aviat pugui lligar caps.

—Ha passat molt de temps —continua l’interlocutor misteriós—. Pensava que em vindries a veure alguna vegada, però m’han dit que et fa mandra bellugar-te i que en aquelles muntanyotes plenes de cabres hi fas una vida regalada.

I tant, és ell. Des de Londres, la veu del corresponsal de L’Avantguarda Josep Pla. Més vella, més enrogallada, molt més fumada, potser més reposada.

—Josep? Hòstia. Poc pensava que fossis tu.

—Ah. I qui et pensaves que era, doncs? Que te m’has rovellat, Esteve.

Hi ha un buit. És evident que Pla no sap com conduir la conversa, que es percep forçada. Sona com si al costat hi tingués algú apuntant-lo amb una pistola. O el convences o et forado el fetge, tu mateix.

—Què hem de fer, Josep? —s’anima a preguntar l’Esteve—. Hem d’estar molt malament si han de recórrer a una vella glòria com tu per acabar d’ensarronar-me.

Pla, que a Londres ha encès un Silk Cut, que diuen que són més suaus, s’ho pensa abans de contestar. Pesa amb cura les seves paraules.

—Tens raó. Mira, no hauria de ser jo. M’han suggerit que et truqués, però no et puc dir qui. Però t’ho imagines i l’encertaràs. Jo ara estic al marge de tot. Es veu que volen que t’acabi de convèncer, però no et diré res que no sàpiguis o puguis intuir, Esteve. Que ja ets grandet i saps el que fas. Jo no sóc ningú per dir-te el que has de fer. Aquesta trucada és una pura comèdia, i hi he accedit per no quedar malament i perquè m’arribi una cistella per Nadal. Tu ja m’entens. Potser sí que es pensen que t’ajudarà una veu fantasmal del passat, que és el que sóc, i que t’entendriràs. Pots comptar, si t’entendriré.

—O sigui que…

Pla, des de la cabina que hi ha a la cantonada entre Shaftesbury i Rupert, sospira.

—O sigui que què. Endavant, Esteve. Què et puc dir, pobre de mi, que només sóc un escarràs, un camàlic, el noi dels encàrrecs. Però és just i necessari, com dieu els capellans en algun moment de la litúrgia. Fes-me cas. Fins allà on arribo, que potser no és gaire enllà, és així. Ara jo he fet el que havia de fer, i m’hauria estimat més haver-ne estat al marge. És així.

Pla calla uns segons i penja, sense acomiadar-se, perquè no sap què dir. L’Esteve se l’imagina, a mil dos-cents quilòmetres, amb els ulls petits, mirant de recuperar els penics del canvi de la cabina amb la mà tremolosa. Que crepuscular que és tot, que vells que ens fotem tots.

Guàrdia baixa

Un cop la decisió ha estat presa, en teoria tot hauria de ser més fàcil, hauria d’anar rodat costa avall. Les qüestions pràctiques. Es tracta de passar dels projectes, segurament dissenyats amb prou temps, a l’acció. Del pensament a l’obra. Els detalls. Resolt el perquè, com fer-ho, quan, on. Però no és tan fàcil, o no sembla que ho sigui. Així que l’Esteve els comunica que ho farà, amb el mateix to d’aquell que anuncia que surt al bosc a buscar bolets, sense ni una ombra de solemnitat, gairebé arrossegant els peus, els membres del Sindicat s’atabalen, com si ja no hi comptessin. L’Esteve, en comprovar el desori, demana si pot sortir una estona a prendre l’aire, a passejar pels carrers d’aquella ciutat que coneix prou bé i, a la seva manera, estima tant. Vés, vés, diu la Júlia, que recupera tot d’una aquella il·lusió de nena el dia de Reis, deixa’ns una estona per endreçar papers, per aclarir-nos, per posar-ho tot en marxa. Passeja, ventila’t, torna d’aquí a un parell d’hores, tu fes i deixa’ns posar la directa.

L’Esteve, doncs, baixa al carrer: és un soldat que té unes hores de permís i pensa aprofitar-les. Compra l’ABC i se’n va a llegir-lo en una terrassa assolellada. És un diari que sempre li ha fet gràcia. Des de fa uns dies, el rotatiu ha començat a especular amb una restauració de la monarquia, venent com un clam popular el somni humit de l’aristocràcia espanyola, que ho ha passat magre des del trenta-u. Tenen fins i tot un pretendent a punt: l’infant Alfons de Borbó i Borbó Dues-Sicílies, el nét d’Alfons XIII, un jove rosset, amb aspecte de crisàlide, al qual han perdonat que, en un obscur accident domèstic, vint anys enrere, hagués disparat un revòlver del vint-i-dos contra el pit del seu germà gran, Joan Carles. Un accident el pot tenir qualsevol. L’ABC el pinta com si fos l’evolució natural de l’espècie monàrquica, un digne representant de la dinastia, segons l’articulista, adaptat als nous temps, preparat com cap altre pretendent, amb voluntat de servei i un enorme esperit de sacrifici. Les imatges que acompanyen el perfil hagiogràfic publicat a la tercera plana no ajuden gaire a projectar aquesta impressió, perquè mostren als estupefactes lectors del diari un senyor rosset, rinxolat, amb cara de nen, ulls globulosos i l’aire general d’inconfusible engrapalament borbònic, però si don Torcuato Luca de Tena creu que aquesta ha de ser la solució als problemes eterns de l’Espanya eterna, l’Esteve no és ningú per dubtar-ho. No hi ha salvació possible. Alguna cosa es belluga.

Un cop exhaurides les múltiples possibilitats d’entreteniment que proporciona el diari, l’Esteve torna a la base. Ja s’ha esbargit prou. Està segur que aquella pausa ha estat programada per proporcionar-li un moment de distensió. Som-hi, de cap. Com més aviat acabem, millor per a tots. Ni es molesten a dissimular. Hi ha una carpeta damunt la taula. És la carpeta, naturalment. Tot està previst. No hi ha cap altre hoste, en aquesta pensió, que es prenen la llibertat d’ocupar la saleta amb un gabinet de crisi? No deu ser per ventura una magnífica tapadora? La Júlia té la rialla oberta de les grans ocasions. S’ha tret un pes del damunt. Ara només s’ha d’encarar la fase executiva. Quasi res. Però, per estrany que sembli, és quan la Júlia es troba més relaxada. Ja no depèn tant de la voluntat sinó de contingències més terrenals. Podrà sortir bé o no, però la part volàtil de l’operatiu, la més insegura, ja està resolta.

Tots l’envolten. El Sindicat al ple. Sembla un tribunal popular.

—Seu. Sisplau.

Pel to de la Júlia, l’Esteve sap que no és el moment per fer broma. L’Hora de la Veritat. Concentració màxima. La Júlia només li ho explicarà una vegada. Ho farà amb precisió, seguint un ordre lògic, quina ha de ser la seqüència prevista dels fets. Les preguntes, si és que n’hi ha, quan acabi.

—Demà al vespre Franco concedirà una entrevista en directe. A la televisió, en un programa de varietés que fan els dijous després de les notícies. Vol explicar la seva història i, previsiblement, anunciar que vol ser un element actiu en l’escena política. No directament, perquè és vellet, ja veuràs, però sí com a ideòleg i garant d’una nova formació política. Hem aconseguit que també t’entrevistin a tu, que ets un caramelet informatiu. T’hem presentat com el responsable de l’atemptat que va desencadenar la seva desaparició. Serà molt bonic. La víctima i el botxí, cara a cara després de la tira de temps. Els hem passat un dossier amb unes quantes dades, detalls que han pogut comprovar sense patir-hi gaire, i estan entusiasmats. Ell no ho sap, serà una sorpresa. Una mica macabra, certament. Millor que visqui en la ignorància. Te’l carregaràs allà mateix. Davant de les càmeres, sí. Et tu, Brute. No pateixis, que si la teva mare et veiés a la tele, no et coneixeria, perquè et posarem ben guapo. A més, estrenaràs identitat, que no em diguis que no fa gràcia. Ets un vell militant de la Izquierda Comunista, mira que originals. A partir d’ara, ets, a tots els efectes, Pedro Aguado Aguado. Fill de Medinaceli, amb la qual cosa eliminem el factor catalanesc de l’equació. Eh que no t’ho hauries imaginat mai, oi que no?

—Medinaceli? No. Mai de la vida.

—És que sempre he dit que tens un aire així com maño. Potser hauríem de treballar l’accent, però no hauries de parlar gaire. En qualsevol cas, has passat mitja vida a l’estranger, o sigui que ningú no s’estranyarà de veure que l’has perdut. T’hem construït una magnífica trajectòria en la clandestinitat, sense ni una màcula. Un vell resistent. Vas sobreviure a la purga i, abans d’escapar-te cap a Rússia, vas tenir temps de posar la bomba a l’avioneta del general. Tenim un dossier fet, i te’l llegeixes, però no cal que te l’estudiïs perquè tampoc no cal que t’entrevistin a fons, oi que no? Ens ha servit per donar-te el passaport a la fama, Pedro. Qualsevol altra variable operativa era massa exposada. Matem dos pardals d’un tret. El pardalet Franco i el pardalet de la propaganda. Estem sonats, sí, ja ho crec. És la millor opció. Cal un sotrac, i el donarem. I tant, si el donarem. T’és igual, l’escenari, oi? I, des del punt de vista pràctic, és molt més fàcil fer-ho allà que no pas en qualsevol altre lloc. Als platós, la gent es relaxa, els tindrem tots amb la guàrdia baixa. Arribes i pim-pam. Està tot preparat. I tenim un pla de fugida preciós, ja veuràs.

Les el·lipsis

És clar, a la previsible resignació de l’Esteve s’hi oposa una protesta amb prou feines esbossada, mormola que és impossible, tot i que sap que no ho és, i us heu begut l’enteniment, quan aquell escamot de monjos abstemis treballen amb una lucidesa envejable. Les el·lipsis a les pel·lícules estalvien als espectadors informació supèrflua. Qualsevol objecció xoca amb un mur amable de contraarguments inapel·lables, de tan lògics i ben calculats que són. La principal preocupació: si el detindrien per haver comès un antic atemptat, però no, de cap manera. En primer lloc, si l’assassinat s’hagués produït ja hauria prescrit. En segon, no hi ha causa imputable: la mateixa presència de Franco desmenteix l’existència de l’atemptat i, per tant, escombra del tot una part del passat. Com a molt, intent, indemostrable i improcessable. L’Esteve sap que està immers en un joc de pilota inútil, però necessari, perquè ha de demostrar que ell no és un corderet sinó un vell soldat que té ànima, recorregut i criteri. És un perfecte déjà-vu, vivíssim. Per allà ja hi ha passat. Reconeix totes les sensacions: el pessigolleig, el temor, el remordiment abans d’hora, una culpable excitació, gairebé sexual, com si es creuessin alguns connectors del cos, o com si l’adrenalina impulsés una tèbia erecció. Exhaust, llança la tovallola. I sabeu què? Foteu amb mi el que vulgueu.

Prado del Rey

L’Eva, que s’ha fet un monyo enèrgic que li dóna un aire d’autoritat, fa de representant de l’editorial que vol publicar el llibre que el senyor Pedro Aguado Aguado ha escrit sobre l’atemptat ful del trenta-sis. Fins i tot, per preparar millor l’entrevista, ha deixat una còpia d’un parell de capítols de les galerades al productor, escrites en una nit insomne per la Mariona i el Sebastià, guionistes suprems del Sindicat. L’Eva fa de cap de premsa, de mànager, de mur de lamentacions. Del que sigui: l’acompanya i la seva missió és donar-li confort i fer-li costat en tot moment. Potser —i això no fóra gens estrany— també en té encomanada una altra: evitar que se li giri el cap, que canviï d’opinió i a l’hora de la veritat s’ho repensi i toqui pirandó. L’Esteve n’és conscient. No té cap intenció de deixar-ho córrer. Això sí que no. Els remordiments que tindria per desobeir una ordre, encara que hagi estat difusa i poc explícita, una bogeria absoluta, serien infinitament pitjors que els que es derivarien de dur a terme qualsevol acció. Tota la vida s’ha mogut entre els dos pols. Entre l’obra i l’omissió, entre el deure i el jeure. En el fons, pensa, és que li agrada. Potser ja és hora que ho reconegui. Senyores, senyors, em va l’acció. Llanceu-me un os amb una mica de carneta, nois, que l’aniré a buscar i no el deixaré estar fins que l’hagi raupat tot. Com un gos a l’arruix del porc fer, adelerat després d’haver-se passat mesos tancat en una barracota. Sense preguntes incòmodes. El soldat perfecte. Un modern almogàver. O potser no: l’Esteve no en sap gran cosa, dels almogàvers. Que venien de les muntanyes, despertaven el ferro picant amb les llances al terra, se’n van anar de mercenaris a Grècia i eren uns veritables animalots. A Grècia no hi ha estat mai. Potser no hi podrà anar mai, tampoc.

—Esteve. En què penses?

—En no re —menteix.

—Hem arribat. Estàs bé?

—Mai no he estat millor.

L’Eva li clava un cop de colze, suau, còmplice.

—Mentidós. Va, baixem.

Són puntuals. Han insistit molt que s’havia de respectar l’hora d’arribada. El general Franco arribarà més tard, quan el programa hagi començat, diu, per si de cas s’estranyen de no veure’l en els prolegòmens, són uns maniàtics de la seguretat. Hi ha una alteració: no va sol. L’acompanyarà un dels seus acòlits, els diuen: l’almirall Carrero Blanco. I qui és, aquest, pregunta l’Esteve. L’hereu, li diuen. Aquest és més jove, no com Franco, que és un vell xaruc. És el que portarà el pes del partit.

A l’entrada de Prado del Rey els espera un dels productors del programa, el senyor Fonseca, Alejandro. És un home baixet i somrient, amb una corbata cridanera, braços en molinet permanent i un airós tupè que desafia la gravetat gràcies a la laca. Haver de tractar amb tota mena de singularitats humanes —i algunes desferres— li ha proporcionat una gran desimboltura, una capacitat innata per moure’s amb gràcia i fer-se el simpàtic amb tothom. Saluda l’Eva i l’Esteve com si els hagués tractat tota la vida. Oh, bienvenidos, bienvenidos, chicos. Fins i tot és capaç de convertir el tràngol de l’escorcoll a la recerca d’una arma amagada, dirigit per un guàrdia civil malcarat, en una mena de joc innocent. L’Eva és controlada per una enorme matrona d’uniforme, que, molt castament, se l’emporta a un recambró per poder palpar-la a fons sense mirades indiscretes. Surten nets de la prova, òbviament. Todas-las-precauciones-son-pocas, es justifica el Cifuentes, s’han rebut amenaces, hi ha molta tensió i el país no està per jugar-se-la, ¿me comprende?

—Perfectament.

—I vostè ja va intentar carregar-se’l una vegada, recordi, he, he —diu, amb una rialleta nerviosa—. Estan tots una mica paranoics. I qui no. És per això que el programa d’aquesta nit serà tan especial. El país sencer es paralitzarà. No es parla d’una altra cosa, cregui’m.

I més que se’n parlarà, si Déu vol, pensa l’Esteve, que no pot evitar recórrer a la providència en els moments més solemnes.

El professor

—Professor Fassman, I presume.

El professor no diu res. Mut, està enfonsat a la butaca, amb els ulls tancats, segurament, al darrere d’unes ulleres de cec. Per un instant, l’Esteve creu que s’ha equivocat i que ha ficat la pota, que aquell individu que seu en un racó de la saleta d’espera no és el Mir de Sort. Però i tant, que l’és. Fa vint anys que van compartir corredisses, quan el va trobar en aquell piset llòbrec de Lavapiés, fent un tàndem impossible amb l’Esteve Albert. Eren els fusibles —per dir-ho d’alguna manera— que l’Oficina d’Informació i Intel·ligència havia destinat a Madrid per donar suport a l’Esteve i companyia en la seva missió suïcida. Després d’aquella estranya epopeia, l’Albert s’havia dedicat a escriure —amb molt d’èxit— obres per als teatres del Paral·lel, mentre que el Pep Mir va fer les maletes i se’n va anar a fer les Amèriques: ja havia acomplert —i amb escreix— els seus deures amb la pàtria. Segons deien els diaris, allà va fer fortuna com a mentalista. Tenia un espectacle fix en un casino de Las Vegas. Un cop l’any, en una rutina que seguia des de la primera temporada que va passar allà, sense excepcions, s’agafava un mes de festa al Caesar’s Palace per tornar a Europa. Una setmana a París, uns dies a Barcelona, deu actuacions a Londres, Roma segons com i, sobretot, una funció molt especial per als seus veïns pallaresos, que sempre l’esperaven amb candeletes. Com s’ho fa, es preguntaven, el xic de casa Llosca, per entabanar-nos a tots d’aquella manera? Cada any els fascinava amb els mateixos trucs. Endevinava què hi havia a la bossa d’una senyora, era capaç de fer creure a tot el públic que la temperatura de la sala havia baixat, de patac, vint graus.

—Josep? —insisteix l’Esteve.

No hi ha resposta. El professor Fassman és al seu racó, immòbil. Ha desconnectat del món. L’Esteve, desconcertat, no gosa insistir. L’Eva l’agafa pel braç i el fa seure a la butaca que hi ha vora la porta. De seguida entra un altre dels convidats, que acaba de sortir de maquillatge. Segons els ha comentat abans el productor, és una cantant famosa, la més conspícua representant d’un gènere en auge que en diuen la canción española: Rocío Jurado. És una fera pneumàtica, d’ulls verds de gata salvatge, ungles com urpes, esmaltades de vermell sang, i una cabellera lleonina. Tot perfectament concebut i realitzat per emetre un missatge al món: sóc un volcà de fúria i passió, encara que el missatge que emet el seu llenguatge corporal és mira’m-però-no-em-toquis, que et menjaré. L’acompanya una senyora eixuta vestida de negre de cap a peus: necessàriament ha de ser la seva mare, ara en funcions de vigilant de mi niña després d’haver-se consumit per criar-la amb aquella ufanositat. Semblen de dues espècies animals diferents, o de dues èpoques incompatibles. La mare, vestida de dolorosa per anar a una processó o a un acte de fe barroc; la filla, armada amb un vestit arrapat i un escot desafiant, la proclamació del triomf de la proteïna i la biologia evolutiva. La mare, que se’n malfia d’entrada de tot el gènere masculí, mormola amb desgana un buenas noches tengan ustés, i fa seure la nena a l’altre extrem de l’habitació, el més lluny possible d’aquells dos homes d’aspecte sospitós. El professor Fassman no s’ha bellugat, però l’Esteve li detecta un moviment gairebé imperceptible de la cella dreta, nerviós, com si fos un tic, que fa que la llum que emeten els fluorescents vacil·li un instant. És evident que ara hi ha dos fenòmens de la natura a la sala, i són de pols oposats. Si el programa no comença aviat, és possible que allò acabi amb un espetec de llamps i trons.

Entra el productor: diu que van malament de temps i l’Esteve ha d’anar a la sala de maquillatge. Deu minuts i comencen. És allà a la vora mateix. Una noia que mastega xiclet el fa seure i, abans de començar, se’l mira com si no sabés per on posar-s’hi. Després de pensar-s’ho una estona, arronsa les espatlles, li lliga un pitet de barber i li aplica a la cara una brotxa pa matar los brillos, diu. Com que ja li sua la closca, i més que li suarà sota els focus, és generosa en la distribució de material. Encabat, li pentina els pèls de les temples, que porta massa llargs i tendeixen a caragolar-se per les puntes. És una perruca molt aconseguida: l’Esteve ja ve maquillat de casa, amb un nas nou, pigues, ulls negres com el sutge. Amb quatre detalls la Mariona i la seva maleteta de pólvores i pròtesis l’ha convertit en una persona totalment diferent: en un veterà comunista aragonès. La noia del maquillatge s’aparta unes passes per contemplar al mirall quin ha estat el resultat dels seus esforços. Hi ha alguna cosa que no li agrada. Moltes, segurament, però no hi ha temps per dedicar-s’hi a fons. Una última maniobra, sí: les celles. Intenta domesticar-les amb una pinta petita, però no se’n surt. Els pèls, que són com filferros, tornen a aixecar-se, desafiants. Ho prova amb una mica de saliva. És un mètode poc ortodox, reconeix, però diu que és molt millor que la brillantina i en casos d’emergència funciona. Retira la protecció de les espatlles amb un gest gràcil, fent-la voleiar com el capot d’un torero alegre, i l’acomiada amb el mateix yastá que va pronunciar Goya tot ensenyant a Carles IV el seu retrat.

—Uh, ¿el servicio, por favor? —li diu l’Esteve.

A mitja pregunta la maquilladora ja li ensenya amb un cop de polze el camí del lavabo. Tots els convidats, tots, demanen el mateix. Ai, els nervis previs, la relaxació d’esfínters, la bufeta que s’encongeix per la tensió. A veure si ara aquest paio esguerrarà la meva obra, pensa, perquè el nota una mica alterat. L’Esteve ja sap cap a on ha d’anar, tanmateix: és la porta que hi ha al fons del passadís. Caballeros, proclama un cartellet, acompanyat, per si de cas hi hagués algun dubte, pel dibuix d’un barret de copa, un bastó i uns guants blancs.

A dins no hi ha ningú. Les portes de les comunes estan mig obertes. Entra a la de la dreta. Abans de continuar, orina amb ganes però amb poca potència, perquè l’edat no perdona, ai, la pròstata. Estira la cadena, abaixa la tapa i s’enfila a la tassa. Dins de la cisterna, que s’està omplint, hi ha un paquetet impermeabilitzat per tres bosses de plàstic. Conté un revòlver, petit. Un Smith & Wesson. Que no sigui una obscura marca russa o txeca o polonesa el reconforta una mica. A l’Esteve no li agraden especialment els revòlvers, ni les pistoles. Troba que són imprecisos, que t’has d’acostar massa a l’objectiu per encertar-lo, però també reconeix que hi ha ocasions en què no es pot demanar res més. Si t’has de carregar algú a poca distància, no hi ha alternativa plausible. I sempre millor els revòlvers, de tota manera: tenen una mecànica sòlida, no s’embussen mai de la vida i et garanteixen que podràs disparar cinc o sis trets sense sorpreses. Els utilitaris. I això que l’única arma que té en propietat és una semiautomàtica: guarda, dins d’una capsa de galetes, la vella Luger que va prendre a un oficial alemany caigut en una emboscada. Però era un botí de guerra, un record dels vells temps. Comprova que el tambor estigui ben carregat, amb totes les bales: no voldria pas haver-se-la de jugar a la ruleta russa. Hi són. Munició del trenta-vuit, amb una creueta llimada a la punta per assegurar l’expansió a l’hora de l’impacte i fer més mal. El missatger encarregat de deixar l’arma —ha estat el Jeroni, que ha passat aquell matí disfressat d’electricista, amb una caixa d’eines amb doble fons— ha fet bé la feina. Se la posa a la butxaca dels pantalons, però fa massa embalum. A les pel·lícules de gàngsters l’amaguen a la cintura, apuntant al cul, subjecta amb el cinyell. Però aquest és un amagatall incòmode: si et fan seure en un sofà, se’t clava i és impossible de treure-la amb un mínim de dignitat. El millor lloc és a l’infern de l’americana. Per sort, la butxaca interior és prou ampla. Comprova al mirall del lavabo que no se li noti. I no, no se li nota. Gens.

Directíssim

El productor Cifuentes els ve a buscar a l’hora en punt. Fan una fila estranya. La folklòrica, el mentalista i el vell terrorista, que s’haurà d’enfrontar amb una de les seves víctimes molts anys després. L’escaleta del programa, que es preveu que duri una hora i mitja, es completa amb l’actuació de Raphael, que és la gran estrella del moment i és al mig del plató, vestit de negre rigorós, assajant el número d’entrada amb l’orquestra dirigida pel maestro Ibarbia. El productor els deixa en mans del regidor, que els fa seure en unes butaques que hi ha al costat de l’accés a l’escenari. Abans de començar se’ls acosta el presentador del programa, José María Íñigo, que els saluda amb una exquisida amabilitat i els dóna algunes indicacions pràctiques: començaran a l’hora en punt, si han d’anar al lavabo que ho facin ara o no tindran cap més oportunitat, hi haurà dues pauses per a la publicitat però serà millor que no es mogui ningú. Rocío Jurado aprofita la invitació per anar a buidar una bufeta més que buida. Eh que son loh ne’vioh, mormola. Fassman no diu res. Continua protegit per les ulleres de sol, submergit en el seu aïllament. El presentador agafa l’Esteve del braç i l’aparta uns metres, lluny de l’abast dels focus, com si volgués crear un clima de confidència. Li dóna les gràcies per haver acceptat la invitació, insisteix en l’enorme expectació que ha despertat arreu el programa i confia que la trobada serveixi per ajudar a la reconciliació del país, que necessita passar pàgina i mirar cap endavant, però sense oblidar el passat. Ho diu amb total sinceritat, i l’Esteve no pot sinó compadir-lo en silenci, mentre pronuncia unes vagues paraules d’assentiment, i tant, aquesta és la nostra intenció. Passar pàgina, oblidar el passat, fer veure que aquí no ha pasao ná. Per nosaltres no tingui ànsia. Mà estesa. El regidor els ve a buscar. Afanyin-se, que comencem d’aquí a tres minuts. El presentador li torna a donar la mà i se’n va cap a la posició, al centre del plató, des d’on donarà la benvinguda als espectadors. L’Esteve seu a la butaca que li ha estat assignada i mira el públic de les grades, a la recerca d’elements sospitosos. Tots ho són, tots ho poden ser, de fet. Hi haurà policies infiltrats, naturalment, però és incapaç de distingir-los entre la concurrència. Tant pot ser aquell jove de bigotet que seu a primera fila com la senyora grassa que és a tocar del passadís central. A l’hora de la veritat, potser ni l’un ni l’altre, de manera que no perden temps elucubrant. El que hagi de ser, serà.

El que hagi de ser

Després d’una breu salutació del presentador, plantat tot pinxo al centre de l’Estudio 1, hi ha una intervenció musical per engegar el programa. Lluny de les masses sonores d’un preludi wagnerià, l’encarregat d’escalfar i obrir l’espectacle és l’artista Raphael. Presenta, diuen, el seu darrer èxit, Con el sol de la mañana, una cançó atapeïda, amb uns violins lleganyosos que s’arrosseguen i intenten acompanyar sense aconseguir-ho del tot la veu goluda del cantant, que gesticula i mou les mans i els malucs com si fos un possés. Grans aplaudiments del respectable i primera entrada de l’escaleta resolta. El segon número és el del professor Fassman, que és presentat a l’audiència com el mentalista de més èxit a Amèrica —i és ben cert. El Pep Mir no ha abandonat ni un instant la seva presència glacial. S’ha tret, això sí, les ulleres de sol. Resulta que té —l’Esteve no ho recordava— els ulls blau cel, i comença l’actuació precisament exhibint la seva capacitat per canviar-los de color: de blau a verd per acabar en castany, una habilitat que als televisors en blanc i negre, que a Espanya encara són una immensa majoria, només es pot percebre a mitges. Però no importa, perquè tot seguit hipnotitza el pobre senyor Íñigo: abans de procedir li pren la mida amb una escala de mesurar reclutes i fa metre setanta-cinc. Després de la hipnosi, es queda en un metre seixanta-cinc, i les mànigues de l’esmòquing li van balderes. El públic fa ohs i uhs i es remou, incrèdul, des de les grades. Fassman s’hi fixa. Amb un espetec de dits fa que tots es tornin muts; amb una simple imposició de mans, aconsegueix que una senyora de Múrcia que només sap parlar murcià reciti els versos finals —en grec antic— de l’Anàbasi de Xenofont —i hi ha un notari a primera fila que en pot donar fe. I toca el torn als teleespectadors: «Des de la comoditat de les seves llars». Fa que des de Galícia fins a Melilla tots els rellotges s’avancin una hora, que als calaixos els mitjons es desaparellin, i que dos milions i mig de gossos udolin a l’uníson. L’Íñigo, que ha recuperat a poc a poc la seva estatura habitual, no gosa tallar-lo, però al mateix temps tem que el número es descontroli i acabi afectant l’economia del país: semàfors en vermell, centrals hidroelèctriques aturades, el trànsit aeri alterat. Respira alleujat quan, amb un gest hieràtic, gairebé imperceptible, el professor Fassman dóna a entendre que ja n’hi ha hagut prou per avui. Minuts per a la publicitat, no se’n vagin, que de seguida tornem. Anuncis de frigorífics Philips, mejores no hay, de maquinetes d’afaitar Filomatic i de la Kina San Clemente, da unas ganas de comer.

A la tornada de la pausa el presentador, que ha adoptat un posat solemne, fa una arenga prèvia d’un exagerat caràcter èpic, abans de donar pas a una pel·lícula, com a preludi del plat fort del programa, amb el permís de la Jurado, el momento que todos hemos estado esperando. És un breu documental, de cinc minuts escassos, molt ben fet, que repassa diversos aspectes de la vida de Franco. Hi ha imatges de la terrible guerra del Marroc, una simfonia virada a sèpia de pols, sang i mosques. El general més jove d’Europa, com si això volgués dir alguna cosa. El director de l’acadèmia de Saragossa. Capità general a Galícia. Tot seguit, fotogrames inèdits dels dies posteriors al cop d’estat de novembre del trenta-quatre, la doble proclamació des del balcó del Palacio Real, feta per Franco i José Antonio, i les conseqüències immediates: muntanyes de llibres cremant a les places, els terribles afusellaments de Paracuellos, aquelles processons interminables de dissidents que desfilaven, capcots, cap a l’execució després d’un simulacre de judici sumaríssim, acusats d’alta traïció. Dos plans que resumien el terror: les tres setmanes de la purga en què van liquidar, materialment, la major part de l’oposició. Les entrevistes amb Hitler, la primera, la segona i la tercera. Fotografies de la ferralla en què es va convertir el Dragon Rapide, un Sanjurjo capcot visitant les restes, en el que va ser el seu primer acte públic després de succeir Franco, tan impensadament. El funeral, multitudinari. Una solemne però desapassionada veu en off desgrana la seqüència dels esdeveniments, com ho llegiria un notari. Un llarg fos a negre marca, a la manera d’un teló visual, el pas de la vida pública de Franco a la segona part: una existència oculta, secreta. Fa estrany veure un militar de carrera, sempre a primera línia de foc, entrar, de sobte, en la clandestinitat. Però certament ho va fer i aquest és el gran misteri, diu el documental. Aquí ja no hi ha recursos d’imatges pròpies, sinó que són fragments de pel·lícules molt vistes: Hitler i la Segona Guerra Mundial, Barcelona ocupada, la bomba russa sobre Hamburg, la capitulació i la creació de la República de la Nova Alemanya al sud del Paraguai, prop de la frontera amb el Brasil. I, per acabar, la investigació del periodista que va aconseguir la fotografia insospitada d’un ancià Franco sortint de missa, amb un vestit crema i un barret panamà, com si fos l’amo d’una plantació de cotó. Quan el reportatge s’acaba el plató queda uns segons a les fosques, fins que s’encén un focus dramàtic i il·lumina les butaques on han col·locat Franco i l’acòlit que l’acompanya, l’almirall Carrero, durant l’emissió del documental. El presentador, a mesura que s’encenen la resta dels llums del plató, se li acosta, fins que s’asseu al seu costat. Porta unes cartolines a la mà on hi ha escrites les preguntes que l’equip de guionistes del programa ha preparat amb tota cura. El saluda dient que té allà al davant un protagonista de la història recent d’Espanya, i que la seva increïble reaparició ha sacsejat el país de dalt a baix i l’ha deixat en estat de xoc.

La primera de les qüestions és òbvia. General, com és que ha volgut viure amagat durant tant de temps? Tanta era la por que tenia?

I la resposta de Franco, que ha estat preparada i assajada a consciència, també ho és. Mireusté, és el primer cop en trenta-cinc anys que parla en públic, i té tantes coses a dir que té por de deixar-se’n la meitat, tot i que és conscient que en la seva primera intervenció en obert amb prou feines podrà esbossar les línies mestres del seu discurs, que exposarà en detall el proper cap de setmana. Franco conserva aquella veueta de vicetiple que més de la meitat de la població no ha tingut l’oportunitat d’haver escoltat mai més enllà d’algun antic enregistrament, però parla sense dubtes i amb una notable fluïdesa. El que diu és de manual, la resposta que porta preparada des de casa: tot bon soldat ha de saber quan és millor passar a la rereguarda, a la caserna d’hivern. Ha servit fidelment el seu país des d’Amèrica i no se n’ha penedit ni un instant, d’aquella decisió, que va ser difícil de prendre però inevitable. I el temps li va donar la raó. No es pot pas dir que sigui un covard, assegura, amb una punta d’indignació. Recorda que, quan era un oficial jove, a la guerra del Marroc, va estar sempre al davant dels seus soldats, sense tenir cap por de les bales dels [podrits] cabilencs d’Abd-el-Krim. Que la Laureada de San Fernando no te la regalen en una rifa, diu. Creu fermament en la providència i al llarg de la seva vida només ha obeït els seus designis. Quan, després de la traïdora secessió catalana, li va tocar assumir les responsabilitats de govern, continua, no li va tremolar el pols a l’hora de prendre els més audaços determinis, sempre pel bé de la pàtria. I que només quan va entendre que serviria millor Espanya des d’una zona d’ombra va fer el pas. Sabia que tenia molts enemics, exteriors i interiors. Fins i tot Sanjurjo, a qui considerava un amic, el millor dels aliats, però que també conspirava contra ell per rellevar-lo. Així, quan l’ambaixador del Tercer Reich li va comunicar que hi havia una bomba al Dragon Rapide ho va reconsiderar tot. Els bons amics alemanys es van oferir a ajudar-lo en aquell moment en què semblava que tot s’ensorrava. Se n’aniria, desapareixeria i tornaria quan fos possible. Després va esclatar la guerra mundial. Immediatament després de l’atemptat es va adonar que era molt més útil a la pàtria des de dins d’una trinxera que no pas exposat a l’acció dels traïdors i els covards.

Pregunta de guió:

—I no ha tingut temptacions al llarg de tots aquestos anys de tornar a l’escena pública?

Fa veure que s’ho pensa.

—Moltes vegades, sí, moltes, però no vaig acabar de veure el moment oportú. Al final t’acostumes a viure d’una determinada manera, veus com el país va fent el seu camí i tu no et sents amb les mateixes forces que tenies abans, però hi ha moments en què la voluntat de servei i l’amor a la pàtria passen davant de qualsevol altra consideració.

Conforme. L’entrevistador no es queixa davant de la rastellera previsible de tòpics amb què argumenta les seves intervencions. Una altra qüestió.

—I per què ha tornat? Aquesta és la pregunta que ara mateix s’estan fent vint-i-vuit milions d’espanyols. Em penso que tenen dret a una resposta entenedora.

Franco esbossa una rialleta de conill cruel.

—M’estic fent vell i no em vull morir lluny de casa. A més, crec que encara seré a temps d’ajudar que la meva estimada Espanya trobi el seu camí.

—I quin és aquest camí, segons vostè? —li demana l’Íñigo.

Franco diu que voldria contribuir, amb les seves escasses forces, compensades tanmateix per tota la seva experiència, a ajudar que Espanya retrobi el seny i el camí que la van fer tan gran, en aquell imperi on el sol no es ponia mai. Ara és conscient que aquesta grandesa ha de mirar cap a dins, en comptes de projectar-se cap a fora. Ell ja té una edat, reconeix, però per sort la pàtria té homes prou capacitats i amb la vocació necessària per prendre el timó de la pàtria en els moments difícils —i assenyala l’almirall Carrero, que seu a la dreta del pare i fa com que sí amb el cap. Franco parla amb seguretat. Es nota que l’entrevista ha estat pactada amb anterioritat i que el general ha rebut entrenament intensiu per respondre amb naturalitat i desimboltura.

Quan ja fa uns deu minuts que conversen, el presentador anuncia que, després d’un nou intermedi, el general s’enfrontarà, cara a cara, amb un dels seus fantasmes del passat, amb el que assegura que va ser el responsable de l’atemptat que va desencadenar la seva desaparició i que ha reaparegut per explicar al món els seus motius. A Franco, que en principi d’això no en sap res, se li dispara un tic a la parpella esquerra. Amb això no hi comptava pas, els de la tele li estan aixecant la camisa, però ja li havien advertit que les coses havien canviat molt a Espanya, de manera que que sea lo que Dios quiera, pensa amb resignació. El regidor fa que el públic aplaudeixi així que s’encenen tots els llums al plató. Per la megafonia interior s’avisa que la pausa serà molt breu, sobretot que no es mogui ningú del seu seient. Si us esteu pixant, feu-vos fotre, hi hauríeu d’haver anat abans. El productor acompanya l’Esteve a una butaca que han col·locat just davant de la que ocupa el general. La Júlia li ha recomanat que arrossegui una mica el peu esquerre, més que res per confondre els que ho hagin d’investigar. Franco s’ha posat unes ulleres de sol, enlluernat pels focus, i gira el cap. L’Esteve, en passar pel seu costat, tampoc no se’l mira. Sua; un rajolinet li llisca coll avall. Tot ha estat una gran equivocació. Tota la seva vida ha estat una rastellera d’equivocacions, l’una darrere l’altra, i aquella seria la pitjor de totes. Tanca els ulls i evoca les fotografies del bombardeig de Gironella. En podia haver escollit moltes d’altres però, no sap ben bé per què, aquelles imatges terribles són les que se li projecten en el pensament. Franco mou compulsivament la mà esquerra. Un principi de Parkinson, tal vegada. L’Esteve no pot evitar pensar en el seu pare, ja gran, quan va començar a tremolar d’aquella manera. Desvia la mirada de les mans del general i intenta veure-hi més enllà. S’acaba la pausa.

La cruïlla

L’Esteve, com sempre que arriba a una cruïlla vital difícil, tanca els ulls, tot esperant una revelació o un senyal. En cap moment no han parlat de quin seria el millor moment per matar Franco. Al començament de l’entrevista, cap a la meitat o bé al final? Amb molta elegància i un punt d’inconsciència, en una operació tan preparada, els ideòlegs ho han deixat a criteri de l’executor, amb aquesta catalaníssima manera de procastrinar les decisions difícils amb fórmules ambigües, i només fan que espolsar-se les puces. Tu mateix, tu fes, ja ho veuràs, sobre la marxa. Com aquells que van a comprar a la botiga de la cantonada i diuen, amb alegria, que ja ho trobarem, passarà la mama a pagar. Quan creguis que sigui més segur. Però potser que no t’exposis gaire, com menys parlis, millor. Al començament potser estarà bé. I l’Esteve hi està d’acord. No vol parlar, no vol que l’entrevistin, no vol haver de mentir més improvisant respostes sobre un conte de la vora del foc.

El presentador fa una introducció del personatge, d’aquell Pedro Aguado de Medinaceli que s’han tret de la màniga, però de qui explica una biografia plausible. En comptes de remenar un impossible passat com a capellà se n’han empescat un de més normalet: soldat de lleva a la base de Cuatro Vientos, des d’on va tenir l’oportunitat de sabotejar l’avió del general, per ordre del Comitè Central d’Acció Comunista, en revenja per la gran purga del trenta-cinc.

—General, coneix aquest home? Fixi-s’hi bé.

El general Franco dubta. O ho fa veure. Després d’un lleu titubeig, diu que el rostre no li resulta familiar. Però sense cap convicció, ho diu com si volgués quedar bé.

—Han passat trenta-nou anys, general. Això és molt de temps. És natural que no el reconegui —el consola el presentador—. El va veure a Cuatro Vientos, el matí de l’atemptat. Divuit de juliol del trenta-sis.

Franco s’ha tret les ulleres de sol. És probable que necessiti graduació per veure-s’hi, perquè intenta enfocar tancant els ulls.

El general és a cinc metres de l’Esteve, encara no. Només s’hi interposa la gran taula de les entrevistes, però no hi ha cap altre obstacle. Entre ells tan sols hi ha el presentador, a la rereguarda els càmeres i, al peu de la graderia, el regidor. Segurament l’Esteve podria fer el fet des de la seva butaca estant, però és millor acostar-se una mica més. No és qüestió de fer el ridícul. Va, com més aviat comencem, més aviat acabarem. Prou xerrameca, general. Ara o mai. L’últim acte de servei. L’últim, segur. S’aixeca, i l’operari de la grua que aguanta el micròfon ha de fer una maniobra per evitar l’impacte. Mentre s’alça treu amb la mà dreta el revòlver de l’infern de l’americana, l’amartella i avança cap a Franco, que se’l queda mirant, on va, aquest, quina desconsideració, aixecar-se a mitja entrevista, potser em vol fer una abraçada reconciliadora, pensa, però no són maneres, i l’inici de la indignació o del dubte li priva de veure que porta un revòlver, que sembla de joguina, que l’agafa ara amb les dues mans, apunta i li dispara tres trets, sense deixar de caminar en direcció al general. El gallet va suau i no ha de fer cap pressió especial. Qui sigui qui hagi estat el mestre armer ha fet una bona tria. Dos trets al pit i el tercer a l’espatlla, perquè amb els dos primers la víctima s’ha inclinat una mica cap a un costat. No ha fet cas de l’única recomanació: que apuntés al cap, l’aposta segura atès el petit calibre de l’arma. Però no ho fa per una pudorosa contenció, vol estalviar al públic l’espectacle penós d’un cap obert, amb fragments de cervell escampats damunt de la taula. Segurament no hauria passat res de tot això, i el projectil només hauria tingut potència suficient per obrir un foradet, tot i que letal, a la closca del Generalísimo. Li queden tres bales. ¿I si les dedica a Carrero Blanco, que s’ha quedat encongit a la butaca, atònit? Seria una bonica víctima col·lateral, la manera de tallar d’arrel el plançó. Però ningú no li ha dit mai res de Carrero i prendre la iniciativa potser podria capgirar els arcans càlculs polítics del Sindicat. O sigui que li perdona la vida i no s’hi acarnissa. El deixa viure i en els ulls de l’almirall hi veu una expressió d’agraïment.

El general, després d’inclinar-se a poc a poc, s’ha deixat anar com un sac de trumfes damunt la taula. Probablement una de les bales li ha seccionat una artèria, l’aorta, perquè treu sang per la boca a borbollons, fins que el cor deixa de bombejar i el doll s’atura. És mort, decididament mort, mort sense cap ombra de dubte. El fum i l’olor de pólvora omplen el plató. L’Esteve se l’ha carregat davant tres milions d’espectadors. Amb tota seguretat, els que ho han vist per televisió s’han esgarrifat més que el públic de l’estudi, que potser ha pensat que era un muntatge, una ficció. Hi ha xiscles, però són producte més de l’ensurt per les detonacions que no pas perquè hagin vist res. Durant els primers cinc, deu segons només el presentador sembla haver-se adonat del que ha passat en realitat. Es posa les mans al cap, s’aixeca i fa caure la cadira.

És llavors quan intervé el professor Fassman, que, sorgit des dels bastidors, avança amb seguretat cap al centre de l’escenari i, sense necessitat de micròfon, diu que ha estat tot una il·lusió, la segona part d’un truc que ha preparat durant la seva actuació, que sisplau es quedin quiets fins a nova ordre. Ningú no espera que les seves paraules facin cap altre efecte que aturar uns segons la reacció, i a fe de Déu que ho aconsegueix: tothom aguanta la respiració, i hom diria que el cadàver del general, que ja ni es belluga ni sagna, és un maniquí, i ha substituït el personatge real, que està amagat sota la taula o rere unes cortines, còmplice d’un gran engany que es resoldrà amb sorpresa i admiració general.

Mentrestant, l’Esteve aprofita per fugir. Ha memoritzat el recorregut de sortida: no és difícil, ha de desfer el camí d’anada, passar entre dues càmeres i buscar la porta, vigilant de no entrebancar-se amb els fils que hi ha per terra, quina trista fila que faria un magnicida fotent-se de lloros amb el cable d’una càmera. Quan un dels guardaespatlles reacciona, per fi, l’Esteve ja ha sortit del plató, coincidint amb una apagada general de llums: després dels trets l’equip de suport del Sindicat ha volat el transformador que hi ha a l’entrada del complex i el generador d’emergència només està preparat per encendre uns llumets de seguretat que, a l’hora de la veritat, no il·luminen gaire re. L’apagada és el senyal que el públic espera per despertar de la seva il·lusió col·lectiva, i comencen els crits i els desmais. El pànic. Tot plegat, encara que sembli que hagin passat minuts des del primer tret, ha transcorregut amb prou feines en deu segons. A la porta de l’Estudio 1 l’han anat a buscar els que, en un rampell d’originalitat, han anomenat la Unitat d’Extracció. De fet, són el Pere Ferrer i el Jeroni Monfort, acompanyats per dos joves de reforç que han arribat el dia abans de Barcelona. Porten unes metralletes curtes israelianes que semblen de joguina, però que, en teoria, els haurien d’ajudar a superar tots els obstacles. En la penombra dels passadissos, s’obren pas amb unes llanternes que dibuixen el camí. No hi troben ningú. El Pere, que va al darrere, dispara unes ràfegues per alentir els perseguidors. No van cap a la recepció, on hi ha sempre una parella de policies, sinó que es desvien cap a un dels molls de càrrega que hi ha al costat de la sala de control, que és per on han entrat, perquè l’Eva, que ha desaparegut així que ha començat el programa, els ha obert la porta. Salten, i allà els espera un Dodge Dart negre, engegat. Al volant hi ha un indígena, un dels contactes de l’Agència a Madrid. Arrenca amb soroll de pneumàtics i circula en direcció nord. Els cinc-cents primers metres, fins que arribin a la carretera general, són els més complicats, qualsevol vehicle que surti de Prado del Rey ha de ser sospitós. Tres i tres, l’Eva és al davant, al mig, i l’Esteve al darrere, entre el Pere i el Jeroni. Veuen la resplendor oscil·lant dels llums policials, que baixen de la banda de Pozuelo. Quan arriben a la cruïlla, ells giren a la dreta, en direcció sud. No aniran a Madrid, seria massa exposat, perquè han fotut una puntada de peu a un vesper. S’amagaran uns dies, tot el temps que faci falta, en una casa que els de l’Oficina van comprar fa temps a l’entrada d’Alcorcón, una estranya operació immobiliària en una ciutat evanescent, quasi imaginària. El refugi, la llodriguera.

L’Esteve té el revòlver a la mà. No l’ha deixat anar en tota l’estona, però no és conscient que el porta. El canó encara està calent. El Jeroni l’agafa amb delicadesa.

—Do’m, això, que el portarem al Museu Nacional. Ja tenen una vitrina preparada. I la perruca, i la resta de la disfressa, va.

S’arrenca la perruca i les celles postisses, es treu les dues peces de plàstic que li han canviat la forma de la boca, les lents de contacte que tanta nosa li fan.

—Treu-te la camisa, també.

Es desnua la corbata, es treu la camisa blanca, amb uns esquitxos de sang, i es posa una samarreta i un jersei que li dóna l’Eva. Tot dins d’una bossa d’esport. Quan passen pel primer pont, el Josep la llença al riu.

—Sabeu què? A prendre pel sac el museu. Ja us hi posaran la mòmia, Esteve.

A ningú no li ve de gust parlar. Fan veure que no, però esperen trobar controls, algun obstacle a la seva plàcida fugida. Hauria estat el més natural, el més proporcional al que havia passat. Però no corre ningú, els pocs vehicles que circulen a aquella hora ho fan amb tota la normalitat; canvien de llargues a curtes quan toca, no hi ha ni llums ni sirenes. Hi ha com una nosa fosca que omple el poc espai lliure que queda dins del Dodge. Fer el bé fent el mal. Tothom elabora els seus raonaments i se’ls guarden. Si els haguessin formulat en veu alta, n’hauria resultat un compendi de retrets i justificacions, pesos i contrapesos, llums i ombres. Si hi hagués justícia, Franco hauria estat detingut, jutjat i qui sap si executat l’any trenta-cinc. Aquells quaranta anys de propina i d’impunitat han estat una vergonya per a tothom. Però, si més no, no s’ha mort al llit, i la seva biografia haurà acabat de sobte amb una nota tràgica, inesperada però imbuïda d’una certa aura poètica. En temps de descompte, gairebé, però avançant-nos al destí. Abans les execucions eren públiques i aplegaven moltíssima gent. No hi anaven tant per l’atracció morbosa de veure com mataven algú —un parricida, una bruixa, un violador— sinó per l’exemple, per comprovar en primera persona que el sistema tenia força i sempre s’imposava, per cruel o injust que fos. Els pares hi portaven els fills i procuraven que no perdessin cap detall. Encabat, els clavaven un mastegot o un pessic perquè no ho oblidessin mai.

Tant de silenci els farà mal.

—Posa la ràdio, sisplau —suggereix el Josep.

L’Eva remena el dial. Sobretot estàtica, uns llunyans melismes magribins. Entre el soroll de fregit, apareix amb força el senyal de Radio Nacional de España. No sembla que s’hagi produït cap daltabaix: un presentador de veu avorrida parla sense cap indici de passió de la darrera novel·la de don Camilo José Cela.

—No l’apaguis. Aviat seran les onze.

L’hora del parte. Sonen els tuts i la fanfàrria. El locutor de continuïtat llegeix el teletipus d’urgència. En passar per un fondal, la sintonia de l’emissora s’entretalla. Asesinato en directo del. Fuerzas y cuerpos de seguridad del Estado, desplegados en. El ministro del Interior, desplazado a. Primeras reacciones de.

—Canvieu-ho, per favor —mormola l’Esteve, que s’ha animat a badar boca—. Tots sabem què ha passat, no? Busca’m una altra emissora, Eva. Amb música, si pot ser.

El dial travessa una agònica flamenquitat i, un cop més, càntics àrabs. Finalment s’atura en una música simfònica. Les frases discorren amb placidesa, amb cadències previsibles i una arquitectura d’una racionalitat reconfortant, amb una melodia dolça i a la vegada un pèl inquietant conduïda per les flautes. L’Esteve intenta endevinar. És Haydn o és Mozart? Al final, segons el locutor, resulta ser Gluck, Christoph Willibald, el fill del guardabosc. La famosa dansa dels esperits, de l’òpera Orfeo ed Euridice, els aclareix. Res de més adequat per a aquella nit tan fosca. Els esperits, els del passat i els del present, els recents i els antics, que dansen.

Falta gaire?

—Falta gaire?

No és que l’Esteve tingui por que els interceptin. En aquell punt, quan ja fa més de mitja hora que ha passat tot, es veu que la capacitat de reacció de la policia, si és que ha reaccionat, ha estat lenta i que per aquelles solitàries carreteres del sud de la província no els aniran pas a buscar. L’Esteve vol aturar-se, pensar, dormir una estona, sense malsons, si pogués ser. Demà serà un altre dia. S’ha tancat un capítol de la seva vida i ara en comença un altre. Un epíleg, més aviat.

—Arribem de seguida —diu el Jeroni.

El conductor no ha obert la boca en tot el viatge. Quan passa un cotxe i mig il·lumina l’interior, l’Esteve veu el seu rostre angoixat reflectit pel retrovisor. Sua i té les barres serrades, en un gest de tensió insuportable. Vés a saber quin ha estat el seu recorregut, quin ha estat el seu grau d’implicació, com l’han convençut perquè acabi fent de còmplice, conduint aquell cotxot de ministre per carreteres secundàries una trista nit de novembre. En el millor dels casos, si se’n surt, ho podrà explicar als seus néts: mireu, nens, jo vaig ser qui va ajudar en la fugida de l’assassí de Franco. I si tot va malament, serà només una nota al peu, un foli al sumari, però li hauran fotut la vida enlaire.

Posa l’intermitent.

—Ja hi som —anuncia l’Eva.

Els darrers cinquanta metres discorren per una pista de grava. Passen pel davant de la façana principal de la casa, il·luminada per un fanalet d’escassa ambició. Però el cotxe s’atura al darrere, des d’on no els pot veure ningú. El conductor baixa un moment, entra a l’edifici, que és la típica caseta de pagès de secà, amb un garatge alt a la planta baixa per deixar-hi el tractor i els remolcs, i apuja la porta, que és de persiana metàl·lica, amb una maneta i un soroll excessiu. Així que el cotxe pot passar, torna al volant, fa la maniobra i el deixa a dins. Ja són a casa.

Deixen que l’Esteve pugi primer, i hom diria que van lents per fer que hi hagi una distància suficient. A dalt l’espera la Caitlín. Durant tot aquell trajecte ha tingut la premonició que se la trobaria. Bona una per perdre’s la festa, sempre a punt, sempre al seu costat. No hi ha missió sense la Caitlín, no hi ha vida, no hi ha res que valgui la pena. Ella el rep al replà de l’escala sense dir res, l’abraça com si fes anys que no es veien i l’arrossega cap a la cuina, on els altres tindran la delicadesa de deixar-los solets una estona. L’Esteve no pregunta què hi fa ni com ha arribat fins allà, perquè serien preguntes retòriques i, en el fons, ja s’ho imagina. Damunt del taulell hi ha un televisor portàtil, amb les banyes desplegades.

—Ho has vist? S’ha vist?

L’Esteve fa la pregunta sense saber quina resposta vol sentir. Qualsevol de les dues opcions és prou dolenta. La Caitlín fa que sí amb el cap.

—Perfectament —diu—. Ets un artista, Esteve. Ho has fet amb molt d’aplom, amb un punt d’elegància, fins i tot. No se’t veia gens nerviós. T’has aixecat de la cadira, i t’has descordat l’americana com ho faria un professional, nen. Com si ho haguessis fet tota la vida. T’hi podries dedicar. I la perruca t’afavoria. Estaves molt guapo. Si no fos perquè ara ets més famós que la Monyos, te la podries tornar a posar.

—Tinc la sensació que no he fet res més en ma puta vida —es lamenta.

—No és veritat. Fes el repàs i veuràs que no.

La Caitlín necessita canviar de tema. No serveix de res insistir, reconstruir, evocar. Ja els vagarà, però de moment tot és massa recent. Han de mirar de passar pàgina.

—Tens gana?

No ho hauria dit mai, però es menjaria un bou. Té una gana essencial, la del soldat que ha de menjar abans de lliurar una batalla perquè no sap quan podrà tornar a endrapar. A taula hi ha una truita de patates, acabada de fer. La Caitlín treu unes cerveses de la nevera.

—A la nostra salut —diu la Caitlín.

—I ara què?

Ella no ho sap. No hi ha plans, o no els han comunicat. Tot està condicionat al que passi a partir d’aquell moment. Quines reaccions hi ha, com els afectaran els moviments que, indefectiblement, s’hauran de produir. I de seguida. L’Esteve ha encès la metxa, però ningú no pot predir si farà explotar una piula, una traca valenciana o una barrina de dinamita. Han de seure i esperar. Quan acaba de menjar l’Esteve s’aixeca, obre una mica el porticó i mira el carrer.

—Quina hora és?

—Prop de les dotze. Estàs cansat?

—Estic mort.

No, no està mort. El que està mort és Franco, ara sí, mort, fred, un difunt nou de trinca: de fet som cadàvers durant molt més temps que no pas éssers vius, fins que ens convertim en mòmies, en fòssils o, al final del camí de la descomposició de la matèria, en àtoms errants.

La certesa

De sobte, una estranya certesa. A les quatre de la matinada, estirats al llit a les fosques, sense gota de son, és el moment de la clarividència, l’hora de les revelacions.

—Caitlín. Ho sabies? T’han vingut a buscar? T’has presentat voluntària?

I tant si ho sabia. Quina una per no estar-ne al cas. Ella ho sap tot.

—És clar. Jo ho sé tot. No t’hauria d’estranyar gens, Esteve. Tu sempre tan innocent. Hasta sembla mentida.

—Què és el que saps?

Hi ha un silenci, com si ordenés el llistat.

—Tot —insisteix.

—Ahà. Tot? Des de quan?

La Caitlín perd de vegades la paciència.

—No em facis parlar, Esteve. Xxt.

És inútil insistir-hi. Callarà. I encara més si, com sospita l’Esteve, les revelacions poden alterar-lo. A l’hora de guardar secrets, la Caitlín és una tomba. Com si fos Newgrange, igual. Més, encara: de les piràmides de Gizeh, la gran. Let it be. Millor així, pensa l’Esteve, millor conformar-se i millor no saber, molt millor deixar estar l’interrogatori impossible per submergir-se en aquell misteri atlàntic fet dona que jeu al seu costat, sempre tendra, intensa, càlida, tan humida i acollidora. I per què no. Qualsevol hora és bona i prou saben que pot ser l’última. A poc a poc. Es desperten com si s’haguessin posat d’acord, no hi ha més son, ni neguits. Fa quaranta anys que es coneixen i sempre és com aquella primera vegada, a la caserna abandonada dels Black & Tans que hi havia a Abagog, damunt d’una màrfega bruta, amb el soroll de fons de les metralladores que disparaven cap a la banda de Clones. Ara no hi ha cap urgència. Aquella guerra es va guanyar. Ara tenen tot el temps del món, que es congela i s’estira. La cartografia del desig és un paisatge conegut. Cada vegada és una primera vegada. Ara no hi ha sorpreses, però sí l’alegria essencial del retrobament, que sempre ha combatut el perill de la rutina. Tanta tendresa és el contrapunt perfecte de la mort. I no hi pensen, perquè amb tant d’amor no pot existir.

Alba

—Ep, parella. Lleveu-vos, va.

El Jeroni ha tret el cap per la porta, després de picar. Cap dels dos no dorm. Després d’aquell esclat de passió, ha estat una nit estranya, d’una quietud espessa, plena de somnis sense son, callada i tranquil·la. Encara no ha arribat la claror, només es dibuixa una ditada molt tènue de llum a l’horitzó. La Caitlín no es vol moure, de moment, i acapara el tros de cobrellit que ha deixat lliure l’Esteve. Es vesteix d’una esgarrapada i baixa a la cuina. Hi ha una ràdio, cafè i un plat ple de burilles. Han obert la finestra per ventilar una mica. Han estat de guàrdia tota la nit, escoltant la ràdio, potser pendents del telèfon.

—Què ha passat?

—Comença la festa —anuncia l’Eva—. Han declarat l’estat de setge a Ceuta i a Melilla. Hi ha rumors que al nord també. L’almirall Carrero, que ha tornat a la base naval de Santander, ha proclamat un ban incendiari. Vist amb perspectiva, pel mateix preu ens el podríem haver carregat. El capità general de València no se sap què farà, però de moment totes les seves unitats estan aquarterades. Rumors, tot plegat. Els fan córrer per veure com va reaccionant tothom. Ara a les set ha de parlar el cap de govern.

—Estava previst? Més ben dit: què pensàveu que passaria?

L’Eva fa un gest imprecís. Ni sí ni no. Què vol dir, previst?

—Estàvem convençuts que passarien coses. Però no podem dir ben bé quines. Fa de mal preveure, això. Depèn d’un milió de factors diversos. El que compta és que ho hem sacsejat. Hem donat un cop de puny al tauler de joc, les peces s’han mogut i a partir d’ara caldrà continuar la partida des d’unes altres posicions, perquè s’ha trastocat tot. Allò que semblava predeterminat ja no ho és tant. Hem guanyat temps i això és important. De moment sembla que la línia dura s’està imposant. La fera ha ensenyat les urpes. Sabíem que dins de l’exèrcit hi ha un munt de nostàlgics, descontents amb el camí que anava prenent el govern. Ridruejo la Nenaza, li diuen. Necessitaven un revulsiu, un despertador, i els n’hem donat un. Ara haurem d’estar atents al que passi. No podem fer gran cosa. Seure i mirar. Hem tirat una pedra al mig de la bassa i veurem fins on arriben les ones.

Per la ràdio sona una fanfàrria trista: cornetes i tambors i unes cordes agòniques.

—Pst, que ara parlarà. Eva, engega el televisor, sisplau.

La imatge tremola i, al cap d’uns instants, s’estabilitza. El president Ridruejo seu a la taula del seu despatx a la Moncloa. Llegeix amb parsimònia un parell de folis escrits a mà, i amb prou feines mira la càmera. Españoles, tots hem pogut presenciar un succés luctuós i desgraciat, un cop més la violència ens ha colpit, el terrorisme cec, que s’entesta que les ferides que tant de mal han fet al país continuïn obertes i supurant. Condemna sense pal·liatius, els cossos i forces de seguretat de l’estat no s’aturaran fins a detenir el o els responsables. Igualment, he donat instruccions al ministre de l’Exèrcit per garantir la disciplina, la pau i el manteniment de la legalitat constitucional, amb l’encàrrec exprés de no prendre cap decisió sense respectar la cadena de comandament. No hem de fer cas de les informacions interessades que, en aquestos moments de confusió, volen desestabilitzar la convivència i trasbalsar l’esperit de reconciliació que ha d’unir tots els espanyols, independentment de les seves afinitats ideològiques. El Jeroni fa una boleta amb un paper de magdalena i el llança a la pantalla. Rebota en el front capficat del president.

—Touché —li diu.

V

LA GUIA IL·LUSTRADA

Spanish Cathedrals’ Illustrated Guide

Passen allà tancats dos dies que són com dos anys o com dos segles. La ràdio atabala amb rosaris de notícies de les quals no pots fer cas. El telèfon no ha sonat ni una vegada en tot el temps. Ningú no els ha vingut a veure. Dels diaris que l’Eva ha anat a comprar no se’n pot treure cap profit, més enllà de la delectació en la trompeteria habitual. Alguns fets reals: tres capitanies generals han declarat estat d’excepció. La segona, Sevilla, la tercera, València, la quarta, Saragossa. A la vuitena i a la novena, Granada i la Corunya, s’han empescat un preciós estat de setge que els ha permès de treure les tanquetes al carrer. A les places africanes, també. Allà s’ho prenen tot més a la valenta. Més fets. Davant d’aquest panorama s’han ajornat les eleccions, previstes per al cap d’un mes, la setmana abans de Nadal. Ignacio Gallego, el candidat del PCE, ha fugit. Ridruejo és una ombra d’home, aclaparat per la responsabilitat i les circumstàncies. Hi ha rumors de dimissió, i un nom en alça, que sona com a futur cap d’un govern de coalició: Enrique Tierno Galván, filòsof socialista, que ha tornat carregat d’idees d’una llarga estada als Estats Units. L’aritmètica parlamentària ho pot fer fàcil, però primer cal que el galliner feixista es calmi, i per aconseguir-ho hauran de passar uns quants mesos. Per més estrany que pugui semblar, la hipòtesi de la revenja comunista està prenent cos. Si més no, ningú no s’atreveix a negar-la de manera categòrica. Potser sí que han fet bé les coses.

La Júlia els ho anuncia a l’hora d’esmorzar del tercer dia. Ha arribat de nit, sense avisar, la discreció personificada. La seva presència és un bàlsam en un moment d’incertesa, i tot sembla més senzill o, si més no, més comprensible. Al tercer dia, que se sàpigui, ningú no ha ressuscitat. Franco va ser enterrat el dia abans al Ferrol, enmig d’una sinistra concentració de coreligionaris: joves feixistes de camisa blava i nostàlgics del règim de Sanjurjo, que veuen en l’operació Carrero una oportunitat, la darrera, tal vegada, per reajustar la història.

—Pensem que és millor que fugiu —els comunica la Júlia, com si els digués que potser fóra interessant que contractessin una assegurança de vida.

—Ahà. Bé. Tocar pirandó? D’això en tenim molta pràctica, mira. Tota la vida ens l’hem passat fugint. No hem sabut mai ben bé de què, però ens n’hem fet un fart, de manera que ara tampoc no ens vindrà d’aquí.

La Júlia hauria d’estar acostumada a l’estrany sentit de l’humor de l’Esteve, però sempre li costa una mica ignorar-lo.

—Però no fugireu com uns fugitius qualssevol, no. Fotreu el camp per la porta gran. Sense amagar-vos, sense haver d’estar amb l’ai al cor tota l’estona. Tot està controlat. Us hem preparat una cobertura que és una filigrana. Teniu passaports britànics bons, atorgats per Her Majesty la reina, un cotxe de turista ric. Quin cotxe voleu? Un Aston Martin amb el volant a la dreta, com Déu mana? No, ara de debò. Un Jaguar X. També amb el volant a la dreta. Prou ostentós per imposar respecte a les patrulles de la Guàrdia Civil de trànsit que sens dubte trobareu. A ningú amb dos dits de front no se li acudiria fotre el camp del país amb un cotxe com aquest. Deu ser l’únic que circula per Espanya, de manera que cridareu l’atenció per allà on passeu. Aneu una mica al vostre aire, sense previsió. Sou uns apassionats de l’art, teniu quartos, gens de pressa i feu la ruta de les catedrals per escriure’n una guia per al públic anglès, per encàrrec d’una prestigiosa editorial —i els ensenya un contracte, amb capçalera de l’Oxford University Press. De fet —assenyala unes carpetes gastades—, ja la teniu mig escrita, gràcies a la dedicació de la Mercè i la Mariona, que s’han cremat les celles per afusellar una dotzena d’enciclopèdies. Tu escrius i la Caitlín fa les fotos.

—La Caitlín no sap fer fotos —replica l’Esteve—. És un desastre, un perill públic. Totes li surten mogudes. És especialista a posar el dit davant de l’objectiu. Quan ho reveles és molt divertit. Si ho voleu esguerrar tot, poseu-la de reportera gràfica.

—Sí que en sé —protesta la Caitlín—. Tu el que tens és enveja, Esteve.

Li fa més por que una pedregada.

—Però no estarem fent volts per Castella com el porquet de sant Antoni, oi que no?

—Hi ha un itinerari —els aclareix el Jeroni—. Penseu que la meitat de la guia ja està feta. Us queda per fer la part oriental de Castella, la Rioja i l’Aragó. Per allà sortireu. Ah. Una coseta més. Tindreu poc suport. La idea primera era acompanyar-vos, discretament. Un servei de vigilància, al davant i al darrere, per estar al cas del que pugui passar. Farem el que puguem. Però no som prou gent i els de dalt han decidit que serà més profitós organitzar una maniobra de distracció més cap a la banda de València. Com les llebres del canòdrom. Farem córrer algun rumor, una filtració, ep, hem sentit un tam-tam, ei, estigueu a l’aguait. Potser no funcionarà, però val la pena provar-ho. I tenim un problema. El president Ardiaca està furiós. Sospita que hem estat nosaltres. Hi ha hòsties a Barcelona, tenim un front interior obert i ara no podem atrevir-nos a segons què.

L’Esteve no diu res, però pensa que molt millor anar-hi sols. No perquè no se’n fiï, sinó perquè quan els enxampin, com menys testimonis hi hagi, millor, així el sentiment de vergonya serà més suportable.

—Com us sembli —diu, amb un to d’infinita resignació—. Per nosaltres no patiu, sobretot.

Comença l’etapa budista de la vida. Sobretot no patir.

Mareig

—Que no et trobes bé?

És inútil dissimular. Es nota. L’Esteve, que fa de copilot, gira el retrovisor per fer-lo servir de mirallet. Es veu pàl·lid, fa mala cara. El cansament, la tensió, qualsevol excusa serà bona.

—No gaire —diu—. Estic una mica marejat. Però no serà res, ja veuràs.

—Vols que parem una estona?

—No.

Han sortit fa poc de Burgo de Osma, i el Jaguar circula per la carretera estreta que, seguint en direcció nord-oest, els portarà fins a Burgos. Aturar-se a Barbadilla del Mercado no sembla una bona idea.

—Tirem, va. No passa res. Potser és l’esmorzar, que no se m’ha posat bé. Aquella morcilla.

La Caitlín sap que passa alguna cosa, que hi ha alguna funció del cos que ahir anava prou bé i que avui ja no tant. S’empassa la saliva. Potser és hora de dir-ho. No n’hi ha cap que sigui prou bona, però s’haurà tret un pes del damunt.

—Ho sé, Esteve. Això també ho sé.

L’Esteve tanca els ulls. Odia les converses intenses dins d’un cotxe, un escenari captiu on no hi ha escapatòria possible.

—Què és el que saps? —sospira.

La Caitlín continua conduint sense apartar la mirada de la carretera.

—Em va trucar el doctor Duró. Ell era conscient que tu no t’atreviries a dir-me res. Com que el carallot del teu home no et dirà res, crec que tens dret a saber-ho, Caterineta. Així va anar. Mira que fàcil.

L’Esteve s’empassa la saliva. Cinc segons per formular una frase que no fereixi, una mentida que no faci mal.

—Ahà. T’ho volia dir, de veritat, Caitlín. T’ho juro. Esperava el bon moment. Si és que n’hi ha algun.

—És igual, Esteve, no cal que et justifiquis. No t’ho retrec, de veritat. Et conec prou bé. No és cap sorpresa. I ja m’ho imaginava. Si el doctor Duró no m’hagués dit res també ho hauria endevinat. És inútil que t’amaguis dins de la closca. Fa setmanes que noto que et passava alguna cosa.

Circulen uns quilòmetres sense dir-se res, els pocs que hi ha entre Hortigüela i Mambrillas de Lara. Tots dos calculen quin ha de ser el proper moviment, com si fossin dos jugadors d’escacs. Potser el millor és callar, conclouen. Total, quan no hi ha res a dir perquè ja s’ha dit tot, el silenci no està gens malament. Però passa que de vegades no s’ha acabat la conversa.

—I què et va dir, exactament?

L’Esteve vol calcular, saber quin marge de maniobra té. No pas gaire.

—Ja t’ho pots imaginar. El mateix que saps tu ho sé jo. Cap revelació. Ni cap esperança ni cap sentència. És així, no?

—Sí. És així.

La Caitlín li posa la mà esquerra damunt la cuixa. No passa res. En algun moment ha de començar el camí del declivi, la lenta separació. Ara ja el saben, podia haver estat d’una altra manera, sí. Però les cartes que reparteix el destí són les que són. Manilles i figures, trumfos, o palla, tresos i quatres, cartes del pal dolent. És així. És tan trampós, de vegades, el conformisme catòlic.

Noli me tangere

Osca és una ciutat com estranya. Ni l’Esteve ni la Caitlín no hi han estat mai, i tampoc no saben de ningú que hi hagués posat els peus o que, si mai hi havia estat, hagués considerat l’experiència prou interessant per compartir-la. Un lloc imaginari en una geografia invisible. Una ciutat endormiscada sota la boira. Hi arriben a mig matí, des de Saragossa. Hi ha poc trànsit, deixen el Jaguar en una placeta a tocar mateix de la catedral. Després d’haver-ne vist unes quantes en poc temps, la d’Osca els sorprèn per la seva contenció. A l’Esteve, el gòtic l’embafa, i encara més després de la sobredosi dels darrers dies. El troba més aviat pretensiós i poc original, l’aplicació abusiva d’una bona fórmula que acaba generant edificis bonics però sense personalitat. Bella senz’anima, com la cançó del Cocciante que escolten a la ràdio del cotxe mentre arriben a la ciutat. Però la catedral d’Osca té prou gràcia i una façana raonablement asimètrica per no fer-se antipàtica d’entrada. La portalada està, a més, molt ben conservada, protegida per un teuladet que és com una visera. La Caitlín, molt posada en el seu paper, intenta llegir la iconografia que s’hi representa. A la part superior del timpà hi ha la Mare de Déu, protegida per dos àngels. A sota, a l’esquerra, els tres Reis d’Orient i, a la dreta, una escena que no reconeix: una figura femenina agenollada davant del qui sembla el ressuscitat. Un arbret els separa.

—És Maria Magdalena —aclareix l’Esteve—. L’escena del noli me tangere. Mira’m però no em toquis. De l’Evangeli segons sant Joan. Jesús ha sortit del sepulcre. Encara porta el sudari, veus? Maria Magdalena, que va a visitar la tomba, es pensa que és un hortolà, però quan s’adona que és ell el vol tocar. Jesús li diu que es deixi estar d’abraçades, que el que li ha passat és massa gros, i que vagi a anunciar la notícia als seus deixebles.

—Ah. Molt interessant. Cada dia s’aprenen coses noves. Vols dir que no li hauria anat bé una mica de magarrufes, després d’haver passat tres dies a la tomba?

—Potser sí. —Aquelles disquisicions sobre la història sagrada no van enlloc—. Va, entrem.

Porten la bossa amb el material: la càmera, els objectius, un trípode, el fotòmetre. Com que no hi ha ningú, no fan més el préssec i deixen les bosses en un raconet mentre passegen. El temple està buit, i les seves passes ressonen amb un eco estrany. D’entrada, la Caitlín se’n va cap al darrer banc de la banda de l’evangeli, mentre l’Esteve, amb una llibreta de notes, va baixant per una nau lateral, contemplant els nervis de la creueria. Al banc on seu la Caitlín no hi ha res. No hi ha cap nota, cap instrucció, ni tan sols un trist xiclet empegat per un fidel incívic. Fins i tot s’agenolla, fent veure que li ha caigut el llapis, per comprovar que no han deixat res sota el banc, ni que sigui un trist senyal escrit amb guix. S’han quedat sols? Fins a aquell moment, en les sis etapes d’aquella fugida estranya —Sigüenza / Burgo de Osma / Sòria / Burgos / Saragossa / Osca—, tot ha funcionat prou bé, encara que estan tips de rosetons, claustres i capelles, retaules i pols de sagristia. Fins a aquell moment han trobat sempre el rastre de l’àngel protector que vetlla per ells, que està al cas, que els protegeix, ni que sigui a distància: al final, els han proporcionat una mínima cobertura per a la fugida. Hi ha un instant de pànic, provocat més per l’alteració de la rutina que perquè hagin percebut una amenaça real. I ara què hem de fer. No hi ha un pla alternatiu. Havien quedat, això sí, que no havien de modificar l’itinerari, passés el que passés, si no rebien instruccions contràries.

—Què fem? —diu la Caitlín, més que res per posar paraules a l’angúnia.

—Què podem fer? No res. Continuar.

Poden haver passat moltes coses, i no necessàriament dolentes. Sobretot, evitar el desànim i no baixar la guàrdia. Com que no hi ha cap urgència, de moment, avancen fins al peu de la nau per admirar el retaule de l’altar major, una filigrana de vides de sants en alabastre. Quan ells no hi siguin, segurament aquella simfonia renaixentista encara presidirà la catedral. És un consol petit, ho saben, però en aquell moment qualsevol raonament que els distregui del pou del pessimisme és benvingut.

—Anem, va —diu l’Esteve—. Fotem el camp d’aquí.

No fan la comèdia habitual de passejar-se amb calma per les naus, treure el cap per les capelles, demanar si hi ha un museu diocesà, contemplar d’esma la col·lecció de calzes, patenes, corporals i altres bibelots litúrgics, comprar la guia local, parar el trípode i fer quatre fotos amb esperit professional. S’ha acabat jugar als turistes il·lustrats. La propera estació és Jaca. Allà és on, en principi, els han de dir per on deixaran el país. Se suposa que per Roncesvalles, i no els sembla una mala idea. Un pelegrinatge invers. Abans d’agafar el cotxe, aprofiten per dinar en un restaurant dels afores, a la carretera de Sabiñánigo. Hi ha tot de camions aparcats i s’hi aturen, tot fent cas a la mitologia que els diu que allà necessàriament s’hi ha de menjar bé. Vi amb gasosa, sopa i un molt correcte conill a la cassola. Veuen el televisor engegat al fons del local. És l’hora del telediari. El soroll dels comensals, que no fan cas de les notícies i es dediquen a endrapar, fa que la veu de Matías Prats no els arribi amb prou claredat, però les imatges mostren avalots a Madrid, vehicles tombats, pneumàtics cremant, una abrandada intervenció de José Antonio Primo de Rivera, des de l’escala de les Corts, declaracions a peu dret del ministre de l’Interior. A la ràdio han pogut escoltar que el líder de Falange proposarà el retorn a la monarquia, encarnada per l’infant Alfons, i que la iniciativa té el suport de la majoria relativa de diputats del Congrés, que de sobte s’han oblidat de l’opció Tierno. Alguns dels camioners que dinen a la Posada Escuer aixequen un moment la vista del plat, però ningú no en fa un cas especial. Només un dels clients, en una taula que està en la fase del carajillo, fa una botifarra així que apareix la imatge del pretendent, que és saludada amb rialles pels seus companys. L’Esteve agafa un Heraldo de Aragón matxucat que hi ha al damunt de la barra. La primera plana intenta presentar tres notícies que, juntes, donen la sensació precisa que l’olla hispànica està en plena ebullició. D’una banda, la crida de tota l’esquerra a fer vaga general, la primera des del cinc d’octubre del trenta-quatre, aquella que va proclamar la UGT. El titular està il·lustrat per la fotografia d’un vociferant Enrique Líster, el secretari general del Partido Comunista Obrero Español. A la part inferior, un doble titular complementari: gran inquietud a les forces armades, més el president Ridruejo, reunit amb la cúpula militar. De seguida torna el diari a la barra: se suposa que els turistes no han d’estar especialment interessats en la premsa del país.

No es veuen amb cor de comentar el que intueixen. Dintre de l’escala de pijames hispànics, el puntuen amb el segon lloc, immediatament després del que van menjar a Sigüenza. Si no fos pel préssec en almívar, que és de llauna i no pas casolà, hauria assolit sense problemes el número u. Paguen, deixen una propina calculada, ni massa gasiva ni massa generosa, i surten. A fora, una parella de l’Agrupació de Trànsit de la Guàrdia Civil ha aparcat les motos al costat del Jaguar.

—Bonito coche —diu un dels agents, mentre es treu els guants.

L’altre dóna el tomb al vehicle. Mira les rodes. Té una mirada sorruda, d’una sorda hostilitat.

—¿Para-donde-van-ustés?

La Caitlín fa de portaveu, amb un accent que no sembli impostat ni de broma.

—Jaca.

—¿Me abren el capó, si son tan amables?

Hi tenen l’equipatge i la maleta amb el material, entre el qual hi ha, ben amagada en un doble fons, una semiautomàtica txeca, per si de cas. Hauria estat més pràctic amagar-la a la guantera, on la tindrien més a mà. Massa tard.

—¿Qué llevan ahí?

La Caitlín respon amb un to entre desconfiat i impertinent. Fa servir un castellà precís d’hispanista, sense cap concessió al registre col·loquial. L’experiència li diu que emprar la submissió i la llagoteria amb l’autoritat és sempre pitjor. Material fotogràfic. Sóc fotògrafa, passa alguna cosa? On diu que van, a Jaca? A Jaca, sí. Estem fent un llibre. Això potser no ho havien de dir: la menció als llibres és sempre perillosa. Sobre les catedrals espanyoles, aclareix, per demostrar que són inofensius. És el primer cop que han hagut de donar explicacions, i no saben si són convincents o no. Els papers. L’Esteve els agafa de la guantera. Dos passaports gastats, de parella viatgera. L’escut impressiona. Dieu et mon droit. L’agent malcarat se’ls mira, displicent, buscant alguna anomalia que, en el cas que hi fos, tampoc no seria capaç de detectar. Si mai la trobava, els hauria de dur a la caserna, fer una muntanya de paperassa, i total per no res. El que vol és tornar a agafar la Sanglas i volar.

—Buen viaje tengan.

I Jaca

Us donarem més instruccions a Jaca. Han trobat una nota al parabrisa, un procediment insòlit. Els citen a un restaurant del carrer Zocotín. Segons com, s’estalviaran la visita a la catedral. Llàstima, perquè una mica de romànic els hauria servit per desengreixar-se de tant gòtic. Però no.

No hi ha res a dir. Tan fàcil com ha estat, però podria haver suposat la fi de l’escapada, aturats en una trista carretera provincial a les portes de la salvació. Només que haguessin trobat una parella suspicaç, les coses s’haurien complicat.

La carretera s’enfila cap a les muntanyes. Tot el paisatge és calcari, anguniós i estret. El riu ha tallat la serra de Guara, amb una tossuderia geològica. Un vehicle fosc els segueix des de fa estona. La Caitlín el va controlant pel retrovisor, i es mossega el llavi. No gosa dir res, però és evident que l’Esteve també se n’ha adonat. No pot córrer més per aquells revolts, però va a un bon ritme. Quan troben una formigonera han d’alentir de sobte. El cotxe que els segueix no s’acosta més, i es manté a una insòlita distància de seguretat, els trenta metres que dicta la norma del codi de circulació —tants metres com quilòmetres per hora dividit per dos— i que mai ningú no ha respectat. Després desapareix.

Per distreure’s, parlen del futur. Del que faran quan surtin del país. No pensen tornar a casa. Tor pot sobreviure sense ells, i un canvi d’aires segur que els anirà bé. La Caitlín s’enyora, té massa orgull per reconèixer-ho obertament, però és la veritat. Uns mesos a casa de la seva germana, a Annaghmakerrig, al mig del no-res, foc humit de turba, passejades vora el llac, un parell de pintes a cal McGinn’s, els aniran molt bé, després de tot el que han passat. Les notícies de casa són confuses. Semblaria que l’Artís ha estat destituït, però no ho saben del cert. Diuen que és a París, que el van poder avisar amb temps abans no el detinguessin. Hi ha rumors que l’acusaran de conspiració. No pinta gaire bé, no. Tots els que estan sobre el terreny han rebut ordres de deixar-ho estar tot i tornar a la base. Els deixen en pilotes, literalment. No es pot tenir tot, a la vida.

Falcó & Reverte

S’asseuen sense demanar permís. No el necessiten.

—Els felicito. De debò. Ha estat una petita proesa. Oi que sí, Reverte?

—Coño, y tanto. Lo que hemos sudao —diu.

—Una mica més i se’ns escapen, mecatxis. Ens ha costat una mica més del compte trobar-los, però també és veritat que era només qüestió de temps. No hi ha res com tenir una teranyina ben parada. Qualsevol mosquit que tusti el fil avisa l’aranya.

El que mana —o, en qualsevol cas, el que parla més dels dos— es diu Falcó. No sembla policia: porta un vestit car, una corbata amb agulla i barret, com sortit d’una altra època. L’altre, el Reverte, sí que ho sembla. Americana de tergal, patilles, dents grogues de fumar i escuradents. Perfectament complementaris. El Reverte no és gaire xerraire: si més no, delega en el Falcó, que és d’aquells que s’escolten quan parlen.

—Bé —continua el Falcó—. El viatge s’acaba, em temo, senyors meus. Ens ha agradat molt jugar al gat i la rata, però ja n’hem tingut prou. No en farem un drama, veritat? Vostès, que són gats vells, ja saben de què va aquest negoci. De vegades es guanya i de vegades es perd. Tenen tot el meu respecte i la nostra consideració. De col·lega a col·lega: si han arribat vius a aquesta edat és que són bons. Però de vegades no n’hi ha prou amb ser bons. Cal tenir sort. I que els altres siguin pitjors, o que no tinguin sort. Passa que nosaltres som bons i n’hem tingut. És així. Volen prendre alguna cosa? M’ha agafat set. És l’emoció.

El Reverte pica els dits per cridar l’atenció de la cambrera.

—Què volen prendre? —els demana—. Un conyac? És un tòpic, ja ho sé, però en els moments difícils una mica d’escalforeta ajuda. Semblaria que no, però ajuda a passar els mals tràngols.

L’Esteve parla pels dos.

—No res, gràcies.

—Reverte, ¿lo de siempre?

Porsupuesto, diu, mentre canvia l’escuradents de banda, i la cambrera se’n va cap a la barra a materialitzar la comanda i acabar el viatge, o no.

El jardí

Arriba aquell moment estrany en què tot és possible. El famós jardí dels corriols que es bifurquen. Se’n dibuixen dos, però podrien haver estat molts més, infinits, eternament combinables, un sistema de variacions amb mínimes repeticions.

La cambrera titular porta la safata: un bíter Cinzano per al Falcó i una copeta de Cynar, licor de carxofa, la beguda més amarga del món, tot i que té grans propietats depuratives, per al Reverte. La cambrera que no és la cambrera els porta les consumicions que no seran consumides: dues canyes i unes olives, que no és bo beure en dejú, i és molt estrany que ningú no hagi notat que hi ha hagut un canvi sobtat en el personal del bar. L’Esteve mira de reüll la Caitlín, per si encara fos possible alguna maniobra d’evasió o d’alliberament, però ja sap que qualsevol acció desencadenaria una reacció no volguda que només faria que empitjorar —o fer encara més desagradable— una situació que d’entrada ja és prou desesperada. La cambrera que fins fa deu minuts no era cambrera no ha portat res per als presoners, que tenen un últim rampell de dignitat perquè no accepten un consol alcohòlic que, en el millor dels casos, seria interpretat com una claudicació, la bena pietosa que hom col·loca als ulls dels que han d’afusellar. La cambrera que sí que és la cambrera deixa els vasos damunt la taula; quan es gira, el Reverte li considera la proporció de les anques, en un acte reflex de mascle alfa a l’aguait permanent. El Reverte ha encès un Señorita, un dels cigars més extrapudents del mercat, que sens dubte és coresponsable del manteniment d’aquelles dents tan grogues, i n’ofereix un al seu company. El Reverte i el Falcó beuen sense pressa, i fan comentaris idiotes sobre el lloc on van dinar el dia abans, a Nueno: ja se sap que treballar fora de casa té el gran al·licient de les dietes i el descobriment de nous restaurants, que serviran per amanir converses i prescriure recomanacions amb els col·legues. El Falcó no li accepta el Señorita, gràcies, Reverte, però ja saps que aquestes merdes que tu fumes no fan per a mi, que sóc més finolis, ja te la pots fotre al cul, aquesta palla, pensa, i s’encén un Elcano ros. L’Esteve i la Caitlín saben que qualsevol moviment de fuga és inútil, només que facin el més lleu gest per trencar la immobilitat s’haurà acabat tot. Al gabinet de crisi instal·lat a la cuina, una delegació desobedient del Sindicat vigila la cambrera i la cuinera, que han estat confinades al rebost. Tot està perdut, les caderneres s’han envescat. A la cuina, els sindicalistes reagrupats han obert la maleteta de la senyoreta Pepis, en diuen, on hi ha tot allò que cal per desembussar situacions entravessades. Potser és millor enllestir-ho d’una vegada, però cap dels dos no serà el primer a bellugar-se, hi ha uns instants d’incertesa. Han descartat les metzines, que són lentes, d’ingesta difícil d’assegurar i amb resultats imprevisibles. El Reverte, en un gest que podria haver estat involuntari però que probablement no ho és, els ha ensenyat la funda i la pistola que amaga sota l’aixella, no calia, de debò. Han estat considerades altres opcions, de pressa, no hi ha temps a perdre, però nosaltres excel·lim en l’art de la improvisació. Nois, us pelarem aquí mateix, no cal fer veure que no, sabeu perfectament que no aixecareu el cul d’aquesta cadira, que, vet-ho aquí, serà l’última on seureu, sense possibilitat de discursos pòstums ni grans declaracions, una mort trista, petita i bruta. A la cuina conclouen que potser no és bona idea fer-ho amb armes de foc, que sempre és la primera opció: fan massa soroll, provoquen enrenou, després és difícil passar desapercebut, la fugida és complicada. L’equació és molt clara, nosaltres som els policies i vosaltres uns simples criminals, si us pelem aquí mateix ens posaran una medalla i ens apujaran el sou. S’han tingut en compte altres moments, també: però tothom té la convicció que l’escenari del comiat ja està triat i que serà el trist bar Sport de Jaca, que no hi ha cap necessitat de sortir del local. Què més pot anar malament? S’ha de resoldre ara mateix, dins d’aquelles quatre parets, amb testimonis i exposats. Matar amb una mena d’agulla de fer mitja és possible, però ha de complir una sèrie de condicions. Al Falcó li agrada allargar els preliminars, és el plaer del gat que juga una estona amb el ratolí abans de menjar-se’l. Ha de ser de titani, de secció triangular, extremament rígida i fina: una fulla que és com un filferro de divuit centímetres i un mànec que s’adapti bé al puny tancat. Mireu, us buscàvem per terra, mar i aire i ara us hem enxampat, i no ha estat gens fàcil. És la versió moderna i evolucionada dels estilets que duien els cavallers per rematar els enemics caiguts a través de les plaques de les cuirasses, al cor, o a les gelosies de l’elm, directe cap al cervell a través de l’ull. Ho heu fet bé, diria que gairebé perfecte, però amb la traça no n’hi ha prou: també cal tenir sort, molta sort, i va escassa. D’aquesta mena de punyals en deien les misericòrdies, perquè eren garants d’una mort ràpida i pietosa, i en època contemporània han estat la gran aportació de l’Oficina d’Informació i Intel·ligència a les execucions sense judici. Sense la sort, continua el discurset del Falcó, l’esforç i la traça són inútils, i em penso que avui no n’heu tingut, ja ho sabeu, això va com va. Un petit inconvenient: les víctimes han d’estar assegudes i quietes, si pot ser, no ho han de veure venir, perquè el factor sorpresa és fonamental per a l’èxit de l’operació. Vosaltres no, i nosaltres sí, mireu, avui ens ha tocat la rifa. La medul·la espinal és l’objectiu, relativament accessible, tan delicada com essencial per a la vida. Res de més senzill: no, no us detindrem, massa complicat, en moments d’incertesa qui sap si us deixarien anar d’aquí a un parell de setmanes. Net i ràpid: la cambrera substituta, no pas la de les anques, és la Mariona Nuix amb una perruca que la fa irreconeixible, s’acosta i els fa la darrera pregunta, si desean algo más los señores. Val més que ho liquidem ara i no ens n’hàgim de penedir més tard. Quatre centímetres per damunt del coll de la camisa: aquest és el punt exacte d’inserció, entre la tercera i la quarta vèrtebra cervical, l’aplicació a l’anatomia humana de la vella tècnica torera del descabello. És personal, sí: som en bandes oposades, és la guerra, i contra el que hom podria suposar, a mi m’agrada posar cara a l’enemic. Amb l’espinada seccionada no tens capacitat de reacció, quedes d’entrada tetraplègic, els pulmons de seguida deixen de funcionar, el cor encara no, però la mort per asfíxia arriba al cap de tres minuts. Com és, si, feina feta no fa destorb, és aquesta la dita que teniu els catalans, això, la saviesa popular no falla mai. No és una mort gens agradable, el sistema nerviós envia senyals contradictoris, els músculs convulsionen fins que accepten que ja no hi ha comunicació amb el cervell i llancen la tovallola davant de l’evidència. Va, no els fem patir més, diu rient el Falcó al Reverte, acabem d’una vegada, que nosaltres hem d’anar a dinar a un asador que ens han recomanat. Cal triar qui és el primer a rebre, i li ha tocat al Reverte, que és el que trobes primer venint de la cuina, i, en aquella estranya parella, probablement té la funció de ser l’executor. I després, a putas, pensa, què coi, que s’ho han guanyat. Però la Mariona dubta, perquè l’objectiu, els objectius, es mouen massa, i el que des de la cuina i en teoria els semblava la millor opció, a peu d’obra no ho sembla tant. No, no ens tallarà la gana, vulguis que no sempre ve de gust fer un polvet després, com a recompensa pels sacrificis per la pàtria. Té el pressentiment que el descabello pot fallar, si només fos un l’objectiu encara rai, però amb dos belluguets la cosa és molt més complicada del que en principi hauria de ser. De manera que ha estat un plaer, senyors, de vegades es guanya i de vegades es perd: sense rancúnia, oi que no? Què coi, sempre hi ha una alternativa, pensa, i hem de saber adaptar-nos en tot moment a les circumstàncies diverses, als canvis sobtats d’opinió. Com si ho haguessin de fer cada dia, un doble assassinat a l’hora del vermut, més ben dit, una execució. Deixa la safata a la taula del costat i es posa la mà a la butxaca del davantal, allà on hi ha la llibreteta de les comandes, Torrefactos Babieca, fent companyia a un revòlver petit, un Colt Cobra, una miniatura que sembla inofensiva. Des de tan a prop, no fa gaire gràcia, i el Falcó ha tancat els ulls, anticipa la durada, dos trets, tres segons i s’haurà acabat, Reverte, procedamos. A més de tres metres de distància el Colt Cobra és una arma imprecisa i de poc fiar, però a boca de canó és tan efectiva com qualsevol de les seves germanes grans. Després ja ho vestiran de la millor manera que els convingui: han estat morts els assassins del general Franco en un enfrontament amb la policia. L’havia agafat per si de cas, sempre s’ha de tenir un pla B, i dóna gràcies per haver tret el fiador abans de deixar la barra. Avisaran la comissaria, fotografiaran els cadàvers, elaboraran una teoria plausible que ningú mai no qüestionarà, escamparan l’explicació oficial amb tota mena de detalls i connexions provades. L’ordre és el mateix que havien previst, i la litúrgia similar, el descabello, un tret a la base del crani, primer al clatell, decorat amb un polsim de caspa, del Reverte. Sou uns agents de l’exterior: han estat esbirros a sou dels soviètics, o potser diran la veritat: mireu, han estat una colla de catalans i tot aquest temps teníem raó. Ni se n’adona, que es mor, una fogonada i apa, siau, mira si costa poc, anar-se’n del món. Però diran el que més convingui, això no ho decidirem nosaltres, que només som uns mandaos, diu, amb una punta de peneta. El Falcó té amb prou feines temps per girar-se en sentir la detonació, i hauria continuat aixecant-se, en un acte reflex per fugir, però la bala que li entra per la templa esquerra l’atura, i per sempre. El Falcó fa un gest impacient al col·lega Reverte, som-hi, va, com si de sobte s’adonés que té pressa i que han perdut el temps. Marxem, va, de pressa, els membres de la secció auxiliar, que esperen angoixats a la cuina, surten corrent, agafen pel braç la Caitlín, que s’ha quedat glaçada, arrosseguen l’atònit Esteve, va, fotem el camp. L’arma del Reverte no és la que té sota l’aixella, sinó una altra que hi ha sota el Marca que hi ha damunt la taula, en la qual ningú, ni tan sols el Falcó, que hauria d’estar més al cas de l’operatiu, s’havia fixat abans. Difunts recents que seran difunts eterns, asseguts, a mitja consumició i tabac cremant, amb la paraula a la boca, un pensament a mig formular al lòbul frontal. No hauria d’acabar així, és tan injust, pensa la Caitlín, i intenta mantenir un darrer contacte amb la mà de l’Esteve, que se li acosta. L’episodi els obliga a fer un replantejament de la fugida, ara fotem el camp d’aquí i ja trobarem la manera per passar a França. Encara ha durat prou, és el darrer pensament de l’Esteve, i la ment, en un llampec de consciència, fa passar una rapidíssima cortina d’imatges amb totes les vegades en què la broma de la vida s’hauria pogut acabar abans, i tantes que han estat.

Les consumicions s’escalfen i els cossos, els que siguin, es refreden, en una aplicació impecable de les lleis de la termodinàmica; si no hi intervé ningú, al cap d’un parell d’hores les temperatures s’hauran igualat.

Les consumicions s’escalfen i els cossos, els que siguin, es refreden, en una aplicació impecable de les lleis de la termodinàmica; si no hi intervé ningú, al cap d’un parell d’hores les temperatures s’hauran igualat.

Tír na hÓige

La Caitlín li ha explicat moltes vegades el conte de l’Oisín i de la rossa Niamh. Ella és una criatura de l’inframón, filla de Manannán mac Lir, déu del mar i custodi de l’illa de l’eterna joventut. Oh, i que pesada que és la Caitlín amb els seus boirosos romanços celtes, però com m’agraden, pensa l’Esteve, i com li hauria agradat poder contraatacar i respondre a les seves rondalles amb una artilleria cosmogònica similar. En comptes d’això, ell en té una de pròpia, d’escassa consistència, feta a retalls de contes de la vora del foc, mal explicats i sovint fragmentaris, on es barregen les encantades que estenen la bugada vora el riu, els minairons i les animetes del purgatori, la combinació impossible entre una difusa tradició pagana reprimida i un essencial catolicisme rural. És igual: la Caitlín explica les velles històries com si les hagués viscut. Ell, naturalment, és el poeta Oisín i ella fa de Niamh, que té un cavall, l’Embarr, que té el poder de cavalcar sobre les aigües. A l’illa de Tír na hÓige, que és fora del món i de les seves lleis, no hi passa el temps, però l’Oisín s’enyora i vol anar a casa. Pots tornar, diu ella, i ho faràs dalt de l’Embarr, però mai no podràs posar el peu a terra si no vols convertir-te en pols. És la vella maledicció dels poquíssims privilegiats que han aconseguit burlar la mort: la mateixa mala sort d’Orfeu quan va baixar a l’Hades a buscar Eurídice, la mateixa de la pobra dona de Lot, convertida en estàtua de sal per atrevir-se a mirar enrere durant la destrucció de Nínive. És el missatge, tan clar i contundent que cal repetir-lo sempre que calgui: ningú no pot escapar del destí.

A Irlanda han passat tres segles, tot i que l’Oisín és igual de jove que quan va marxar. La història canònica explica que, quan l’Oisín cau del cavall, recupera de sobte el temps que no ha passat a l’illa. Però la Caitlín nega els finals tristos. No es resigna a repetir-los, a perpetuar la fatalitat de la tradició. Si ha d’explicar la història, ho farà a la seva manera i com més li convingui, només faltaria. O sigui que no hi ha cap caiguda del cavall, no hi ha cap transformació en un cos revellit de sobre i que es desfà en cendres. Si ha de dependre d’ella, viuran per sempre. L’Oisín torna, sempre torna, i la rossa Niamh l’espera, i tornarà i l’esperarà tantes vegades com calgui explicar el conte, i el temps, aturat a l’illa, no discorrerà mai més.

I és així com hauria d’acabar tot.

ALBERT VILLARÓ i BOIX (Seu d’Urgell, 1964) és un escriptor andorrà, de professió arxiver i arqueòleg, destacat sobretot en el camp de la novel·la històrica. Col·labora amb articles setmanals al Diari d’Andorra i al Segre.

Ha publicat el llibre de contes La selva moral (1993) i diverses novel·les, com Les ànimes sordes (2000), Obaga (2003), L’any dels francs (2003, premi Nèstor Luján), Blau de Prússia (2006, premi Carlemany), Els ambaixadors (2014, premi Josep Pla) i La bíblia andorrana (2015, premi Prudenci Bertrana), entre d’altres.