Torna a la càrrega el detectiu privat especialitzat en successos noctàmbuls més fester, irreverent i perdut de la moguda nocturna valenciana: Vicent Fletes i Chaqués, més conegut com el Fletxa.

La tardor de 1989, tan sols un any després d’haver-se enfrontat al seu primer cas, la vida del jove escodrinyador especialitzat en assumptes nocturns experimentarà un terrabastall de magnituds sísmiques quan se li creui en el camí una misteriosa femme fatale. El fatídic encontre conduirà l’antiheroi més aclamat i constipat de la Ribera a enfangar-se fins al coll en una investigació d’allò més truculenta en què cap peça encaixa al teler i on la crua veritat s’oculta darrere d’un sinistre joc d’hipocresies religioses, miratges socials, antigues revenges i tripijocs empresarials. Aquest nou misteri posarà a prova les seves capacitats detectivesques i les dels seus peculiars ajudants: la tieta Ampariues i el Tato, que s’hi veuran implicats de retruc.

Després de Camins dubtosos i Em diuen Fletxa, Joan Carles Ventura torna amb un cas que, com de costum, serà un embolic de tres parells de nassos carregat d’acció, humor i emocions per totes bandes.

Joan Carles Ventura

Fletxes desviades

Fletxa - 2

ePub r1.0

Titivillus 17.10.2025

Títol original: Fletxes desviades

Joan Carles Ventura, 2022

Editor digital: Titivillus

ePub base r2.1

Em diuen Fletxa i soc detectiu privat especialitzat en assumptes nocturns. Resolc casos estranys i successos misteriosos que ocorren durant els llargs caps de setmana festius en el territori de la Ruta —Ruta Destroy o Ruta del Bakalao, si ho preferiu—. També resolc d’altres casos comuns i casos que passen fora de la Ruta. I fins i tot hi ha casos que no resolc mai. Em diuen Fletxa perquè soc un fletxa, clar, però també perquè em dic Vicent Fletes i Chaqués i un company em va traure el sobrenom a partir de les primeres síl·labes dels meus cognoms —en això va estar inspirat, el col·lega—. Em diuen Fletxa i, si necessiteu algú per resoldre-vos alguna papereta, no dubteu a contactar-me.

I

L’estiu de l’amor va acabar i el món, sense treva ni mirament, va continuar rodant a la seua bola, com un vinil sobre el plat d’un tocadiscos quan ja han sonat totes les pistes i només se sent el brunzit monòton de l’agulla seguint la inèrcia estèril del mecanisme giratori. Va acabar l’any 1988 i el 1989 va ser considerat com «l’any que ho va canviar tot», perquè va caure el Mur de Berlín, es van esfondrar un a un la majoria de règims comunistes dels països de l’Est i el malson de la Guerra Freda va començar a diluir-se en l’ombra d’un passat delirant d’amenaces nuclears i d’apocalipsis devastadores a escala planetària. Per a mi també va ser un any que en bona mesura ho va canviar tot, encara que jo aleshores passava dels retorçuts entramats de la geopolítica mundial i no em treien la son ni la caiguda del Teló d’Acer ni l’adveniment del liberalisme econòmic més salvatge, sinó les interminables farres que continuava pegant-me religiosament de divendres a diumenge de discoteca en discoteca. Aquell any ho va canviar tot perquè em vaig veure immers en un cas d’allò més embrollat i de conseqüències nefastes: un truculent seguit d’homicidis que van causar greus estralls en el meu ànim i també en la meua salut.

Corria la mitjania del mes d’octubre quan el meu col·lega el Piri va vindre a visitar-me una vesprada a boqueta de nit al pis de Motilla amb unes litrones, uns canuts i ganes de muntar gresca. En finalitzar el període estival de vacances, havia decidit no tornar al poble amb els meus pares i havia allargat la meua estada a l’apartament de la mar que teníem com a segona residència familiar. M’havia independitzat, com aquell qui diu, i havia establert allà la meua base d’operacions —amb la promesa ferma, això sí, d’acudir regularment a les classes de l’Escola d’Arts Gràfiques de València, on finalment m’havia tornat a matricular aquell curs—. Recorde que feia un dia rúfol, gèlid i ventós, que les onades batien amb força contra el litoral des de primera hora del matí i que l’oratge amenaçava gota freda per variar. Recorde també que em trobava especialment apàtic aquell capvespre en què el meu amic em va vindre a veure per sorpresa i em va proposar eixir de festa.

—Ie, Fletxa, què fem: la botem o la rodem? Anem de marxa, no, xicon? Esta matinada hi ha concert a Chocolate, m’han dit que el grup que toca és una passada, uns tios molt moderns que venen directament des de Bristol, o de Brighton, o de no sé on… Hui hi haurà un ambientàs que et cagues!

—Uf! No sé, tio, em fa molta gossera eixir amb l’oratge de merda que fa —em vaig excusar—. Pensava quedar-me ací estovat, mirant què fan a la nova tele valenciana, i prendre’m un cap de setmana de descans.

—Però què dius, xaval? ¿Estic parlant amb Vicent el Fletxa o amb ma iaia Octàvia la d’Alfarb? Si tens fred, t’agafes una rebequeta i arreant. Va, home, va, no em vingues amb mamonades. Si tu ja eres com el Tato, tio: un clàssic de la Ruta. Sense tu, allò no és el mateix.

El Piri pretenia adular-me i no dubtava a exagerar i a comparar-me amb el meu cèlebre col·lega policia —el secreta més popular i reconegut de la moguda valenciana—, però la veritat és que en els últims temps jo m’havia convertit també en un personatge destacat de l’ambient nocturn discotequer i la meua fama havia arribat a ser prou notòria entre els incondicionals de la festa; havia assolit l’estatus oficial de «figura mundial» —un qualificatiu que, en l’argot de la Ribera, queda a mitjan camí entre l’elogi i el sarcasme—. M’agradaria poder afirmar que la meua notorietat guardava alguna relació amb la meua ocupació paral·lela com a investigador privat especialitzat en successos noctàmbuls, però es devia —més aviat— al fet que sempre estava present quan obrien els locals i em trobava al peu del canó quan els tancaven. I també es devia a la pròdiga generositat amb què balafiava els diners quan cobrava pels meus treballets detectivescos i convidava tothom a consumicions a tort i a dret, com si la pasta em cremara entre les mans.

De casos, per fortuna, me’n vaig ocupar d’uns quants al llarg d’aquell període i hi va haver nombroses ocasions per celebrar-los, però en general es tractava de minúcies i cap no en va resultar tan sonat ni tan complicat de resoldre com el de la rocambolesca desaparició d’aquella pobra jove que em va mantindre engrescat durant l’agost anterior i que va suposar el final abrupte de la meua relació sentimental amb Natàlia. I era per ella, per la xicona que fins aleshores havia sigut la meua parella, que aquell dia em trobava tan apàtic i abatut, sense ganes d’eixir ni de fer res de bo; només feia que lamentar-me i escoltar una vegada i una altra el tema Pictures of you, de The Cure, al meu tocata. Es complia, just per aquelles dates, un any de la nostra ruptura i jo m’havia passat tota la jornada tancat a casa recordant la conversa que havíem mantingut a vora mar aquella fatídica vesprada:

—Si no estàs disposat a deixar de jugar a lladres i serenos, el millor serà que ho deixem.

La sentència ressonava al meu cap cada dia des del mateix instant en què ella l’havia pronunciada i em martellejava la consciència de manera recurrent. No em vaig veure amb cor de rebatre-li aquell ultimàtum taxatiu; la nostra relació havia tocat fons arran d’haver-la implicat en el meu últim cas, però el meu negociat escodrinyador anava vent en popa i, a l’hora d’escollir, vaig triar seguir endavant amb la meua desgavellada carrera criminalística.

—Tens raó —li vaig respondre finalment, després de buscar una llarga estona les paraules adequades—: potser és millor que ho deixem. No et voldria tornar a posar en perill per res del món i em sap molt greu tot el que t’he fet passar. Et mereixes algú millor, algú que et faça feliç de veres, i de segur que el trobaràs aviat, perquè eres una tia collonuda…

Ens vam fondre en una última abraçada impotent amerada de llàgrimes i ella va marxar resseguint descalça la vora de la platja en direcció contrària.

—Que tinguem sort —va dir a tall de comiat definitiu.

I aquelles paraules de Lluís Llach van ser les últimes que ens vam adreçar mirant-nos directament als ulls. Després, en alguna altra ocasió al llarg de l’any, ens havíem tornat a creuar pels carrers i pels pubs de Sueca, però —per coses que passen i perquè el temps tot ho gela— o bé havíem eludit els encontres amb una salutació impersonal i apressada, o bé havíem entaulat converses del tot trivials. Passat el dol inicial, vaig començar a mantindre relacions amb altres xiques, però eren tots rotllos esporàdics; res de bo i res de seriós, perquè establir un nou compromís em causava veritable vertigen. Tanmateix, a dir la veritat, no parava de cercar-lo, anhelava trobar una altra parella que posara una mica d’ordre en el meu caos vital i que suposara un punt d’estabilitat en la meua frenètica seguida. Per això eixia sense falta cada cap de setmana i per això espremia les nits amb ànsia devoradora; perquè esperava trobar algú que ocupara el buit que Natàlia havia deixat en la meua ànima. Els meus amics es pensaven que el meu afany eixidor responia a una mena d’instint professional, assumien que estava obsessionat amb el tema detectivesc i que em mantenia sempre a l’aguait per si es presentaven nous casos per investigar. No obstant, la raó de tot plegat era molt més etèria…

—Ho lamente, Piri, de veres que no tinc gens de ganes d’eixir hui —li vaig insistir al meu col·lega, després d’haver-nos estacat la meitat de les birres i dels porros i d’haver-li contat tota classe de romanços per tal d’evitar confessar-li el que realment em torbava per dins.

—D’acord, xaval, doncs tu t’ho perds; m’han dit que torna a haver-hi mesques en circulació i sé de bona tinta qui podria passar-nos-en unes quantes —em va respondre ell, alçant-se del sofà tot digne i encarant-se cap a l’eixida del piset.

Amb aquell argument de pes, deixat caure com qui no vol la cosa, el molt cabró va aconseguir que em canviara la cara de sobte i em va convèncer tot d’una. Sempre he sigut un tio fàcil d’acomboiar, jo.

II

En arribar a Chocolate aquella nit, el primer que vam fer el Piri i jo va ser buscar àvidament el seu contacte entre la massa. Des de mitjan estiu, les mescalines havien començat a escassejar sobtadament d’un dia per l’altre i tots anàvem desesperats intentant pillar-ne alguna. Per això el meu col·lega havia aconseguit fer-me canviar de parer tan ràpidament a ma casa amb la promesa de poder tornar a experimentar la seua màgia. Hi havia d’altres substàncies a l’abast, clar, substàncies de tota mena i per a tots els gustos, però les mesques eren úniques en el seu gènere i tots les consideràvem pura meravella. L’alquimista portentós que les havia sintetitzades era un geni digne del premi Nobel de Química i bona part de l’èxit inicial de tota aquella moguda nostra es devia a la seua prodigiosa fórmula secreta.

A principis dels noranta, quan van desaparèixer definitivament del mercat, vaig estar indagant pel meu compte què collons havia passat amb aquella droga miraculosa i aquell va ser un cas també digne de ser explicat. No obstant, allò va passar alguns mesos més tard dels successos que ara m’he proposat relatar ací i, com diu ma tia Ampariues, «cada cosa al seu temps i cada temps al seu lloc».

Mentre el meu amic i jo miràvem de localitzar el nostre camell entre el personal —basant-nos en una vaga descripció del subjecte en qüestió que un col·lega d’un col·lega havia facilitat al meu col·lega—, als plats, un jove José Conca, substitut de Toni el Gitano i artífex del gir de la sala cap a uns aires més electrònics i industrials, encavalcava un disc rere l’altre i anava escalfant in crescendo l’ambient amb cada nou hit que es treia de la mànega, donant-hi cada volta un puntet més de canya.

—Com t’han dit que reconeixeríem el paio? —em vaig impacientar.

—Perquè porta una samarreta amb el dibuix de la coberta del disc Unknown pleasures dels Joy Division i duu una arracada a l’orella dreta.

—Això ha de fer mal, no?

—El què?

—Posar-se una arracada.

—No ho sé, Fletxa, jo ni m’ho plantege: ho trobe una mica quinqui per al meu gust i mon pare segur que em tiraria de casa si em veiera arribar amb una anella penjant de l’orella. Em penjaria ell del coll, que no és el mateix!

—Doncs jo ho trobe un toc distintiu. Si no tinguera tanta aprensió per les agulles, potser me’n posaria una també. Tal volta algun dia ho faça…

—Bé, tu fes com vulgues. Però, si te la poses, quan vingues per ma casa, te la llevaràs, o a mon pare li agafarà un patatús pensant-se que tinc un amic fogó.

—Tens més d’un amic fogó —li vaig replicar d’esma—: el Xino és gai, Anna la Gata és lesbiana confessa i Andreu el de l’insti més marica no pot ser.

—Ja ho sé, home, i a mi no m’importa que estimen a qui els done la gana. Però mon pare està xapat a l’antiga i eixes coses modernes ell no les entén.

I aleshores, en això estant, mentre ens immergíem entre la turbamulta festiva i recorríem els penombrosos racons de Chocolate a la recerca del paio que ens havia de passar les pirules, el Piri va distingir unes amigues al bell mig de la concurrència, s’hi va voler acostar a socialitzar una mica i entre elles hi va aparèixer ella: ELLA.

—Vine, nano, anem a saludar unes xatis que conec!

Es tractava d’un grup de ties de La Capi amb un marcat aire glam que bevien, fumaven i xarraven al seu rotllo al costat d’una columna, a mitjan camí entre la barra i la pista, sense acabar de decidir-se a entrar en dansa. Eren una colla de sis o set, però no en recorde el nombre exacte perquè la meua atenció va quedar poderosament atrapada per una d’elles en concret i la seua enlluernadora presència em va obnubilar de tal manera que no podia deixar de contemplar la seua bellesa. Aquella musa encarnada destacava entre la variada multitud que omplia la discoteca aquella nit com si irradiara una mena de luminescència pròpia i un misteriós halo d’encís embolcallara subtilment cadascun dels seus moviments. Era foc i era gel alhora. Tenia el rostre extremadament blanc, gairebé nivi, i els cabells molt obscurs, d’un negre abissal. Els duia llargs i perfectament allisats, amb el serrell despuntat amb volum i esculpit a base de laca. Emmarcava uns ulls melosos amb una ambigua mescla d’ombres ataronjades i blaves i accentuava la mirada inquietant amb una pronunciada línia fosca i unes pestanyes infinites modelades amb rímel. De les orelles li penjaven unes enigmàtiques arracades platejades en forma d’espiral, a joc amb un refinat conjunt de cèrcols que li embellien el coll, tot realçant-ne la delicada esveltesa. Els llavis, fatídicament abellidors, els lluïa pintats d’un profund roig carmesí de la mateixa tonalitat que el coloret amb què subratllava els seus pòmuls i que la jaqueta de pell amb muscleres que li cobria el tors i els braços fins a mitja mànega. Rematava les mans amb uns mitons negres revestits de lluentons i, sota la jupa, només vestia un top de tonalitats morades amb l’escot turgent tot vorejat d’encaix. La suggeridora tibantor del seu ventre nu desembocava, a partir de la cintura d’infart i del cinturó tatxonat, en uns sinuosos malucs entubats dins d’una minifalda de cuir llustrós que deixava pas a unes vertiginoses cames amorosament embolicades per unes calces de malla i apuntalades per uns botins campers rojos.

Podria semblar una descripció fetitxista, sorgida d’un somni lúbric, però en aquella època era prou freqüent que els joves acudírem vestits de vint-i-un botons a les discoteques, maquillats fins i tot els xics, i amb uns looks de fantasia que tractaven d’imitar fil per randa l’aparença dels nostres ídols musicals i referents culturals. La vestimenta formava part d’un codi social de reivindicació externa i extrema de la pròpia personalitat i, per això, era habitual trobar-s’hi algunes combinacions veritablement esbojarrades que hui en dia han quedat relegades, en exclusiva, a l’apartat d’extravagàncies de les grans passarel·les de moda. La indumentària que lluíem marcava també l’adscripció a una determinada tribu urbana, o la preferència per un tipus de rotllo o per un altre, però sempre buscant reivindicar la individualitat com un valor suprem irrenunciable. Ara ningú no n’és conscient, però la joventut d’aquella generació vam colonitzar el món de la nit com qui conquereix un nou territori inexplorat, vam proclamar la república de l’hedonisme en cada sala de ball i vam crear un univers noctàmbul paral·lel en què la realitat era una mascarada perpètua amb les seues pròpies regles i convencions.

Va ser una autèntica bogeria tot plegat…

El cas és que la visió de l’exòtica bellesa mística i gairebé sobrenatural d’aquella xicona em va embadalir per complet i, quan el meu col·lega es va aproximar al grup per conversar amb les seues amigues, em vaig haver de mantindre a distància perquè em trobava atribolat de cap a peus i les cames em feien figa. Em vaig escudar covardament darrere del fum d’un cigarret i vaig provar de dissimular el meu estat de torbació fent com qui flipava amb els ritmes seqüenciats que brollaven dels bafles i amb la compassada rotació hipnòtica de les llums giratòries. Tanmateix, no podia deixar d’observar-la de cua d’ull i, per un instant, els nostres rostres van quedar encarats fugaçment. Aleshores, va ser com si el temps i l’espai es congelaren de sobte i com si tota la gent que ens envoltava s’haguera esvanit; els feixos multicolor només ens il·luminaven a ella i a mi i la música ressonava només per a nosaltres dos enmig d’un decorat buit i boirós. Un llampec roent de desig incontenible em va creuar el pit de part a part i un estremiment fulminant va recórrer cadascuna de les fibres del meu ésser, des dels talons fins a l’espinada, tot provocant-me un intens calfred indeleble. I, llavors, vaig sucumbir sense remissió al seu irresistible magnetisme i em vaig dedicar a jugar absort al gat i el ratolí amb els seus ulls, sense atrevir-me a dir-li res malgrat que tenia l’excusa perfecta per encetar-hi una conversa.

—Què ha passat, Fletxa, per què no t’has arrimat a saludar les meues col·legues? T’has quedat empanat o què? —em va preguntar el Piri, en haver abandonat el rogle de les xicones.

—No sé, m’ha pegat com un blanc…

—Jo crec, nano, que t’has quedat embovat mirant la morena i el que t’ha pegat ha sigut un fletxàs. Sí o què? No li treies la vista de damunt i et queia la bava a poalades. Però et comprenc, eh?, perquè la tia està que es desborda.

—Es desborda pels quatre costats! La coneixes?

—No. Es veu que és amiga d’unes amigues d’una de les meues amigues i s’han trobat hui ací per casualitat. Però és una estirada: no m’ha fet ni puto cas quan m’he presentat, i això que li he dit un parell de gràcies per intentar caure-li simpàtic! Eixe tipus de ties, col·lega, són massa divines i estan fora del nostre abast.

—Deus voler dir del teu abast —vaig protestar.

—A vore, nano, no és per discutir, però si no t’has atrevit a entrar-li quan has tingut ocasió és perquè eixa xati t’ha intimidat de veres. I una tia que t’intimida així és com un bou que et mira tort: millor pegar a fugir d’ella si no vols acabar com Manolete. M’explique?

El meu col·lega era molt aficionat a la tauromàquia i sempre tenia una metàfora torera a punt.

—Jo tinc els meus recursos, xaval, i t’assegure que he lidiat i triomfat en places més difícils! —vaig argumentar, tirant-me el moc i seguint-li el rotllo, tot i que a mi els bous mai no m’han agradat i sempre els he considerat un espectacle bàrbar.

—D’acord, Fletxa, com tu vulgues. Però ara ja has perdut l’oportunitat i t’hauràs d’esperar al pròxim canvi de terç. M’han dit que han vist a Barraca el paio de les mesques i hem d’anar cap allà abans que se’ns torne a escapolir.

III

El Piri i jo, finalment, vam aconseguir pillar unes quantes mescalines a Barraca i la nostra eixida innocent, com era d’esperar, es va acabar empastrant de mala manera. El festival es va allargar fins ben entrat diumenge i, dilluns, quan va sonar el telèfon de bon matí i em va despertar al meu llit de Motilla, jo duia una torbamenta de cavall i volia morir-me del mal de cap espantós que em fustigava les neurones.

—Sí? Qui és? —vaig contestar amb veu pastosa i rauca.

—Vicentet, bon dia! Soc ta tia. Com estàs, rei? Estàs constipat?

Era ma tia Ampariues, inusitadament més eufòrica i amable que de costum. O això em va semblar a mi.

—Sí… Eh… Hola, tia. Es veu que despús-ahir em vaig refredar una mica —em vaig excusar.

—Ai, xiquet, t’has d’abrigar i cuidar-te, que els oratges que està fent estos dies són molt traïdors i la pluja és molt roïna. La rebequeta posada a tothora i el paraigua sempre a mà…

La veritat és que tot el cap de setmana havia estat bufant una llevantada inclement i havia plogut sense treva, però jo pràcticament no me n’havia adonat perquè havia passat la major part del temps arrecerat a l’interior de les diferents discoteques de la Ruta. No obstant això, quan ma tia va esmentar el tema del temporal, vaig tindre una espècie de flaix mental i vaig recordar, de sobte, que dissabte a la matinada m’havia estat banyussant una bona estona al pàrquing de Spook mentre seguia una pista falsa sobre la musa encarnada que m’havia eclipsat el cor. De manera intermitent i semiinconscient, havia estat buscant-la sense descans i perseguint la seua ombra de local en local. Però no havia tingut èxit: ella s’havia esfumat sense deixar rastre i ningú no recordava haver-la vist després de la seua aparició estel·lar de divendres a la Chocola. Ben mirat, era possible que el dolor agut que em percudia les temples no es deguera només a la deshidratació causada per l’abús d’alcohol i substàncies psicotròpiques; era probable que també haguera agafat una galipàndria de primera magnitud. Ho corroborava el fet que em notava prou congestionat i que parlava de nas, amb la moquera en pole position per començar a degotar.

—Què vols, tia? —li vaig preguntar, recuperant el fil de la conversa.

—Hui tens classe, no?

—Hui? —vaig haver d’aturar-me a pensar en quin dia vivia—. Sí… Eh… Hui és dilluns, hui tinc classe de vesprada.

—Molt bé. Quan acabes, et passes per ací per ma casa, que vull comentar-te un tema.

—Un tema? Quin tema? No me’l pots comentar ara per telèfon? És que, amb el constipat que tinc, no sé si estic per anar a escola…

—Res de telèfon, Vicentet. Es tracta d’un tema delicat que duc entre mans, una investigació, i és una cosa que t’he d’explicar en persona.

—Està bé —vaig cedir—, hi acudiré quan isca.

Amb allò de la investigació la vella havia aconseguit picar-me la curiositat, però de tota manera Amparo Chaqués era cabota com ella a soles i jo sabia del cert que no m’acceptaria un no per resposta.

Va penjar tot d’una, com solia fer sempre, i em va deixar amb un pam de nas i la paraula en la boca.

—Quina hora és?

De sobte, algú al meu costat va formular aquell interrogant amb absoluta desídia i un marcat deix d’irritació. La seua dicció també era pastosa i sonava gairebé tan desorientada com devia haver sonat la meua feia només uns instants conversant amb ma tia. La misteriosa pregunta procedia d’una xicona de cabells bruns descambuixats que jeia en roba interior a l’altra banda dels llençols. Vaig consultar el rellotge i li vaig respondre:

—Les nou i quart.

—De quin dia?

—Dilluns.

—Brrrf! —Visiblement disgustada, em va donar l’esquena i va amagar el cap sota el coixí, amassant-lo amb força entre les mans—. Deixa’m dormir un parell d’hores més, per favor! —em va suplicar des de la seua posició d’estruç, sense a penes esma per vocalitzar les paraules.

Vaig connectar el contestador automàtic perquè no ens destorbara ningú més i, després de prendre’m un almax i una aspirina efervescent barrejats en un got d’aigua —amb dues cullerades de mel, per si de cas—, em vaig tornar a gitar també. De seguida, intentant recordar qui era la meua companya de llit i com i on l’havia coneguda, em va sobrevindre la son i no vaig poder traure’n l’entrellat. Vaig creure recordar que havia sigut el meu amic Tato qui ens havia presentat el dia anterior a Puzzle, però no estava segur de si havia sigut a ella o a una altra xica pareguda en una altra ocasió similar. I, per descomptat, era incapaç del tot d’aventurar com es deia. Les escenes dels meus caps de setmana desenfrenats d’aquella època se’m presentaven totes inconnexes i entrellaçades, com retalls d’un mateix somni enterbolit projectat en sessió contínua. En la meua particular pel·lícula d’estil nouvelle vague sempre hi havia nombroses el·lipsis temporals inexplicables, imatges delirants i diàlegs fragmentaris. D’aquella eixida improvisada, per exemple, a penes recordava i volia recordar una sola cosa amb claredat: la visió celestial que havia tingut divendres a la nit i que se m’havia quedat marcada en la retina i gravada a foc en el cervell. De fet, quan la bella dorment que m’acompanyava es va despertar per fi i es va començar a arreglar per anar-se’n, vaig copsar que li tenia una certa retirada: ella també era morena de pell blanquinosa i també vestia falda de tub i jupa de cuir roja. Tanmateix, li mancava el component essencial: l’aura mística. En adonar-me que —d’una manera prou infame i retorçuda— m’havia buscat una tosca imitació de l’original per consolar-me, em vaig sentir una mica confús i bastant culpable.

—Què mires? —em va demanar, mentre s’ajustava les calces—. Si volies repetir, haver-ho dit abans; ara ja estic vestida i arribe tard al curro. De tota manera, si mal no recorde, anit et vas quedar sense condons perquè et vas encabotar a voler posar-te tu la gometa i no la vas encarar bé fins al tercer intent. Si m’hagueres deixat fer-ho a mi, ara encara te’n quedarien per a dos dispars més. Per cert, et portaràs com un cavaller i m’acostaràs al poble en la teua moto, veritat?

—Clar. D’on m’havies dit que eres?

—De Sedaví, bressol del moble.

«I de Ferran Torrent», vaig pensar sense dir-li-ho.

—I el teu nom era…?

Em sentia com un cabró per haver-la usat com a clau per llevar un altre clau i ni tan sols recordar-me de com es deia. A ella, però, no semblava importar-li en absolut.

—Sílvia, però no patisques, jo tampoc no recorde com et dius tu. Anit jo t’anomenava «Cavaller de la trista figura» i a tu ja t’anava bé. Però tenies un malnom un poc flipat, veritat? Tatxa? Clenxa? Com era?

—Fletxa, em diuen Fletxa.

—Ah, sí, això era. Bé, Fletxa, anem tirant o què?

IV

Després de fer parada a Sedaví, vaig arribar a l’Escola d’Arts i Oficis just a temps per a la segona classe de la vesprada. Tocava Dibuix Tècnic, una assignatura totxo en què el professor —un arquitecte frustrat dels temps de quan Franco era corneta— es passava l’hora sencera dibuixant gargots en la pissarra mentre divagava sobre els postulats de la geometria euclidiana i anava exemplificant els diferents tipus de perspectives i punts de fuga, les projeccions paral·leles i les còniques, les projeccions ortogonals i les obliqües, i tota mena de galimaties inintel·ligibles. Si de normal ja em costava Déu i ajuda seguir tot aquell infumable rotllo matemàtic —i, a mitjan classe, acostumava a perdre el fil i em posava a decorar els màrgens de la llibreta amb dissenys fractals psicodèlics—, aquell dia no em vaig prendre ni la molèstia d’intentar comprendre cap ni una d’aquelles enrevessades explicacions: des del mateix moment en què vaig entrar a l’aula i em vaig estovar al pupitre, em vaig dedicar a omplir el bloc amb esbossos de la meua musa.

Conserve encara aquells esborranys i la veritat és que no feien cap justícia a la seua imatge real; en part, perquè es tractava de dibuixos summament idealitzats i, en part, perquè mai no he tingut massa bona traça fent retrats figuratius i el que més domine són els ombrejats i entintats, les combinacions de colors i les formes abstractes. Amb tot, els dibuixos són una prova fàctica de la intensa passió febril en què vaig viure immers aquells dies d’octubre del 1989. Em vaig enamorar perdudament i també vaig agafar un constipat de tres parells de nassos. I allò fou el primer que va cridar l’atenció de ma tia Ampariues quan em vaig plantar en el seu piset del carrer de Dalt del barri del Carme, en acabar les classes.

—Ui, marededéusinyor, Vicentet, quina carussa que fas! Passa, passa, no et quedes ahí fora gelant-te. Seu a la vora del braser mentre jo et prepare un consomé ben calentet tocat amb un poc de xerès sec i voràs com et quedes com nou quan te’l prengues.

Les tietes ja se sap: si no existiren, caldria inventar-les.

Em va dur aquell beuratge reconstituent i, quan jo encara l’estava bufant per refredar-lo, va començar amb el seu subtil interrogatori habitual:

—Com estàs, xiquet? Que fa molt que no vens a fer-me una visita i no em poses al dia de les teues coses…

—És que últimament estic molt ocupat, tia.

—Ja, clar. I les classes com van?

—Bé, van bé: a la marxeta. Encara m’hi estic adaptant, però estic content d’haver reprès els estudis i crec que en trauré profit. —Sabia que amollant-li aquella mentida piadosa la faria feliç.

—Alguna novieta a la vista?

—No, de moment no —vaig respondre, mossegant-me la llengua.

—I a Natàlia, l’has vista últimament?

—Sí, alguna vegada.

—I hi ha cap possibilitat que feu les paus i torneu a estar junts o què?

—Tia…

—Ai, d’acord: el tema Natàlia no es toca. Amb el pare i la mare tot bé?

—De categoria. Des que m’he instal·lat a l’apartament de Motilla i només passe per casa un parell de voltes a la setmana, a dinar i a dur la roba bruta, les coses entre nosaltres van com la seda.

—I allà, tan solet i tot aïllat, no passes por? I no tens massa humitat? Les cases de la mar són per a l’estiu…

—Estic bé, no patisques, i tinc una estufa catalítica per si de cas.

—Ah, molt bé. Tens gana? La tia t’ha comprat uns figatells per sopar, que sé que t’encanten, i te’ls faré acompanyats de salsa de magranes i verduretes a la planxa: un menú digne d’un rei.

—Tu sí que saps com amelar-me!

—Doncs vinga, va, jo vaig a preparar-ho tot i tu beu-te el consomé d’una vegada, que això ha d’entrar calentet perquè faça efecte.

Els figatells són, des que tinc ús de raó —i de barram—, una de les meues principals debilitats gastronòmiques i es troben entre les cinc primeres posicions del meu top ten personal de menjars casolans. Ben torrats o fregidets —de forma que queden cruixents per fora i tendres per dins—, provoquen un torrent irresistible de textures i de sabors en la boca. L’encertada combinació de carn magra, fetge i cansalada, adobada amb la proporció justa de pinyons, clau, pebre, nou moscada i julivert, converteix aquesta ancestral mandonguilla transmediterrània en una perfecta peça d’orfebreria: al meu parer, la vianda estrella de les comarques centrals del territori valencià —amb permís de la sobrassada de Tàrbena i de les poltrotes i les botifarres de ceba ontinyentines—. Amb la desafortunada etiqueta comercial de «les tradicionals hamburgueses valencianes», s’han posat molt de moda recentment als restaurants que pretenen vendre cuina d’arrel amb un toc d’originalitat esnob i, com tot el que es posa de moda, han perdut pel camí una bona part de la seua essència —i també part del seu peculiar regust fèrric genuí i de la seua mitològica aura de delícia clandestina—. Ma tia Ampariues els comprava al senyor Maties, un carnisser natural de Xeraco que era dels pocs que n’elaboraven i en venien en aquells temps en la capital del Túria, i els solia servir sobre una base de confitura basta de magrana que rebaixava idealment el punt greixós dels figatells.

Ja vos havia explicat que era una excel·lent cuinera, no?

Vam rematar aquell deliciós soparot amb un trosset de coca cristina del forn Sant Bartolomé de la veïna plaça del Tossal i el vam regar amb dos ditets d’una intensa mistela roja de Xaló que la meua amfitriona guardava, com un valuós tresor, en un racó apartat del rebost. Jo ja ho havia sospitat pel seu to de veu quan m’havia telefonat al matí i ho havia anat confirmant al llarg de la vetlada, però amb aquell detall em va quedar definitivament palès que intentava amanyagar-me i fer-me la rosca de manera descarada.

—Està bé, tia, dispara: què vols de mi? —li vaig preguntar sense rodejos, en acabar l’àpat—. Què és això d’una investigació que m’havies de contar en persona?

—Te’n pose més? —va respondre ella, fugint d’estudi i assenyalant la botella.

—Sí, gràcies, està espectacular.

Va reomplir les dues copes fins a la meitat i, després de fer el primer glop, es va confessar:

—Una bona amiga està buscant un antic noviet seu de joventut i voldria que tu m’ajudares a localitzar-lo.

—Un antic noviet? I què vol ara, tornar a festejar amb ell a la vellea?

—No en faces burla, Vicentet, que a qui es burla el dimoni li furga! No crec que el vulga trobar per recuperar el temps perdut; això seria una bajanada. Més aviat, té com un desig de saber què deu haver sigut d’ell ara que sent acostar-se l’ocàs de la seua vida i es passa el temps pensant en tot el que ha deixat arrere, perquè el que li queda al davant és ben poc i ja no té massa al·licient…

No sé si vaig copsar aleshores la devastadora cruesa que amagava aquella sentència, però ara que jo també m’he fet gran —i avance perillosament cap a l’edat que tenia ma tia quan la va pronunciar— m’adone de quanta raó tenia: arriba un punt en la biografia de tota persona en què comença a viure més pendent de les glòries del propi passat que de fer nous projectes de futur. En un moment indeterminat, entre la quarantena i la cinquantena, els anys es tornen de sobte una successió grisa d’esdeveniments reiteratius, les emocions deixen d’experimentar-se amb la mateixa intensitat i es va perdent a la carrera l’expectativa de poder aconseguir grans coses. Fer-se major, es mire com es mire, és una putada.

—I, a part de per nostàlgia, per què vol ara a la teua amiga esbrinar què va ser d’eixe noviet en concret?

—«D’eixe noviet» no, de l’únic noviet: va ser l’amor de la seua vida i no en va tindre cap altre.

—Caram! Què va passar, es va fer monja? O va ser ell qui es ficà a retor?

—No, no hi hagué res d’això.

—Espera, espera, deixa’m endevinar! A ella la van obligar a casar-se amb un altre perquè ell no era bon partit? O a l’inrevés: ell era un senyoret i ella de casa humil i la seua relació era impossible.

Potser havia llegit massa literatura fulletonesca en la meua joventut…

—No, ell no era cap senyoret; era un xic normal i corrent del poble, fill d’un llaurador pròsper, però del muntonet. El que va passar és que, l’any 57, la va deixar embarassada en un descuit i, quan se’n va assabentar, va pegar a fugir i ja no es va tornar a saber d’ell mai més. Imagina’t quin paperot!

—Quin tros de fill de puta!

—Eixa boqueta, Vicent…

—Vull dir que li devia destrossar el cor, a la teua pobra col·lega.

—El cor i la vida! Tu no saps quin infern suposava, en aquells temps, ser mare fadrina. I més encara en un lloc com el poblet de l’interior de Castelló on vivia la meua amiga: tot el món en malparlava a tothora i l’assenyalava pel carrer com si haguera comès un delicte de sang. Els representants de l’Església i de l’autoritat local també la menyspreaven i la tractaven públicament com si fora un pendó, fins i tot la seva família la repudiava i van acabar tancant-la amb pany i clau dins de sa casa per evitar la vergonya d’haver de sentir els comentaris i les befes que la gent faria quan veren com li creixia el ventre.

—Brrrf, quina merda tot! —Aquesta vegada no em va bonegar per l’exabrupte.

—Sí, fillet, sí. I encara va ser pitjor: al remat, quan faltaven només dos setmanes perquè nasquera la criatura, els seus pares la van voler obligar a donar-la en adopció i, com que ella es va negar en redó a obeir-los, la van enviar ací a València, a servir en casa d’uns coneguts que els apadrinarien, al nadó i a ella. I, a canvi, la meua amiga els faria d’interna sense cobrar ni un duro.

A ma tia se li trencava la veu mentre explicava aquella història tan tràgica i havia de fer grans esforços perquè no se li escaparen les llàgrimes dels ulls.

—Mare meua, quina manera de fer-la patir! —vaig exclamar, profundament commogut i aguantant-me jo també la plorera—. Però finalment va tindre el bebè i el va poder criar, no? Tot i que ja m’imagine que degué passar moltes penúries, és clar…

—No, va tindre complicacions durant el part i el fill se li va morir.

Després d’aquell últim gir dramàtic esborronador, es va fer un silenci dens entre nosaltres, mentre —ara sí— als dos ens regalimava una llagrimeta galta avall.

—Tot el món va atribuir la pèrdua a un càstig diví: deien que, com que la criatura era fruit d’un pecat, Déu no havia permès que la mala llavor tirara avant.

—I després de tot això, ara la teua amiga té ganes retrobar l’home que la va condemnar a passar per aquell calvari?

—Supose que deu voler que li explique a la cara per què la va abandonar i tindre una oportunitat de poder mirar-lo directament als ulls i retraure-li sense pèls a la llengua la seua covardia i la seua vilesa. Quan tota la teua vida ha estat marcada per una experiència tan traumàtica, és normal que busques de manera incansable alguna resposta que done sentit a tant de patiment.

No m’hi vaig poder negar i vaig acceptar ajudar ma tia a localitzar el desgraciat que havia arruïnat la vida de la seua amiga. El nom d’ella no me’l va voler facilitar per discreció; només el d’ell. El cabró en qüestió s’anomenava Antonio Sáez i es tractava de descobrir si era algun dels nombrosos Antonios Sáez que figuraven en la guia telefònica de València —capital i província—. Per esbrinar-ho, havia de contactar, una per una, amb totes les persones que hi aparegueren llistades amb aquell mateix nom. Si no tenia èxit, hauria de continuar provant sort amb Castelló i Alacant i anar eixamplant el cercle progressivament. L’estratègia consistiria a fer-me passar per un treballador d’un despatx d’advocats i explicar als meus interlocutors que els telefonava per mirar d’aclarir un assumpte d’una herència que els hauria deixat un parent llunyà. Era una feinada i, a més a més, podia ocórrer que l’Antonio Sáez que buscàvem no tinguera telèfon al seu nom, que els contactats mentiren ambicionant l’herència i el parany se’ns girara en contra, o que el pobre home ja haguera mort.

—I no seria més fàcil que jo anara al poble on va passar tot i indagara entre coneguts i familiars el parador del nóvio pròfug? —havia preguntat.

—Eslida és un poble molt menut, Vicentet, allà es coneix tot el món i la història encara no s’ha oblidat ni de bon tros. Les dos famílies guarden un estricte silenci i, si senten que un foraster va per ahí preguntant pel tema, alçaràs sospites.

També podia tirar de contactes —en concret, del meu contacte privilegiat en la policia—, però només amb un nom i un cognom poca informació útil podria facilitar-me el meu amic Tato…

V

En acabar de sopar, com que em trobava prou reconfortat i m’abellia airejar-me, vaig voler baixar a fer una volteta pels locals del barri. Necessitava vagarejar una mica, fumar-me un cigarret i meditar un poc sobre els clarobscurs d’aquell nou encàrrec detectivesc —digueu-li marró si voleu— que acaba de caure’m entre les mans. Ma tia, com era d’esperar, no estava gens d’acord amb aquella decisió meua i em va pegar un bon passó quan li la vaig comunicar:

—Però què dius d’eixir ara, cap de fava, amb l’aigua que cau i el fred que fa?!

—No patisques, tia, que no ho faré llarg.

—Ai, xiquet, no tens trellat ni forrellat. Es pot saber què se t’ha perdut a tu a estes hores pels carrers? Si no el reposes, no et llevaràs de damunt el constipat en tota la setmana.

Vaig ignorar els seus savis consells i la vaig deixar renegant a soles mentre em posava la jupa i tancava, tot d’una, la porta darrere meu.

Només tocar el carrer, em vaig omplir de fum els pulmons —més per vici que per plaer, perquè amb la congestió nasal a penes notava gust al tabac— i em vaig enfilar cap al Cobalto, un pafeto fosc i acollidor del carrer Moret que quasi sempre estava obert i era una excel·lent opció per encetar qualsevol ronda nocturna. De camí, mentre recorria els carrers buits i amerats del Carme sota la tènue llum groguenca dels fanals entelada pel plugim incessant, el meu cap no parava d’ordir elucubracions. Era realment certa la història que acabava d’explicar-me la meua tia? Per què no havia volgut dir-me el nom de la seua amiga a pesar de la meua insistència? M’amagava alguna cosa o tot eren paranoies meues sense fonament? El fet que, l’estiu anterior, un dels meus clients haguera pretès usar-me com a coartada per a cometre un crim m’havia tornat molt suspicaç i cautelós. Fins aleshores sempre havia mantingut un tarannà confiat, però aquell rocambolesc intent d’entabanar-me havia provocat que recelara sovint de la veracitat de les persones que sol·licitaven els meus serveis i que actuara amb peus de plom a l’hora d’encarar qualsevol nova investigació. Estava clar que la meua tieta no em desitjava cap mal ni tramava embolicar-me en cap afer tèrbol; tanmateix, el que em ballava per la closca i em causava un gran neguit era la possibilitat que la veritable protagonista dels tràgics successos que m’havia relatat fora ella en realitat. Havia sigut ella la jove abandonada vilment pel nóvio en quedar-se embarassada? La filla humiliada i repudiada que havia perdut el seu bebè durant el part? Es tractava només d’una especulació, però —ben mirat— què sabia jo del passat d’Amparo Chaqués? Ben poca cosa: quatre anècdotes soltes i res més. Per si de cas, vaig decidir que, només tinguera ocasió, interrogaria ma mare al respecte per intentar lliurar-me de la molesta enrònia que m’inquietava.

Amb aquella resolució presa, vaig arribar al llòbrec carreronet que albergava la destinació del meu pelegrinatge erràtic: el Club Cobalto. Tal com m’havia afigurat, el local estava obert contra vent i marea i Víctor, el propietari, es mantenia impertèrrit darrere de la barra, a pesar que la clientela era escassa per causa de la pluja i perquè l’inici de la setmana sempre solia ser fluix.

—Fletxa! Què fas tu per ací dilluns i bon dia? —es va alegrar de veure’m—. Què et pose?

—Una aigua de València —vaig demanar—, estic constipat i la vitamina C em vindrà bé.

Ho deia seriosament. En aquella època el beuratge per antonomàsia de les nits bohèmies de la capital del Túria se solia preparar amb suc autèntic de veres. El problema era que a mitjans d’octubre no era temporada encara de taronges i em vaig haver de conformar amb un trist succedani a base de Mirinda.

—I això del constipat, què és: de dormir amb el cul a l’aire? —em va demanar el meu col·lega, amb sorna, mentre em preparava la beguda.

—Justa la fusta —li vaig dir per dir.

—Quina enveja que em fas, malparit!

—Tu tampoc no et pots queixar, no? Segur que de tant convidar a copes, t’acabes enduent més d’una conquesta al llit.

—Ja voldria jo! A les hores a què tanque ja només queda la morralla per triar. I, damunt, estic tan esgotat quan acabe que només tinc ganes d’anar a dormir.

Víctor tenia l’ànim aigualit aquell dia, com l’oratge, i vaig haver d’aguantar-li quinze interminables minuts de lamentacions sobre els sacrificis que implicava dur el seu negoci, sobre la ingent quantitat d’impostos que havia de pagar i sobre els maldecaps que li ocasionaven les visites esporàdiques d’alguns exmembres de la temuda Brigada 26 de la policia local que acudien a cobrar-li «la comissió de seguretat» i li buidaven les botelles de whisky d’importació sense pagar-li les consumicions. Afortunadament, però, la seua diatriba planyívola es va acabar just quan va ingressar al local un grupet jovial de cinc o sis xiques i ell es va disposar a atendre-les amb un somriure llampant. Llavors, va passar de mi tot d’una, com si ja no existira. Jo em vaig mirar de cua d’ull aquelles ties i em va semblar que coneixia una d’elles, però no recordava ben bé de què. Es tractava de la més alta de la colla, devia fer un metre huitanta com a mínim, tenia una espessa cabellera castanya cardada i era corpulenta de complexió, amb les espatlles marcadament amples, els braços prou bragats i llargueruts i les cames també robustes i encimbellades. De totes les amigues, no obstant, ella era l’única que vestia amb un estil més femení i glamurós: lluïa un vestit de tub ajustat de color blau verdós, sabates de taló a joc i una jaqueta curta de color vainilla que aportava un original toc de contrast i de lluminositat al conjunt. Tanmateix, no era el seu cos ni la seua peculiar vestimenta el que em resultava familiar, sinó els seus ulls penetrants i les seues faccions anguloses. La seua aparença no era gens canònica, però tenia un punt d’exotisme intrigant que feia gairebé impossible no parar-li atenció.

—Hola, detectiu. Què fa un xic com tu en un lloc com este?

Mentre jo feia esforços per intentar recordar de què la coneixia, ella se’m va acostar amb un got de Cinzano a la mà, es va asseure al meu flanc sense guardar a penes distància i em va abordar amb descarada complicitat.

—Ens coneixem, veritat? —li vaig respondre, visiblement descol·locat—. De què em sona la teua cara?

—Ens vam conèixer l’agost passat.

—Ah, ja… L’agost passat… Eh… Uh… Disculpa si no et vaig telefonar mai… Saps què passa? Tinc una memòria horrible per als números, i per als noms.

—Doncs quin detectiu més pocatraça deus ser! —es va mofar obertament.

—Quan treballe, duc sempre una llibreteta i un llapis damunt —vaig mentir.

El meu cervell buscava desesperadament entre milions de connexions neuronals un record que em permetera discernir on dimonis havia sentit jo abans aquell singular tonet sardònic i aquell timbre de veu aspriu, però no aconseguia associar de cap manera el seu rostre a cap escena concreta de la meua biografia —ni menys encara lligar-la a cap episodi de l’estiu anterior—. Si l’havia coneguda eixint de marxa, no arribaria a establir ni de conya ni on ni com havíem coincidit. Tanmateix, el meu instint em deia que el nostre encontre s’havia produït a plena llum del dia i en plenes facultats mentals i que, per això, em sonava tant la seua fesomia…

—No patisques, rei —va aclarir, amb un punt de malícia—, no soc un dels teus rotllos de discoteca; tu i jo no ens hem embolicat mai.

Vaig rebufar alleujat, no tenia el cap per inventar-me al vol més excuses.

—No ens vam enrotllar perquè tu no vas voler —es va afanyar a afegir, picant-me l’ull.

—De veres que no hi caic, ho intente però no hi caic. Em sones moltíssim, això sí. Dis-me com et diuen, a vore si se m’encén la llumeneta i t’ubique.

—Soc Clàudia.

—Clàudia? Clàudia… Clàudia…

Res, amb aquell nom no em venia ningú al pensament.

—Vinga, va, et donaré una altra pista que segur que et situarà —va retrucar amb sorna—: Montesinos Bis.

De l’ensurt, em vaig ennuegar amb el líquid del meu combinat i vaig començar a estossegar de mala manera sobre la barra i en totes direccions.

—Hòstia puta! —vaig exclamar, bocabadat.

Davant meu, rient pels descosits amb estridència, seia el sorneguer dependent efeminat de la boutique de moda on havia anat a buscar la primera pista sobre la xicona desapareguda que m’havien encarregat trobar feia un any i escaig. Ara, no obstant, ell ja no era ell, sinó ella.

—Què, ara ja m’ubiques? —em va preguntar, juganer, quan se’m van passar la tossina i l’efecte sorpresa.

—Sí, sí, ara sí. Però, amb perruca i transvestit, com collons pretenies que et reconeguera?! Això sí, he de reconèixer que el conjunt et para bé…

—Gràcies. Doncs, si vols, la meua oferta continua vigent…

—Quina oferta?

—La de tindre un afer tu i jo! —ho va dir enriallat, però en el fons em sostenia la mirada amb un posat desafiador.

—Ja et vaig dir que no em va el rotllo gai, però si algun dia canvie de parer tu seràs el primer a assabentar-te’n.

—La primera —em va corregir—, el gènere correcte és el femení. Jo tinc el cos de tio, però per dins em sent una tia des de menuda. I tampoc no soc gai: soc trans, que és una condició diferent. De fet, en contra del que la gent sol pensar, la majoria d’homosexuals no tenen cap afició per vestir-se amb roba de xica.

—Bo saber-ho. I supose que també he de continuar dient-te Clàudia, encara que eixe no siga el teu nom real…

—Exacte: Claudi de dia, Clàudia de nit.

—Encantat, doncs. A mi em diuen Vicent, Fletxa per a amics i coneguts.

—Molt bé, Vicent Fletxa. I, tornant al principi de la nostra conversa: què fas per ací, has vingut per oci o per negoci?

—Per oci. Ara com ara no estic ocupat en cap cas —vaig simplificar.

—Oh, quina llàstima, jo que t’imaginava d’embolic en embolic, com el Sam Spade de la pel·lícula aquella que em vas recomanar…

—La vas vore?

—Sí, clar, El falcó maltès. Em va encantar. De tota manera, encara que no estigues investigant cap cas actualment, dic jo que deus tindre mil anècdotes per explicar, no? Et convide a una altra copa i me’n contes algunes? La nit és jove…

—D’acord, fem un tracte: tu em presentes les teues companyes i jo vos amenitze la vetlada amb una selecció de les meues batalletes més sòrdides.

—Com tu vulgues, guapo —va acceptar, entremaliada—, jo te les presente ara mateix encantada, però t’he d’advertir que són totes un tall de bolleres i, per molt esmolada que tingues la fletxa, no aconseguiràs clavar-li-la a cap d’elles.

VI

Al final, tal com havia promès a ma tia, la meua eixida nocturna pel barri no es va allargar massa i cap a la una —o una i mitja a tot estirar— ja estava de tornada en el seu vetust piset del carrer de Dalt. Malgrat que em vaig trobar molt a gust en companyia de Claudi-Clàudia i la seua colla d’amigues lesbianes, quan van proposar canviar de lloc i continuar la festa a la desinhibida sala Mogambo, vaig excusar-me al·legant que estava una mica refredat i em feia mal el cap. En veritat, però, tenia la ment en un altre lloc i no estava d’humor per parrandes. Això sí, abans de marxar, vaig haver de jurar i perjurar a la quadrilla que un altre dia quedaríem i eixiríem a cremar la nit en comandita.

L’endemà, a les nou del matí en punt, ma tia acudí a despertar-me amb un got de llet ben calenta amb mel i conyac.

—Pren-te això, Vicentet, i vine a desdejunar.

M’ho va dir amb molta més amabilitat de la que acostumava a emprar quan vivíem junts i em trobava desfet al llit després d’una nit d’excessos. Allò em va escamar prou, i també em va estranyar que no m’amollara el clàssic renec que reservava invariablement per a aquelles circumstàncies:

—A la nit lleons i al matí cagallons! —solia bonegar-me.

O ma tia s’estava fent major i trobava a faltar la meua companyia o, definitivament, volia deixar-me ben palès com d’important era per a ella que m’esforçara al màxim a dur a bon port la investigació que m’havia encomanat.

Cinc minuts després, quan em vaig plantar en la saleta i m’hi vaig trobar un pantagruèlic desplegament de pastes acabades de coure parades sobre la taula i la guia telefònica de València deixada caure just al costat de la cafetera, vaig confirmar que la segona interpretació era la correcta i vaig sumar més arguments a favor de les inquietants cabòries que em feien dubtar respecte de la veritable naturalesa dels seus interessos. També em va sobtar que haguera canviat d’autora de capçalera i haguera passat d’Agatha Christie a Patricia Highsmith, però en aquell moment no li vaig donar cap importància perquè jo a penes entenia de novel·la negra.

Em vaig acomiadar amb la panxa plena i li vaig prometre de manera solemne que em posaria mans a l’obra immediatament. Tanmateix, no vaig començar a fer telefonades tan prest com ella hauria volgut, perquè em vaig passar tot aquell matí de dimarts recorrent el barri antic de la ciutat i esbossant façanes d’edificis emblemàtics per a un treball de delineació que havia de lliurar aquella mateixa setmana. L’oratge continuava sense acompanyar i el plovisqueig constant em va dificultar prou la tasca artística, però vaig poder completar l’exercici amb un acabat prou decent.

La vesprada va transcórrer sense cap incidència ressenyable i, en eixir d’escola, vaig tornar directe cap a Motilla amb la intenció d’estovar-me en el sofà i covar el constipat tranquil·lament embolicat entre flassades. En entrar a l’apartament, però, m’esperava una intrigant sorpresa en forma de missatge enregistrat al contestador automàtic:

«Bona vesprada, senyor Fletes. Una amistat m’ha donat referències seues i voldria contractar els seus serveis com a detectiu privat. Es tracta d’un assumpte delicat que requereix màxima discreció i disponibilitat a temps complet. Si està interessat en el treball, estaré encantada d’explicar-li’n tots els detalls en persona. Espere la seua visita, abans de divendres, en la meua consulta del carrer de Ciscar 43 de València. Pregunte per la senyoreta Dàmaris».

Aquella breu gravació va suposar l’inici d’una llarga cadena d’incidents que va estar a punt de costar-me la vida, però jo en aquell moment no podia preveure les nefastes conseqüències que tindria embarcar-me en aquella embrollada investigació i l’únic que sentia era una profunda curiositat per saber qui era la misteriosa senyoreta Dàmaris, per què em volia i quanta pasta trauria jo d’aquell negociat. Del contingut del missatge, vaig inferir que aquella possible clienta de nom exòtic devia ser jove, perquè tenia una veu prou sensual i vellutada i perquè s’havia referit a ella mateixa com a «senyoreta». També vaig deduir que, tot i haver establert una data límit per a la nostra quedada, el que fora que volia que investigara no era urgent, perquè la seua petició no havia sonat gens nerviosa ni precipitada —tot al contrari, les seues paraules transmetien absoluta serenitat i es notava que les havia mesurades molt abans d’enregistrar-les—. Pel grau de formalitat amb què se m’havia adreçat, es tractava d’una dona ben educada de classe mitjana o alta, i també ho confirmava el lloc on em citava: un clàssic edifici de l’Eixample, un barri cèntric de la capital valenciana habitat majorment per famílies burgeses benestants. I es deduïa, així mateix, que estava acostumada a dur el control de la situació i per això havia proposat que el nostre encontre es produïra en el seu propi terreny i no havia deixat cap telèfon ni havia plantejat cap altra alternativa de contacte. Probablement, aquella dona exercia alguna mena de poder de manera habitual.

Un altre punt que em va intrigar d’allò més fou que diguera que esperava la meua visita en la seua «consulta». El primer que em vingué al pensament va ser una consulta mèdica o psiquiàtrica. Però el terme consulta era prou ambigu i també podia referir-se a una consultoria; a una oficina i no a una clínica. Aleshores, podia donar-se el cas que la tal Dàmaris es dedicara a fer de consultora legal, de consultora fiscal o, fins i tot, de consultora matrimonial. Vaig dedicar una estona a especular sobre aquell aspecte indeterminat, però no vaig traure res en clar i em vaig donar per vençut al cap de poc; tampoc no era una qüestió essencial i l’endemà mateix n’esbrinaria la resposta quan passara a visitar-la després de les classes. I encara sort que no em vaig encaparrar massa amb aquell serrell solt, perquè mai de la vida no hauria pogut endevinar de quina classe de consulta es tractava…

VII

Dimecres, quan em vaig despertar, el dinosaure encara seguia allà: el constipat continuava en fase àlgida i la congestió nasal havia anat a pitjor. El sentit comú em demanava quedar-me ajocat al llit i curar-me a base de repòs i caldos calents, però —com de costum— vaig acabar desatenent els seus dictàmens. En lloc de dedicar-me a descansar, em vaig allargar en moto fins a Sueca i vaig carregar un assortiment variat de medicaments anticatarrals i complexos vitamínics sense prescripció facultativa —i també una capsa de preservatius, de passada— en la primera farmàcia que vaig trobar oberta. A continuació, em vaig demanar un cremadet i un got d’aigua al pintoresc bar Ràpid de la plaça de l’ajuntament —tot un clàssic d’aquells temps que, a més de tindre el millor cafè de la contornada, albergava la seu de la societat columbòfila local i les tertúlies culturals més enceses del poble— i em vaig estacar un parell de Katovits, un sobret de Frenadol i un glop generós de Fluimicil. El còctel de paracetamol, amfetamina, cafeïna, acetilcisteïna, rom i sucre em va fer efecte gairebé immediatament i em va permetre capejar el refredat durant la resta del dia.

Després de dopar-me d’aquella manera tan kamikaze, vaig decidir visitar el Piri al seu treball per interrogar-lo sobre l’assumpte que realment em torbava des de feia dos dies.

—Ei, Fletxa, a què es deu l’honor? —em va saludar, sorneguer, quan em va veure travessar el llindar del seu enforfuguit establiment.

El meu col·lega regentava un negoci de reparació i venda d’ordinadors pioner al poble, un taller minúscul amb entrada a peu de carrer on es passava la vida envoltat de monitors emmudits, torres de computadora esventrades, teclats desdentats, plaques de circuits apilotades, cables de coloraines penjant arreu i tota classe de components electrònics estrafolaris escampats sense solta ni volta. A Sueca, en aquella època, només es dedicaven a la informàtica ell i el mític Sento Culalaire, un altre entusiasta de les noves tecnologies que devia el seu escatològic malnom al fet que, sempre que s’ajupia a inspeccionar els budells de qualsevol electrodomèstic, acabava mostrant la regatera del seu descomunal pandero pelut a la clientela perquè els pantalons i els calçotets li venien grans i a ell la seua religió li prohibia usar cinturó. També afirma la rumorologia popular que aquell bon home tenia el mal costum d’espolsar la cendra dels cigarrets dins dels aparells que arreglava i que, en més d’una ocasió, se n’havia deixat descuidada alguna burilla a dins. Però això potser només es deia per pur afany de difamació…

—Passava per ací i m’he dit «vaig a vore com li va al meu amic Pere» —li vaig respondre, fent-me una mica el longuis—. Com estàs?

—Doncs ja veus, nano, fins a dalt de faena —em va dir, alhora que m’assenyalava el caos ingent que el rodejava—. Encara que, ara mateix, t’he de confessar que m’has pillat trastejant amb açò: una autèntica filigrana.

—Què és, una nova maquineta de marcianets? —em vaig interessar.

—Açò és el futur, col·lega: es diu Gameboy i és una nova miniconsola portàtil de Nintendo que funciona amb cartutxos de videojocs intercanviables. Me l’ha duta un cosí que viu als Estats Units, allà l’acaben de llançar fa poc al mercat i està triomfant més que la Coca-Cola.

—Caram, sí que et veig flipat amb l’inventet…

—Veges! És que açò, Fletxa, és una revolució en matèria d’entreteniment personal. Açò, escolta bé el que et dic, és el principi de la fi dels salons recreatius; temps al temps, ja voràs. Vols provar a jugar una partideta? De moment, només tinc el Tetris, però enganxa de mala manera i ja he quedat amb el meu cosí que m’enviarà més jocs a mesura que en vagen traient.

—No, gràcies, si no té boletes ni campanetes ni llumenetes, passe.

—Uf, tio, estàs més antiquat que dur espardenyes de careta: els pinballs són cosa de la Prehistòria!

—D’antiquat, res; el que passa és que tinc gustos clàssics.

—Bé, tu t’ho perds. I ara dispara, nano: què has vingut a demanar-me? La matafaula de la visita de cortesia no cola…

S’havien acabat els romanços.

—D’acord, m’has pillat: em caus molt bé, però no tant per vindre a vore’t perquè sí un dimecres de matí i bon dia. Em pots aconseguir el telèfon de la col·lega de les teues col·legues?

—Quina col·lega? —ara era ell qui es feia el guilopo.

—La xicona de la Chocola.

—Ah, eixa… La Miura aquella que et va acovardir tant que no et vas atrevir ni a baixar a l’arena a fer-li una passada de muleta?

Ja hi tornava, amb els símils taurins.

—La mateixa —vaig admetre—. És que no me la trac del cap…

—Del cap… o de la cabota? —em va retrucar amb murrieria.

—Xe, Piri, no sigues bròfec, que t’estic parlant seriosament! Però tu tenies raó: dissabte em vaig penjar per eixa tia de mala manera i, des d’aleshores, només faig que pensar en ella dia i nit.

—T’ho vaig dir, xaval: vas tindre un fletxàs. Vicent Fletxa, el detectiu més cràpula i piuer al sud de l’Albufera, va sucumbir a les fletxes de Cupido.

El molt cabró s’ho estava passant teta fotent-se’n de mi a plaer amb aquell joc de paraules tan obvi.

—Bé, tu burla’t tant com vulgues, però… pots aconseguir-me el seu telèfon?

—Sí, home, sí. Si estire quatre fils i faig un parell de cridades, supose que te’l puc aconseguir fàcilment.

—Doncs, au va, ja estàs tardant.

—I colló, sí que t’ha pegat forta la quimera per la xati!

Mentre introduïa un disquet de 3,5 polzades en un ordinador i hi consultava la base de dades de la seua agenda informatitzada, el Piri va continuar fent befa de la meua angoixa sentimental durant una bona estona. L’oportunitat que li havia brindat de fer-ne conya li resultava massa temptadora. Fins i tot, va arribar a insinuar que el meu constipat podia ser psicosomàtic, que en realitat havia emmalaltit d’amor i que la febrada no remetria fins que no tinguera rotllo amb la veritable causant del malestar.

—És una possibilitat —vaig acceptar.

Arribats a aquell punt, jo li deia que sí a tot i li reia totes les gràcies; només volia que despenjara d’una punyetera vegada el telèfon i que em facilitara la informació que havia anat a cercar al seu taller: una combinació de set dígits que m’obriria —o això creia jo— les portes del paradís. Finalment, després de mantindre una interminable conversa esguitada d’intents descarats de flirteig i de comentaris de dubtós gust amb una misteriosa interlocutora femenina, el meu amic va obtindre el preuat número.

—Saps com li diuen a la teua musa? —em va preguntar, descollonant-se, en penjar l’aparell—. No t’ho creuràs, col·lega: Diana, tio, li diuen Diana! Què t’ha paregut, morrut? Sembla fet a posta: Fletxa i Diana! Això és el destí, xicon, està clar que esteu fets l’un per l’altre!

Potser sí que era cosa del destí, però el destí és un tafur malparit que no juga net i porta sempre alguna carta amagada en la mànega…

VIII

De l’establiment del meu amic, a pesar d’haver aconseguit el meu propòsit, vaig eixir molt més neguitós del que havia entrat. El número de telèfon de la tal Diana em cremava a la butxaca, però mentre rumiava què li diria i quina pel·lícula m’inventaria perquè acceptara tindre una cita amb mi, vaig passar per cals meus pares a saludar-los. Mon pare estava d’un humor gris i inestable; portava uns quants dies sense poder anar a treballar a l’obra per culpa de la gota freda i estava que s’enfilava per les parets. A ma mare, pobra, també li queia la casa damunt d’haver d’aguantar-lo tantes hores seguides rondinant al seu voltant. Quan vaig arribar, me’ls vaig trobar destralejant sobre no sé ben bé quina absurda minúcia domèstica i no vaig poder evitar preguntar-me si ells també s’havien enamorat perdudament en algun moment de les seues vides i, si era així, en quin moment havien passat de la passió encesa als continus retrets agrejats. Em succeiria a mi també el mateix? Era aquell el desenllaç inexorable de qualsevol relació estable que s’allarga durant anys? No em va donar gaire temps a reflexionar sobre la qüestió, perquè de seguida que hi vaig comparèixer em vaig convertir jo en el nou blanc de la discussió:

—A tu et pareix bonic no donar senyals de vida des de dimecres passat? —em va marmolar ella—. I nosaltres ací patint sense saber si estàs bé o si t’ha ocorregut alguna desgràcia; sempre amb l’ai al cor.

—Ara estic donant senyals de vida —li vaig respondre, amb un punt d’indolència.

—Vas i vens i fas el que vols i no dones mai explicacions a ningú —va reblar el meu progenitor des del sofà, mentre brandia a l’aire el diari enrotllat com un sabre de cavalleria—. A tu et pareix bonic això? No t’importa un rave si ens preocupem per tu i no t’importa tampoc si nosaltres estem bé o si necessitem alguna cosa.

—Necessiteu res? —vaig demanar.

—Eixe no és el tema, Vicent, el tema és que no pots estar tant de temps desaparegut sense comunicar-te! —va sentenciar ma mare—. Tant et costa fer-nos una telefonadeta cada nit?

Aquella era una escena clàssica de la nostra particular tragicomèdia familiar des que havia marxat de casa, i tots tres ens en sabíem els diàlegs i les rèpliques gairebé de memòria. Almenys, durant la breu estona que durava la representació, els meus pares feien front comú contra mi i no es barallaven entre ells.

Mitja hora després em trobava de nou cavalcant la meua Montesa Impala sota la pluja de camí a la mar. En la motxilla carregava l’arsenal de medicines que havia adquirit a la farmàcia i també un termo ple de caldo de putxero que ma mare es va entestar a donar-me —tot adduint que allò era un remei casolà infal·lible contra el constipat—. En arribar a l’apartament, vaig comprovar que no tenia cap missatge nou al contestador i, tot seguit, a la vista del telèfon que reposava just al costat, vaig decidir que ja n’hi havia prou de fer la ronsa i que em tocava posar-me mans a l’obra d’una vegada amb la tasca d’investigació que ma tia Ampariues m’havia encarregat. A més a més, vaig pensar que contactar a porta freda amb un bon grapat de perfectes desconeguts em serviria d’entrenament per encarar la telefonada que realment em delia per fer.

—Sí, eh… Hola! Estic buscant el senyor Antonio Sáez… Viu ahí? Ah, és vostè? Molt bé. Sí, eh, encantat de conèixer-lo. Mire: jo li cride de la notaria… eh… Meseguer i Miragall de… València. —Aquest detall me’l vaig haver d’inventar al vol la primera vegada i em vaig inspirar en un conegut despatx d’arquitectes de Sueca—. Voldria fer-li una pregunteta: vostè és nascut a Eslida, en la província de Castelló? No? Ah, doncs, en eixe cas, no és vostè l’Antonio Sáez que estic buscant. Disculpe.

Si fa no fa, d’aquesta guisa es van desenvolupar les vint-i-tantes converses que vaig mantindre monòtonament aquell matí fins que vaig esgotar tots els abonats que figuraven amb aquell nom i cognom a la guia telefònica del Cap i Casal. En alguns casos, com era d’esperar, vaig haver de regatejar més intensament amb els meus interlocutors i soltar-los un poc més de rotllo abans que em contestaren. En d’altres, no em van atendre directament els titulars de la línia, sinó algun parent —per norma general de sexe femení— a qui vaig haver d’entabanar una mica perquè em revelara la informació que buscava. Em vaig trobar també tres o quatre persones majors que vivien a soles i es notava que tenien unes ganes desbocades de xarrar i de ser escoltades. Amb elles el tràmit es va allargar un poc més del compte, mentre m’explicaven en quin racó del món havien nascut, quant de temps feia que no hi anaven i com de bo era el menjar de poble en comparació amb les merdes industrials dessaborides que compraven a la ciutat. Aquells ancians em van fer pensar molt en la meua tieta i em vaig prometre a mi mateix que li telefonaria més sovint i que la visitaria, almenys, una vegada per setmana. Només hi hagué tres números dels quals no vaig obtindre cap resposta —a pesar d’insistir-hi a consciència— i un parell de casos particulars en què els titulars de la línia havien llogat els seus pisos amb telèfon inclòs i em va tocar convèncer els inquilins —amb tot d’arguments improvisats— perquè em facilitaren el contacte dels propietaris.

Per tractar-se d’una primera prospecció, la cosa no havia anat malament; la pega era que, en no haver tingut èxit entre els abonats de la capital, la recerca poble per poble de segur que em resultaria molt més llarga i feixuga. Allò, però, ja m’ho trobaria l’endemà, quan continuara les indagacions. En aquell moment, tanmateix, vaig deixar de banda la guia i vaig despenjar per enèsima vegada l’auricular de l’aparell telefònic, decidit —ara sí— a agafar el bou per les banyes. El símil taurí li hauria encantat al meu col·lega informàtic —vaig pensar— i, mentre em treia de la butxaca el paper rebregat amb l’anotació del número que em disposava a marcar, em vaig col·locar un cigarret en els llavis i el vaig encendre en un intent desesperat de calmar els nervis que em punyien l’estómac com si m’haguera pres un entrepà de mandonguilles de filferro per esmorzar. El tabac, de nou, no em va saber a res; només em va ressecar la gola, em va agreujar la congestió nasal i em va donar més pena que satisfacció. Després de pegar dues xamades, vaig apagar el Chester de mala gana contra el cendrer, tot maleint la insana necessitat que tenia de fumar, i el que va succeir tot seguit em va posar de molt més mala llet encara —fins al punt de fotre’m la moral per terra—: el tros de paper on el Piri havia anotat el número de la tal Diana s’havia banyussat a dins del meu pantaló durant el trajecte en moto de Sueca a Motilla, la tinta s’havia empastrat i no hi havia manera humana de descobrir quines eren les tres últimes xifres d’aquell gargot il·legible!

—Cague en Déu i en l’hòstia consagrada!!! —vaig blasfemar, encès de còlera, i vaig començar a colpejar la base del telèfon amb l’auricular fins que ambdues parts rebentaren en mil bocins.

No soc una persona violenta, acostume a controlar els nervis en la majoria de circumstàncies, però és que allò realment era tindre molt mala sort: era una cagada supina, una desgràcia superlativa, una putada com una catedral.

IX

El Piri encara riu hui en dia pels descosits quan recordem aquell ridícul incident del número destenyit. Es veu que jo duia la tragèdia escrita en la cara quan el vaig tornar a visitar a primera hora de la vesprada d’aquell dimecres grisós d’octubre i, després d’explicar-li el que m’havia passat, li vaig suplicar tot desesperat que —per favor, per favor, per favor— tornara a aconseguir-me el número de l’esquiva xicona que em tenia el pensament obnubilat. El meu amic descriu que em vaig presentar al seu taller amb el rostre totalment desencaixat i que la meua veu sonava tan estressada com si m’acabara de trobar un cadàver en casa i estiguera declarant davant la poli. El molt cabró afirma amb sarcasme que, fins i tot, se’m va arribar a escapar alguna llagrimeta quan li vaig demanar que intercedira de nou per mi. Jo sempre ho negue rotundament i dic que allò va ser cosa de la pluja i del constipat, però el cert és que aquell contratemps m’havia tocat el voraviu de veres i és prou probable que arribara a plorar de ràbia per haver comès una pífia tan patètica i perquè, per acabar-ho d’adobar, la seua col·lega no li va agafar el telèfon a aquelles hores.

—No patisques, Fletxa; només aconseguisca posar-me en contacte amb ella, et pegue un toc i et passe una altra volta el número de la teua Diana —em va intentar consolar el Piri, sense poder evitar mofar-se quan pronunciava el meu malnom i el nom de la meua musa en la mateixa frase.

—No podrà ser —vaig confessar, apesarat—: m’he carregat el telèfon en un atac d’ira. Per això he hagut de vindre ací en persona…

—Doncs res, et deixaré un missatge.

—No crec que funcione tampoc: com que la línia s’ha quedat comunicant, dubte que s’active el mecanisme de resposta automàtica del contestador; està programat per saltar després de cinc tons.

—Aleshores tens raó, nano: ni de conya funcionarà —va concedir—. Perquè s’activara hauries d’haver pontejat la línia telefònica, desviant-la directament cap a l’aparell, i així almenys hi podries rebre missatges.

Li vaig dir al meu col·lega que ja passaria a l’endemà o que li telefonaria des d’una cabina i vaig marxar del seu establiment amb la cua entre les cames i una amarga sensació de malastrugança. Els fats no m’ho estaven posant gens fàcil i tot eren entrebancs i pedres a les sabates, però jo no he sigut mai dels qui es rendeixen a la primera dificultat, sinó dels que van a bacs i redolons fins que acaben aconseguint el seu propòsit. El que no sabia, tanmateix, era que les forces ocultes que tramen en secret els nostres destins estaven ordint per a mi una altra endiastrada conjunció astral que em glaçaria per complet la sang al cap de ben poca estona, quan vaig optar per pelar-me les classes d’aquell dia i acudir directament a la intrigant cita professional que tenia pendent.

A penes una hora després, a les cinc i mitja tocades i amb una renovada dosi d’analgèsics, mucolítics i estimulants corrent-me per les venes, em trobava aparcant la meua moto enfront d’un quiosc-papereria que s’allotjava als baixos del número 43 del carrer de Ciscar de València. L’edifici feia xamfrà amb el carrer de la Reina Na Germana i era un típic producte del racionalisme arquitectònic propi d’aquella part de l’Eixample arrimada al llit vell del Túria: un bloc sobri de set alçades, sense balconades ni cap filigrana decorativa ressenyable a l’exterior i amb la façana pintada, en consonància amb la resta de construccions del barri, en dues tonalitats de color crema diferenciades —crema desllavassat per al llenç i crema ataronjat per a les cornises i les motllures de les finestres—. Un gran portal de forja flanquejat per dues columnes adossades d’estil jònic custodiava l’entrada de la finca i li conferia un punt de distinció senyorial que delatava el seu estatus de residència metropolitana per a gent acomodada. A més a més, l’àrea de recepció de la planta baixa albergava fins i tot una modesta porteria.

—Hola, bona vesprada —vaig saludar el porter, afable, interrompent-li la voraç lectura d’una novelleta barata de ciència-ficció que el mantenia notablement abstret—. Estic buscant la senyoreta Dàmaris, em pot indicar on té la consulta?

—Té cita amb ella?

—Més o menys, em va dir que em passara qualsevol dia d’aquesta setmana.

—I vostè és…?

—Em diuen Fletxa, Vicent Fletxa.

L’home em va examinar de dalt a baix amb una mirada maliciosa que em va deixar prou neguitós i, tot seguit, va parlar amb l’al·ludida per una línia de telefonia interna, la va avisar de la meua presència expectant i va confirmar que, efectivament, jo estava autoritzat a visitar-la.

—La dama l’està esperant al quart pis, porta dos —va dir, secament. I, sense afegir-hi res més, es va tornar a capficar entre les pàgines engroguides d’aquella Luna ensangrentada, de George H. White, que tan emocionat el tenia.

Allò de «la dama» em va cridar immediatament l’atenció i va fer saltar algunes alarmes entre les meues neurones, però no sabia ben bé si tot plegat es tractava d’un joc de paraules amb el nom de la meua possible clienta, d’un tractament anacrònic de deferència o d’una ironia subtil. Vaig estar a punt de preguntar-li per l’activitat que desenvolupava la inquilina o propietària del pis en qüestió, però no ho vaig trobar oportú: si jo havia quedat amb ella, se suposava que hauria de saber a què es dedicava, i demanar-ho em deixaria en evidència. Finalment, vaig trobar la resposta a l’entrada de l’apartament on estava citat…

Allò era, justament, el que indicava la llustrosa placa metàl·lica que hi havia al bell mig de la porta que quedava a mà esquerra del replanell del quart pis tan bon punt s’eixia de l’ascensor. El rètol estava perfectament centrat en la fulla, a l’alçada exacta dels ulls, entre una espiera platejada en forma d’espiral i un picaport amb forma de mà, també lluent i també cromat.

—Misteri resolt —vaig mussitar entre dents, alhora que feia el gest de la mà cornuda i em tustava les temples amb els dits índex i gorrí per pur instint supersticiós.

Vaig picar el botó del timbre i em va cridar prou l’atenció el peculiar so que va emetre: un ding-dong greu —com de rellotge de paret— amb un perllongat efecte de reverberació. Quan la vibració per fi es va apaivagar, em va obrir el batent un senyor alt i prim de mitjana edat, ert com un fus i amb un posat d’allò més circumspecte. Aquell paio de cabells engominats i bigotet fi repassat amb tiralínies anava exquisidament abillat amb un impecable vestit de jaqué negre, corbata de llacet a joc, jupetí de seda gris i mans enguantades. Personificava, fil per randa, la imatge prototípica d’un clàssic majordom britànic i semblava talment eixit d’una pel·lícula d’ambientació aristocràtica.

—Benvingut, la senyoreta Dàmaris Espiritual l’espera al saló principal —em va anunciar amb solemnitat—. Faça el favor d’acompanyar-me.

Vaig obeir i el vaig seguir a través d’un ample corredor amb el sostre en forma de volta i el terra tot revestit de taulells blancs i negres alternats a tall d’escaquer. Totes les portes de les estances que el flanquejaven romanien escrupolosament tancades i allò creava una inquietant sensació d’aïllament tètric i silenciós. La il·luminació de l’espai, propiciada només per uns quants canelobres elèctrics de poc amperatge sostinguts sobre pilastres de marbre, resultava d’allò més escassa i tènue —per no dir llòbrega—. Les parets estaven profusament decorades, a banda i banda, amb diversos quadres d’ampul·losos marcs daurats on figuraven representades obscures escenes bíbliques i mitològiques totes relacionades —segons vaig saber després— amb les ancestrals arts endevinatòries. En aquelles pintures d’inspiració romàntica hi havia retratades: la Sibil·la de Líbia, les pitonisses de Delfos, el profeta Isaïes, la nigromant d’Endor, el cabalista Nahmànides, Cassandra, Nostradamus, sant Joan Evangelista, el savi Ramon Llull, el pèrfid Rasputin i la prestigiosa Madame Marie-Anne Adelaid Lenormand. Evidentment, jo no tenia ni la més remota idea de qui eren tots aquells personatges quan els vaig contemplar per primera vegada —a mi tot allò només em semblaven obres d’art sinistres i passades de moda—, però vaig tornar tan sovint a aquell pis que vaig acabar per aprendre’n els noms i les truculentes històries de memòria.

A l’altre extrem, aquell allargassat passadís ombrívol es veia interromput per dues enormes cortines de domàs granat ricament ornamentades amb tot de signes astrals i símbols místics brodats en fil de plata. Una embriagadora olor d’encens oriental s’escolava intensament des de l’estança que hi havia més enllà.

—Endavant —em va indicar el servent, alhora que retirava la tela a un costat per facilitar-me l’entrada.

Si la foscor del corredor era remarcable, la d’aquell saló trapezoidal era pràcticament absoluta i els meus ulls van haver de fer un considerable esforç per tal d’adaptar-se a la tenebra omnipresent. Els grans finestrons del fons, que donaven a la façana principal, mantenien les persianes completament abaixades amb un hermetisme mil·limètric i l’única font de llum eren una mitja dotzena de ciris tremolosos escampats de forma aleatòria sobre una còmoda i una prestatgeria de factura elegant que ocupaven les dues parets obliqües laterals. Al centre de l’estança, darrere d’una taula redona recoberta per unes estovalles vellutades i presidida per una bola de cristall iridescent, hi seia ella: ELLA!

—Diana?! —vaig exclamar en veure-la.

I, de la impressió que em va causar trobar-la allà, gairebé em vaig desplomar sobre la cadira que enfrontava amb la seua.

X

Davant meu, a menys d’un metre i mig de distància, hi seia la mateixa xicona que portava tres dies perseguint de manera obsessiva sense cap èxit, l’enigmàtica musa que ocupava les meues cabòries tant de dia com de nit. I, quan per fi l’havia localitzada degut a una fortuïta casualitat, resulta que m’havia entrat una torba que per poc no em va fer perdre els sentits i muntar-li un numeret d’allò més vergonyós en la seua pròpia casa. En la meua defensa, però, he d’al·legar que mai m’hauria esperat trobar-me-la en aquell lloc sota aquelles circumstàncies tan surrealistes…

—Estàs bé? Pareix que hages vist un fantasma! —va comentar, entremaliada.

Vaig seure a la banda oposada de la taula i, a continuació, com un acte reflex, em vaig traure un Chester de la butxaca de la jupa disposat a calmar els nervis amb una generosa dosi de nicotina.

—No pots fumar ací —em va dir, en un to que sonava clarament autoritari, però afable alhora—; l’olor del tabac em desconcentra i espanta els esperits.

Vaig tornar el cigarret al paquet i vaig intentar fixar la vista en la bola de vidre que marcava l’equidistància entre nosaltres i en la baralla del tarot que reposava just al costat per tal d’esquivar el feridor encontre directe amb la seua incisiva mirada. Aquells ulls seus, de veres, era com si et radiografiaren l’ànima i penetraren en els abismes més recòndits del teu subconscient.

—Després et tiraré les cartes —em va anunciar, llegint-me el pensament—, però primer crec que et dec algunes explicacions…

No li vaig respondre res, no podia, només vaig ser capaç d’esbossar un lleu gest assertiu amb la boca torta i, llavors, ella va continuar parlant:

—Com bé has esbrinat, i això és un punt al teu favor com a detectiu, el meu nom autèntic és Diana, però quan em dedique a la vidència em faig dir Dàmaris Espiritual, o simplement Dama Espiritual. És una forma de protegir la meua intimitat i de separar la vida personal de la professional, però també és una mena de nom artístic, com el teu. Supose que et fas dir Fletxa perquè sona contundent i suggeridor, no?

—Es tracta, més aviat, d’una afortunada casualitat… —vaig confessar.

—Ja, però igualment el trobe un pseudònim d’allò més encertat. I saps? No crec gens en les casualitats: tot està escrit i predestinat; fins i tot este encontre.

De nou, sense que el veiera vindre, em va adreçar un d’aquells esguards esveradors que et tallaven la respiració.

—Dàmaris Espiritual també és un magnífic àlies —vaig comentar, sense poder aguantar-li l’embat—; sona rotund i místic alhora.

—Gràcies. El vaig triar perquè l’apòcope Dama aporta un toc de distinció i perquè Dàmaris és també el nom de l’esperit que amb més freqüència acostuma a posseir-me quan contacte amb les forces ocultes del més enllà…

Una altra vegada va aconseguir deixar-me de pedra.

—Vols dir que practiques espiritisme?!

—Clar! A part de clarivident, també soc mèdium i experta en ciències ocultes: domine la cartomància, la quiromància, la numerologia, l’astrologia, la lectura de l’aura, l’alquímia de l’amor i alguns rituals menors de màgia blanca.

Ella va recitar el seu currículum d’arts endevinatòries en un to del tot neutre i seriós, amb absoluta normalitat, mentre jo me l’escoltava cada vegada més al·lucinat. Però me la creia. La creia perquè ella ho explicava convençuda al cent per cent i perquè no em podia resistir als seus encants; n’estava fatídicament enamorat i volia creure-la a ulls clucs. Tanmateix, alguna cosa dins meu —el meu instint racional o la resta del poc trellat que encara conservava al cervell— es rebel·lava contra aquell despropòsit esotèric i m’alertava que aquella tia, en el fons, estava com una autèntica arruixadora.

—No em creus, no? —amb un altre dels seus esguards de rajos X, va endevinar les sospites que em corcaven el seny i em va reptar, tot d’una, a contrastar-les—. Vols que et faça una demostració de les meues facultats? Serà divertit! Au, va, talla la baralla amb la mà esquerra, munta-la, escampa les cartes en semicercle sobre la taula i destapa’n quatre a l’atzar.

En l’estat mig catatònic en què em trobava —agreujat, per a més inri, per la ingent quantitat de fàrmacs que havia pres i pels efluvis omnipresents de l’encens que saturava l’ambient— qualsevol paraula que isquera dels seus candorosos llavis era per a mi una ordre directa, de manera que vaig obeir aquelles instruccions diligentment i sense protestar.

—La Lluna, la Justícia, l’Estrela i la Fortalesa —va anunciar ella, alhora que jo anava escollint i girant els naips—. Mm, no està gens malament…

—Vols dir?

Ella va sospesar el grup de cartes amb un posat cavil·lós i, al cap d’uns instants eterns d’espès silenci, va començar a enunciar la seua profecia:

—Els arcans que has seleccionat evoquen l’arribada d’un esdeveniment inesperat, una notícia que t’omplirà d’alegria al llarg del mes vinent i que podria modificar molts aspectes significatius de la teua vida actual. Es tracta d’un canvi que ja portes temps esperant i que anheles amb força. En el pla sentimental, les tres primeres cartes apunten que podries tindre també oportunitats imminents de bastir una estreta relació amb una dona amb qui compartiràs moltes coses durant els pròxims dies i setmanes. Ella serà portadora d’una gran esperança per a tu i et durà allò que tanta falta et fa si confies en les seues intencions, malgrat que et puguen semblar un pèl confuses al principi. Clarament, et trobes a les portes d’un període prolífic en què tot evolucionarà de forma accelerada i t’hauràs d’adaptar ràpidament a les noves circumstàncies. Però acabaràs triomfant si actues en conseqüència amb el teu destí, perquè les cartes destaquen que la llum dels astres guiarà el teu futur i t’ensenyarà el camí que mena cap a la consecució dels teus somnis.

No cal que us explique en quin sentit concret vaig interpretar aquells auguris; especialment, allò de les «oportunitats imminents de bastir una estreta relació amb una dona amb qui compartiràs moltes coses durant els pròxims dies i setmanes». Tanmateix, l’únic que vaig ser capaç d’expressar va ser:

—Uau! I tot això ho has vist en les cartes?

—En efecte, la predicció es basa en la lectura simbòlica de cadascun dels arcans segons l’ordre i la posició en què els has escollit.

—Ah… I no diuen res més sobre qui pot ser és eixa misteriosa dona amb qui compartiré moltes coses durant els pròxims dies i setmanes? —Aquesta vegada, envalentit per la venturosa premonició, sí que em vaig atrevir a mirar-la directament als ulls i he de confessar que gairebé em vaig fondre en fer-ho.

—No, però és evident que es tracta d’algú molt proper.

Dient allò, va intensificar l’agudesa amb què les seues pupil·les escrutaven les meues i va esbossar un mig somriure que vaig voler prendre’m com un gest juganer, però que bé podia significar qualsevol cosa, perquè —com ja he comentat en algun moment— Dàmaris tenia la capacitat de ser foc i gel alhora.

—Dona’m la mà —em demanà de sobte.

Li la vaig allargar sense qüestionar la petició i ella me la va agafar amb cura entre els seus dits per poder llegir-la amb comoditat. Aquell primer contacte amb la seua pell delicada em va fer estremir de cap a peus i vaig tornar a sentir la mateixa fiblada elèctrica a l’espinàs que m’havia deixat paralitzat la primera vegada que la vaig veure; la mateixa però multiplicada per mil.

—Amb les cartes he fet una ullada al teu avenir —es va explicar—, però ara et revelaré alguns detalls de la teua personalitat i del teu present que estan escrits a les línies del teu palmell. Preparat?

—Endavant.

—Tens el que es diu una mà d’aigua, és a dir, ovalada, amb els dits llargs i flexibles i les línies poc marcades. Això denota un tarannà imaginatiu, sensible i tranquil, propi de les persones que se senten atretes per les ocupacions que requereixen planificació: treballs d’oficina, de vendes o d’investigació. Les puntes còniques dels dits, no obstant, indiquen una vessant impulsiva: una inclinació cap a la creació i cap a la natura salvatge. Probablement, gaudeixes dels passejos pel camp i practiques algun tipus de disciplina artística. M’equivoque?

—Al contrari —vaig admetre, desconcertat—; m’agrada molt recórrer la marjal del meu poble i estudie dibuix en l’Escola d’Arts i Oficis.

—Mm… Eres, a més a més, una persona intuïtiva que confia més en el seu instint que en el seu raonament. I l’extrema flexibilitat del teu dit polze evidencia una certa tendència a l’extravagància i als excessos.

—No puc dir que no… —vaig admetre.

—La línia del cor em marca que eres romàntic a pesar de la teua pinta de tio dur i que tens un estat de salut prou bo, tot i que ara mateix no travesses el teu millor moment i mantens alguns hàbits poc sans que hauries d’erradicar. La línia de la sort pràcticament connecta amb la del sol i això significa que la fortuna et somriu sovint i que, pel teu carisma, allà on vas assoleixes fàcilment notorietat. La de la vida presenta una curvatura prou interessant i això posa de manifest que has viscut un bon grapat d’aventures i d’embolics i que en viuràs moltíssims més encara. I, finalment, la línia de l’enteniment marca que eres una persona que no sempre necessita veure per creure i que, de vegades, peca d’un ingenu excés de confiança.

Intuïtiu, sensible, carismàtic, artista, dur i romàntic alhora, aventurer, creatiu… Amb un simple colp d’ull a la meua mà, havia descrit el meu caràcter a la perfecció i jo restava completament bocabadat davant del seu portentós do endevinatori.

—M’has deixat flipat, tia! —la vaig elogiar, emocionat fins a un extrem gairebé extàtic—. Mira que jo no creia gens en aquestes coses del tarot ni de la màgia i tal, però és evident que tu tens poders sobrenaturals. De veres, ha sigut increïble!

El que em va respondre ella llavors —amb una sang freda que va fregar gairebé la crueltat—, encara ho recorde com una de les bescollades més brutals que he rebut mai de la vida:

—Ja ho sé que ha sigut increïble —m’amollà amb insolència—; ha sigut increïble perquè ha sigut tot mentida. Jo no tinc cap do sobrenatural ni cap poder màgic: simplement, he dit el que volies sentir, ho he vestit amb una mica de xerrameca paranormal ambigua, he inclòs unes quantes obvietats genèriques, he afegit quatre dades que em van explicar les meues amigues sobre tu el dia que ens vam trobar a la Chocolate, ho he embolcallat tot dins d’una convenient atmosfera misteriosa i tu t’has empassat l’esquer, l’ham, el fil i la canya tot en un mateix bocí. De tot el que he dit l’únic que potser siga cert és que tens tendència a pecar d’un ingenu excés de confiança…

Em va caure l’ànima als peus en escoltar aquella dolorosa revelació.

—Per què? —li vaig preguntar, perplex—. Per què m’has enganyat?

—Molt senzill: perquè abans de contractar els teus serveis com a detectiu, necessite que entengues que la vidència no és més que una estafa; una estafa sofisticada, però estafa al capdavall.

XI

Dàmaris —vam quedar que l’anomenaria sempre Dàmaris— em va contar aleshores que, quan divendres m’havia quedat embadalit mirant-la en la discoteca, ella també es va interessar immediatament per mi i es va posar a estirar fils ací i allà per tal d’indagar qui era jo i a què em dedicava. En saber que em guanyava la vida com a investigador privat, una llumeneta se li va encendre al cap i va veure clar que m’havia de fitxar com a soci per al seu negoci. La resta va ser com bufar i fer ampolles: va esbrinar el meu número de telèfon i, dilluns, em va deixar el missatge al contestador que havia propiciat la nostra reunió d’aquella vesprada.

—I per què no em vas explicar qui eres en realitat? —li vaig demanar.

—Perquè vull que establim una relació laboral i volia posar a prova el teu grau de professionalitat observant com responies a la petició d’una clienta qualsevol i quant tardaves a atendre-la.

—I he passat la prova?

—Més o menys. Pel que fa a la formalitat, sí. Alguna gent m’havia advertit que eres un poc tarambana i que no et prens del tot seriosament els teus casos, però en esta ocasió veig que has respost amb prou prestesa i has demostrat interès.

—La gent, moltes voltes, parla per no callar —vaig mirar de protestar.

—Tampoc no volia perdre’m la cara que faries quan em trobares en la meua consulta sense esperar-t’ho —va afegir—, i t’assegure que el parany ha pagat la pena: ha sigut, talment, com si t’hagueres trobat davant d’una aparició espectral!!!

Va rompre a riure pels descosits i vaig descobrir que també tenia una rialla gutural deliciosa i encisadora, carregada —això sí— d’un maliciós puntet de mofa que no m’acabava de fer gràcia.

—És que porte quatre dies darrere del teu nom i del teu telèfon! —vaig al·legar—. I, de sobte, quan t’he vist ací, en el lloc on se suposava que m’havia de trobar una clienta fatxenda i mig trastornada, quasi m’entra un cobriment de cor!

—Ja, ja m’ha contat la meua amiga Lídia que este matí has fet que un col·lega comú d’ella i teu li telefonara per demanar-li el meu número. I també m’ha dit que després l’has perdut!

—Això ha sigut un lamentable incident —em vaig excusar—. Per la pluja, se m’ha banyat el paperet on el duia anotat i ha sigut un desastre…

—No patisques, ja havia previst eixa eventualitat i havia advertit Lídia perquè vos facilitara un número fals i així no em xafares la sorpresa.

—Caram, doncs si que ho tenies tot estudiat i apamat!

—Evidentment —va dir ella, gairebé ofesa—, l’observació acurada i el càlcul de les probabilitats són dos de les eines bàsiques del meu ofici. Juntament amb unes profundes nocions de psicologia, clar. M’imagine que també deuen ser qualitats imprescindibles per ser bon detectiu, no?

—M’imagine… —vaig respondre, sense saber ben bé què em convenia dir; a aquelles alçades de la pel·lícula, ja m’havia quedat prou clar que tot allò formava part d’un examen i que tot el que contestara seria escrupolosament jutjat i valorat per l’analítica ment de la meua perspicaç interlocutora.

—Si acceptes treballar per a mi —va reblar, finalment—, el que faràs serà seguir discretament alguns dels meus clients fixos més selectes per tal de descobrir-me certs detalls rellevants de les seues vides i facilitar-me informació d’interès sobre les seues rutines que jo puga incorporar després a les meues prediccions quan passe consulta amb ells. Entens per on va la cosa?

—Sí, clar, es tracta d’una estafa en tota regla.

—En efecte, com ja t’he confessat adés i com tu mateix has pogut comprovar fa un moment. Les persones que recorren als meus serveis són gent especialment supersticiosa que arriba predisposada a creure que el futur està ja escrit, gent que es deixa influir fàcilment per la parafernàlia esotèrica i pels discursos paracientífics, gent que ha sigut educada en una estricta observança religiosa i que creu fermament en la resurrecció i en l’existència del cel i de l’infern i, per això, sent un gran respecte pel meu poder i pels meus rituals: perquè tem la influència terrenal de les forces del més enllà. Amb una mica de coneixement previ del seu entorn social i de les seues circumstàncies vitals, qualsevol vident pot fer veritables meravelles i manipular este tipus de gent, pràcticament, a plaer. Però no et penses que es tracta d’ànimes càndides que seran víctimes innocents dels meus enganys, jo tracte de manera quasi exclusiva amb clientela d’un cert estatus i la majoria són individus carregats d’ambició i d’enveja que només busquen assessorament per medrar en les seues carreres professionals, consells per augmentar el seu immens patrimoni econòmic o encanteris per seduir l’amant de torn. Solen ser —va concloure— senyors i senyores de classe alta podrits de diners i àvids d’amassar fortuna que, per norma general, no fan sentir gens ni mica de llàstima.

—Entenc…

—Aleshores, què me’n dius: vols ser el meu soci? Et pagaré les hores de seguiment conforme a la teua tarifa habitual i un percentatge de la meua facturació mensual proporcional al valor de les teues informacions.

Aquell fou un dels encàrrecs menys ètics que mai he rebut al llarg de tota la meua carrera com a detectiu privat —i això que, durant una bona temporada posterior, també vaig exercir d’ensumabraguetes i vaig haver de sentir tota classe de proposicions deshonestes mentre em dedicava a investigar desavinences matrimonials i embolics de banyes—. Tanmateix, en l’any 1989, el meu concepte de la deontologia professional era prou flexible i, bàsicament, es podria resumir de la següent manera: si em pagaven prou bé i no havia d’eixir malparat ningú que no s’ho meresquera, acceptava la feina sense piular. I si he de ser del tot sincer, el que en realitat va fer decantar definitivament la balança és que Dàmaris havia parlat de ser socis i allò implicava poder establir amb ella una relació molt més íntima i personal que la que podia mantindre amb una simple clienta. Vaig acceptar aquell acord societari amb un ímpetu enfervorit —amb un entusiasme gairebé adolescent— i, immediatament, ella em va encomanar la primera tasca: es tractava de seguir un dels seus clients més sucosos, un empresari de mitjana edat que deia anomenar-se Ignacio i que devia passar alguna mena de dificultat econòmica greu, perquè les seues consultes sempre versaven sobre qüestions de numerologia enfocades cap als jocs d’atzar i sobre una misteriosa i anguniosa decisió crucial que l’home havia de prendre de manera imminent. Dàmaris m’avisaria la pròxima vegada que tornara a concertar-li una cita i jo em convertiria en la seua ombra a partir del moment en què la sessió acabara i ell abandonara l’edifici.

I així ho vaig fer. El problema, no obstant, fou que l’assumpte va començar a eixir-se’n de mare ben aviat i va acabar enfangant-se de molt mala manera…

XII

Tot i haver-ne tingut un parell de clares oportunitats, no em vaig endur cap souvenir de record d’aquella primera visita al pis de Dàmaris. Vaig trencar la meua norma i vaig mantindre a ratlla els meus impulsos cleptòmans, a pesar que alguns dels amulets i talismans que emplenaven les prestatgeries del saló principal em van temptar amb força. Era lleig inaugurar la nostra societat laboral amb un furt, però la veritat és que hauria resultat prou convenient emportar-me algun d’aquells estrafolaris objectes rituals, perquè tot just després d’eixir d’allà em vaig adreçar al cau del meu perista de confiança i a ell li va cridar d’allò més l’atenció que hi acudira amb les mans buides.

—Home, Fletxa, quant de temps sense vore’t el pèl! Què deu fer, com a mínim un any que no vens per ací?

Aquell pirata barbut i rodanxó em va saludar amb efusivitat, però no es va dignar a moure’s del seu racó perquè potser li hauria calgut l’ajuda d’una grua per poder bellugar les deu arroves bones que devia pesar l’embalum mastodòntic del seu cos. Que jo recorde, mai no l’havia vist alçar-se d’aquella butaca orellera d’escai verdosenc des d’on controlava la marxa del seu negoci. Manolo el Mussa operava des de la rebotiga d’un anàrquic basar ubicat prop de la confluència del carrer de les Illes Canàries amb el de la Dama d’Elx —una confluència ben estrambòtica, si més no, a nivell onomàstic—. Aquella zona era coneguda popularment com «la petita Andorra» de València i, igual que passava amb la gran Andorra, estava saturada de comerços dedicats a la compravenda d’aparells electrònics a preu de saldo i regentats majoritàriament per gent de moral laxa que es guanyava la vida amb el contraban i l’estraperlo de tota classe de mercaderies de dubtosa procedència. Això sí, per completar les similituds amb el país dels Pirineus, hi mancaven els lladres de guant blanc i també els immigrants portuguesos, perquè allà la minoria ètnica dominant era d’origen marroquí.

—Vinga, va, ensenya’m què em duus de bo! —em va demanar—. Espere que no siga cap ràdio de cotxe, perquè ja en tinc massa estoc, i també espere que no tornes a intentar col·locar-me bijuteria barata com si fora joieria d’avantguarda…

—No patisques —el vaig decebre—; hui no vinc a vendre, sinó a comprar.

—A comprar, tu? Viure per creure! I puc saber què vols del meu humil basar?

—Doncs estàs de sort, malparit, perquè necessite un bon grapat de trastets cars dels que tu vens: un telèfon de góndola, uns prismàtics de categoria i una càmera de fotos amb un objectiu d’eixos bèsties com els que usen els paparazzis per fer robats a distància de les artistes en biquini.

Les ninetes li van fer pampallugues, al molt usurer, en sentir la llista de la compra i, aquella vesprada, després d’un ardu regateig, es va embutxacar vora trenta-mil cuques que van passar en un tres i no res de la meua cartera a la seua. Tanmateix, tot aquell material era imprescindible per poder desenvolupar amb garanties la missió que m’havia sigut encomanada. Hui en dia tinc el cul pelat de fer seguiments i de muntar operatius de vigilància encoberta, però fins llavors no n’havia dut a terme cap de tan complicat ni tan d’arrapa-i-fuig com aquell. Per això, vaig considerar oportú fer totes aquelles costoses adquisicions i també documentar-me a fons sobre els intríngulis de la tasca. M’hi jugava alguna cosa més que la reputació i no volia fer el ridícul als ulls de Dàmaris per res del món.

Podria haver demanat consell professional al Tato, el meu amic secreta, però em vaig estimar més no implicar-lo en aquell afer per una qüestió d’orgull propi.

* * *

L’endemà, cap al migdia, Dàmaris em va telefonar i em va informar que el nostre objectiu —o, millor dit, la nostra presa— acabava de posar-se en contacte amb ella i que tots dos havien acordat una sessió de cartomància per a les set d’aquella mateixa vesprada. L’empresari no s’havia fet pregar i havia concertat puntualment la seua habitual cita dels divendres. Era una magnífica notícia, perquè significava que la nostra societat es posava per fi en marxa i que el ball començava de veres. La confirmació, a més a més, em va agafar de molt bon humor. M’havia passat mig matí telefonant tots els Antonios Sáez que figuraven a la guia telefònica de Castelló i, feia a penes deu minuts, entre els abonats de Vila-real, n’havia trobat un que podia encaixar amb el perfil que anava buscant des de feia dies: un home d’uns setanta anys que havia nascut a Eslida i que s’havia posat d’allò més nerviós quan havia passat a fer-li algunes preguntes concretes sobre la seua joventut al poble. En un moment donat, fins i tot, m’havia penjat a correcuita adduint una excusa barata. Aquell subjecte era un ferm candidat a ser el cabró que havia deixat prenyada l’amiga de ma tia Ampariues i que després l’havia abandonada vilment. La troballa va ser un autèntic colp de xamba: tècnicament, jo hauria d’haver continuat la meua pacient recerca pels pobles de la província de València, però aquell matí, en lloc de seguir l’ordre d’actuació preestablert, em va pegar per agafar la guia telefònica de les comarques del nord —perquè la veia molt menys gruixuda que no l’altra i no se m’antoixava tan costerut abordar-la— i, llavors, la flauta va sonar al carrer Major del gran empori ceràmic de la Plana Baixa.

Ho creieu o no, la sort juga un paper essencial en la majoria d’investigacions.

Instigat per l’eufòria del meu fortuït encert, i pel desig latent que m’insuflava la seua veu sensual, em vaig atrevir a preguntar a la meua sòcia si aquella nit eixiria de festa i si ens tornaríem a trobar per la Chocolate o per qualsevol altre dels locals de la Ruta. La seua resposta, no obstant, em va deixar amb un pam de nas:

—No crec que siga gens adequat que tu vages de discoteques ni esta nit ni cap altra. Se suposa que has de fer una vigilància exhaustiva del meu client i això implica que l’has de seguir allà on vaja, tant de dia com de nit, durant el màxim de temps possible, fins que tingues ben pautades les seues rutines. No et pareix?

Em va caure la cara de vergonya quan ella em va recriminar aquella eventualitat tan òbvia i, amb més pena que glòria, vaig intentar refer-me:

—Sí, sí, clar, ja ho sé —li vaig replicar, mirant de fer-me l’ofès—, només ho deia per si al tal Ignacio li va la marxa i també ix de parranda pel territori destroy…

—Ho dubte molt —va respondre, secament.

Va penjar l’aparell sense afegir-hi res més i jo em vaig quedar més planxat que un paper de fumar. Per uns instants vaig valorar la possibilitat de tornar-li a telefonar i demanar-li disculpes pel meu comportament diletant, però em vaig estimar més no fer-ho: a una tia com ella no la podia convèncer amb paraules buides, sols l’acontentaria si li servia en safata de plata un bon grapat de proves fefaents. Em vaig prometre a mi mateix que no li tornaria a fallar mai més i que m’esforçaria de valent per dur a terme la meua tasca investigadora amb absolut rigor i seriositat. Ni que fora per una vegada en la vida, actuaria com un autèntic detectiu d’agència.

XIII

Dit i fet i fet i dit, a les sis i mitja en punt d’aquella vesprada d’octubre encara plugívola, em trobava camuflat entre la clientela de la terrassa d’un bar contigu a l’edifici on passava consulta la clarivident Dama Espiritual: la mateixa que, anys més tard, esdevindria una famosíssima pitonissa televisiva i la mateixa que, encara més endavant, esdevindria una celebrity desfasada que faria el paperot passejant-se pels realities de Telecinco per a antigues estrelles en hores baixes. Això, però, forma part d’una altra història que potser algun dia també explicaré…

El tal Ignacio, un senyor madur d’aspecte refinat a qui vaig reconèixer de seguida per l’acurada descripció que m’havia facilitat la meua còmplice, va baixar a les set menys quatre minuts d’un taxi i, després de fer una mirada suspicaç al seu voltant —com per assegurar-se que ningú no el veia entrar—, va travessar el portal del número 43 del carrer de Ciscar. Dues Mirindes i una hora de rellotge més tard, va tornar a eixir de la finca amb un posat prou més relaxat; les paranoies i l’estrès que l’acuitaven abans d’assistir a la sessió setmanal de tarot s’havien dissipat per complet del seu rostre i la seua actitud corporal era infinitament molt més distesa que quan havia arribat. Estava clar que la meua associada sí que havia sabut fer bé la seua part del treball. Em vaig plantejar, amb un punt de corrosiva gelosia, si hi hauria hagut alguna cosa més que paraules entre ells dos i per això l’home destil·lava tal serenor d’ànim en abandonar la consulta. De seguida, no obstant, vaig descartar aquella retorçuda possibilitat; Dàmaris havia demostrat amb escreix que era capaç de manipular l’estat d’ànim de qualsevol persona sense ni tan sols tocar-la —com havia fet en el meu cas— i aquella pèrfida pensamentada meua no era més que un símptoma de la patètica mentalitat masclista, tan típica i tòpica encara, que tendeix a atribuir qualsevol èxit d’una dona a un presumpte ús instrumental del seu cos. I com era d’esperar —i com va quedar sobradament palès al cap de només uns quants dies—, tot allò no eren més que maquinacions absurdes elucubrades per la meua ment obtusa.

En haver traspassat el llindar de l’edifici, l’objectiu es va situar al peu de la calçada i, durant uns minuts, es va dedicar a esperar que hi passara algun taxi. Finalment, com que per allà no circulaven més que turismes a aquelles alçades del capvespre, va trencar cap al riu pel carrer de la Reina Na Germana i es va adreçar cap a l’avinguda del dramaturg Jacinto Benavente, on hi havia majors probabilitats de trobar-hi un vehicle de transport privat. Vaig intuir tot d’una el que es disposava a fer i em vaig avançar a les seues intencions per tal de poder seguir-lo amb la meua moto des d’una distància prudencial sense alçar sospites. I així va ser com, al cap d’un quart d’hora de traçar rectes i ziga-zagues entre el trànsit dens de la ciutat, vaig descobrir que el nostre amic vivia amb la seua dona i les seues dues filles adolescents en una de les idíl·liques casetes unifamiliars del carrer de Bernat i Baldoví: un plàcid carreró paral·lel a la megalòmana avinguda de Blasco Ibáñez i perpendicular al límit oriental dels Jardins del Real —més coneguts per veïns i forans com els Jardins de Vivers.

—Tela marinera! —vaig exclamar, completament bocabadat.

Jo no havia trepitjat mai aquella zona i em va sobtar de manera extraordinària el seu cridaner aspecte de barri residencial amb aires de Belle Époque. Es tractava, sens dubte, d’un dels racons més singulars de la capital del Túria, un reducte urbanístic excepcional ocupat exclusivament per discretes mansions ajardinades d’estil racionalista, amb dues plantes, façanes de rajola cara vista alternada amb panys de paret ocres i rematades totes per una vanitosa torre amb sostre a quatre aigües. Temps més tard, vaig esbrinar que aquells pintorescos habitatges s’anomenaven popularment «els xalets dels periodistes», perquè havien sorgit arran d’una iniciativa cooperativista de l’associació de la premsa local durant els primers anys de la Segona República, i també em vaig assabentar que el conjunt havia sigut projectat pel reputat arquitecte Enrique Viedma i Vidal —artífex de la famosa Finca Roja i director de les obres de l’emblemàtic Mercat Central.

De tot això, com és lògic, jo no en sabia ni un borrall quan vaig arribar a aquell indret per primera volta, perquè la història i l’arquitectura, bàsicament, no m’importaven una bufa d’ànec en aquella època. El cuquet de voler indagar els orígens d’aquelles peculiars construccions no em va picar fins que no hi vaig tornar per fer-ne alguns croquis per a un altre dels meus treballs acadèmics de Delineació. La primera vegada que vaig xafar la contrada només em vaig limitar a quedar-me astorat davant la troballa d’aquell insòlit parèntesi rural que destacava com un oasi bucòlic enmig de la massa informe d’edificis altius que s’erigien tot al voltant. I, passada la sorpresa inicial, el següent que em va admirar i que em va fer especial gràcia fou que aquell carrer duguera el nom d’un dels escriptors suecans més il·lustres de tots els temps —amb permís de Joan Fuster—: l’autor de l’arxiconegut sainet El virgo de Vicenteta i inventor també dels populars llibrets de falla.

«Que no hi ha paraula bruta si se diu en valencià, ¡hasta la de fill de puta! Que tirar fora del cos lo que mos podrix per dins és un modo molt curiós de llibertar-se, rient de les falses convencions que al poble l’estan fotent des de que existix el món».

En arribar al cap de cantó i comprovar que el nom d’aquell il·lustre paisà meu figurava en la placa del carrer, com obeint a un impuls atàvic de xovinisme irracional, vaig recitar mentalment aquells cèlebres versets satírics que em sabia de memòria de tant haver-los sentit. A casa devíem haver vist la pel·lícula de Vicente Escrivá, com a mínim, vint o trenta vegades.

D’aquesta manera, remembrant fragments mítics del film i declamant entre dents alguns rodolins pujats de to, vaig anar passant l’estona, perquè el tal Ignacio, des que va arribar cap a les huit i mitja a sa casa i el van rebre a la porta la fidel esposa i les abnegades xiquetes, no es va bellugar de la seua llar en tota la nit. A dir la veritat, però, no puc assegurar del cert si es va moure o no, perquè cap a les dotze tocades, en veure que tots els llums de la vivenda s’apagaven i que allà no se sentia respirar ni una ànima, vaig decidir que ja en tenia prou de fer-hi guàrdia. La meua presència, després de vora quatre hores rondant per la contornada, havia començat a resultar massa cridanera i la tasca de vigilància feia ja de molt mal dissimular, malgrat que havia variat de cantó amb freqüència, havia alternat les passades a peu i en moto, m’havia apostat en les vies adjacents a intervals irregulars i, fins i tot, havia anat canviant de vestuari jugant amb diverses peces de roba que duia en la motxilla —i que havia tingut la precaució d’agafar seguint els savis consells del Manual del experto detective, de Mick Loftus—. Vaig plegar veles i vaig marxar rendit cap a Motilla amb la intenció de tornar a la càrrega a l’endemà a primeríssima primera hora. Aquell dia vaig aprendre, a les males, que fer seguiments és una de les tasques més tedioses i soporíferes de l’ofici detectivesc i vaig capir per què els policies solen efectuar-los en parella i per què els investigadors privats acostumen a llegir diaris o revistes mentre els duen a terme.

XIV

Em vaig posar dos despertadors —i també l’alarma del meu rellotge de polsera Casio, per si de cas— i dissabte a trenc d’alba, abans que el sol acabara d’elevar-se arredonit i ataronjat sobre l’horitzó marítim del golf de València, jo ja em trobava de nou cavalcant a tot gas la meua flamant Montesa Impala en direcció al Cap i Casal. Això sí, a fi d’evitar coincidir amb algun amic o conegut pel camí, i per tal d’allunyar la temptació de parar-me en cap discoteca, vaig eludir la carretera del Saler i vaig optar per anar-hi via Sueca i la pista de Silla. I aleshores, a partir d’aquell matí fins ben entrada la nit de dimarts, em vaig convertir en l’ombra silent d’Ignacio Mendiola, pròsper empresari del sector del transport terrestre, ciutadà exemplar i pare de família modèlic —o almenys allò era el que ell s’esforçava per aparençar—. Em vaig capficar tant, anant-li al darrere a tothora i observant-lo d’amagat a curta i llarga distància, que em vaig abstraure per complet de qualsevol altra ocupació i preocupació. Fins i tot, em vaig arribar a oblidar del meu insidiós refredat com si mai no l’haguera patit. Potser el Piri tenia raó quan havia suggerit que podria tractar-se d’un mal psicosomàtic causat per la impressió que m’havia provocat la primera trobada amb Dàmaris —o potser algun dels incomptables remeis diferents que havia tastat, entre miraculosos fàrmacs instantanis i xarops casolans infal·libles, havia acabat per fer efecte—; chi lo sa. El cas és que jo mai no havia aconseguit centrar-me d’aquella manera tan obsessiva en una única tasca —excepte quan es tractava d’enllestir un dibuix— i el treball de camp que vaig realitzar aquells dies va ser impecable: un senyor seguiment amb majúscules. El vaig completar sense l’ajuda de ningú i sense que m’enxamparen en cap moment i, en acabant, vaig reunir un munt d’informació sucosa sobre la vida pública i privada del meu investigat.

I, com que estava tan pagat i emocionat de la bona feina feta, vaig traure pit a l’hora de presentar els resultats obtinguts a la meua escrupolosa partenaire. El missatge que li vaig deixar dimecres al seu contestador deia més o menys així:

«Bon dia, sòcia! Com estàs? Que sàpies que ja he fet els deures i que, encara que m’estiga mal dir-ho i parega que no tinga àvia, els he fet de categoria. Porte des de divendres seguint sense descans la pista del nostre misteriós amic, m’he apegat al seu cul com una caparra, i ara ja estic en condicions de revelar-te algunes dades més que interessants sobre els seus ocis i negocis. Si et sembla, quedem esta nit a les nou per sopar al restaurant La Carme, al costat del mercat de Mossèn Sorell, i et pose al corrent entre mos i mos. Jo convide, i no accepte un no per resposta. Prepara’t, xata, perquè no hauràs tastat en ta vida una escudella gratinada de lluç i marisc tan suculenta i espatarrant com la que serveixen allà. I també perquè et quedaràs de pasta de moniato quan et conte tot el que he esbrinat sobre el nostre Nacho Nachete.»

Tal vegada allò de dir-li «xata» era prendre’m massa llibertats, però jo em sentia completament pletòric arran dels meus recents descobriments i estava decidit a apujar sense titubejos la meua aposta personal. Ja n’hi havia prou de deixar-me intimidar per la seua bellesa estupefaent i pel seu intel·lecte privilegiat; havia arribat el moment de demostrar-li que jo també era capaç de picar el seu interès i que, quan em repartien una bona mà i disposava d’un as ocult en la mànega, sabia jugar —tan bé com ella, o inclús més— a les endevinalles i a qualsevol joc d’envit.

La gravació li la vaig deixar, aproximadament, cap a les nou o nou i mitja, just després d’haver desdejunat. El primer que havia fet només despertar-me havia sigut dutxar-me, estudiar què li diria mentre em vestia i assajar bé el discurset entre glop i glop de cafè amb llet abans de despenjar definitivament el telèfon. Tenia clar que no li revelaria cap detall del que havia esbrinat si no ens trobàvem en persona i que la meua agosarada proposta inclouria de manera innegociable sopar a La Carme, un acollidor restaurant amb aires de bistrot que havia obert feia poc més d’un lustre al barri vell i que conjuminava amb exquisida senzillesa la tradicional frescura de la cuina de mercat amb l’elegància de la nouvelle cuisine francesa que tan de moda estava llavors. Natàlia i jo havíem menjat allà més d’una vegada després de visitar ma tia —perquè el local estava a quatre passes de sa casa— i la seua carta mai no ens havia decebut. La meua ex, de fet, era una gran entusiasta de l’escudella marinera gratinada que preparaven i assegurava que aquell plat tenia propietats afrodisíaques.

I parlant de ma tia, justament quan vaig penjar l’auricular i vaig pitjar el botó de reproducció del contestador per tal d’escoltar els tres missatges que havia rebut durant la meua prolonganda absència, resultà que havia intentat posar-se en contacte amb mi. Ella, i també els meus dos millors col·legues: el Tato i el Piri.

La meua tieta havia telefonat dilluns i, com era d’esperar, s’interessava pels progressos de la meua investigació: em preguntava si havia fet cap avanç en la recerca del desgraciat amant de la seua amiga. El seu to de veu sonava un pèl despagat i es notava que havia de fer prou d’esforç per mirar de no sonar eixuta i esquerpa: feia una setmana que m’havia fet l’encàrrec i encara no havia tingut cap notícia de l’impresentable del seu nebot detectiu. La dona tenia tota la raó del món: amb l’ofuscació pel seguiment que havia mamprès divendres, se m’havia despintat per complet avisar-la de la gran troballa casual que havia fet en el seu cas. Tanmateix, abans de comunicar-li-la, volia tancar alguns serrells solts d’aquell tèrbol afer pel meu compte.

El Piri, per la seua banda, havia telefonat divendres de vesprada i també dimarts al matí. Divendres, per mirar d’acomboiar-me a eixir de festa amb ell. Dimarts, per comunicar-me que divendres havia passat pel meu xalet i, com que no m’havia trobat, havia suposat que ja ens veuríem per Chocolate o per Barraca, però després no m’havia vist el pèl en tot el cap de setmana i dilluns havia tornat a passar per Motilla i, com que tampoc no havia donat senyals de vida, estava començant a preocupar-se.

—Només espere, nano —acabava la gravació—, que si no has eixit de marxa i no apareixes per ta casa que siga perquè t’has passat estos tres dies lidiant dia i nit amb la Miura eixa que et té tan entretingut. I espere que t’hages fartat de clavar-li banderilles i estocades, que li hages tallat les dos orelles i el rabo i que isques per la porta gran d’onsevulla que estigues. Au, xicon, ja em contaràs com ha anat la correguda! O les corregudes…

Era així de subtil, el meu col·lega.

Finalment, el Tato havia telefonat dilluns al migdia. Ell també estava escamat perquè jo no havia fet acte de presència per la Ruta i allò no li semblava gens normal. Em preguntava si em passava alguna cosa, si m’havia ficat en algun embolic gros i si necessitava res i em comentava també —amb un tonet prou canalla i burlesc— que ell no era l’únic preocupat per la meua absència, que la seua amiga Sílvia li havia estat demanant per mi en diverses ocasions.

—Es veu que li vas causar molt bona impressió diumenge passat —es burlava—. Ja m’explicaràs què els dones, xaval, que totes volen repetir!

Després, mig de broma mig seriosament, el seu missatge acabava comminant-me a visitar-lo sense falta aquella mateixa setmana al seu apartament de Gavines o em duria emmanillat a comissaria i allà em faria cantar per buleries.

Vaig haver de fer una mica de memòria per tal de situar qui era la seua col·lega Sílvia i, quan vaig aconseguir posar-li cara i recordar que el dilluns anterior m’havia despertat al seu costat, per fi vaig lligar caps entre ells dos. Resolt aquell dubte existencial, vaig sospesar quant de temps feia que el meu amic secreta i jo no coincidíem en un estat de plena lucidesa mental i vaig concloure que devíem portar almenys un parell de mesos bons sense seure a xarrar cara a cara i posar-nos al dia de les nostres coses. Era una vergonya intolerable. Tanmateix, de moment, mentre fora possible, no pensava fer cap cas de les seues exigències i amenaces; sabia que, si quedava amb ell, m’estiraria la llengua i s’acabaria immiscint en els meus assumptes. I això sí que no ho podia permetre.

Com qui no vol la cosa, vaig ignorar totes aquelles peticions i reclamacions que havien quedat gravades al meu contestador i el que vaig fer, just després d’esborrar-les sense remordiments, fou allargar-me fins a cals meus pares: necessitava que les mans expertes de ma mare em planxaren la camisa que volia dur posada per a la meua primera cita amb Dàmaris i també havia de tractar amb ella un assumpte espinós que tenia pendent.

XV

Demanar a ma mare que em planxara la camisa que pensava lluir a la nit no em va costar gens ni mica. Després de marmolar-me durant un quart d’hora per haver-me passat una altra setmana sense comunicar-me amb la família, va traure mecànicament la post de l’armari empotrat i es va posar mans a l’obra amb abnegació secular. El que em va costar Déu i ajuda, en canvi, va ser traure-li a col·lació el tema sobre el qual havia anat a parlar-li en realitat. Vaig haver de fer un rodeig considerable abans d’arribar al quid de la qüestió:

—Hui em quedaré a dinar, mama, i d’ací aniré després a classe; si et pareix.

—Ah, molt bé. Estic fent arròs amb fesols i naps.

—Mm, que bo!

—Sí, ja saps com li agraden a ton pare els arrossos caldosos…

—Sí.

—I els estudis com els duus?

—Bé, vaig tirant, encara és prompte per saber com m’anirà.

—L’important és que t’esforces al màxim i que ho tragues endavant.

—Ja ho sé, faig el que puc i procure no faltar a cap classe —vaig mentir—. L’altre dia, per cert, després d’escola em vaig passar per ca la tia…

—Sí, ja m’ho va contar. I em va dir que et vas quedar allà a sopar i a dormir, perquè l’endemà havies de fer dibuixos d’edificis històrics o no sé què.

—Exacte, per a un treball de l’assignatura de Delineació.

—Ah, molt bé.

Començava a tindre-la allà on jo volia…

—I no et va comentar res més, la tia? —vaig deixar caure.

—Despús-ahir també vam estar parlant i em va dir que t’havia estat telefonant durant tot el cap de setmana i que no t’havia pogut localitzar ni per activa ni per passiva. Jo li vaig dir que fera com jo: que no patira ni es desesperara i que es fera la idea que tu ja li respondries quan et donara la gana.

—És que últimament vaig molt atabalat…

—Tu sempre vas com cagalló per séquia.

—I una cosa, mama, ara que parlem de la tia: la tia no s’ha casat mai?

Ma mare va deixar en sec de remenar l’arròs del perol i em va fitar de cap a peus, arquejant la cella dreta de manera exagerada.

—I ara per què preguntes això?

—Per saber-ho, perquè no sé pràcticament d’ella ni de la seua vida.

—Ja…

—Com és que es va quedar fadrina? No ha tingut mai cap pretendent?

Ma mare va sospirar, visiblement incòmoda. Es notava que no li abellia en absolut parlar d’aquell tema, però jo li vaig sostindre l’esguard amb ulls suplicants i la vaig forçar a donar-me una resposta.

—A vore, Vicentet —va dir, finalment—, tot això és un assumpte una mica delicat, però la veritat és que ja eres prou majoret per saber-ne la història: ta tia Ampariues va tindre un amistançat, un home amb qui convivia sense estar casada, i li’l van matar per roig durant la postguerra. Una matinada, uns militars el van traure a la força de casa, se’l van endur cap a Paterna i allà el van afusellar en un terrer prop del cementeri.

Allò no m’ho esperava de cap de les maneres i no vaig poder evitar amollar un exabrupte a tall d’exclamació:

—Hòstia puta! De veres?

—I tant, fill, i tant. Entre els anys quaranta i els cinquanta, es veu que eixes barbaritats les feien seguit seguit els falangistes i en mataven a cabassos sense juí ni res. A mon pare, segons tinc entès, també van estar a punt d’emportar-se’l una nit al paredó, perquè es veu que en temps de la República havia participat en alguna vaga de la fàbrica on treballava, però es va salvar de miracle perquè un cosí seu tenia una mica d’influència en l’altre bàndol i va intercedir per salvar-lo. El nóvio de la seua germana, en canvi, no va tindre tanta sort: ell havia militat en la CNT i havia lluitat en la batalla de l’Ebre i en el front de Terol i no li ho van voler perdonar. Des d’aleshores ta tia no ha tornat a ajuntar-se ni ha festejat mai amb cap altre home.

Em vaig limitar a rebufar, indignat, mentre em fumava un cigarret a grans xumades per mirar d’empassar-me la ràbia i la impotència que em burxaven per dins com un tumor roent que acabava de manifestar-se just en aquell instant. No sabia ben bé què dir. Què es diu quan t’assabentes de sobte que ta tia ha hagut de suportar en silenci un calvari anguniós durant tota sa vida i que tu no en tenies ni la més remota idea? Què es diu quan sempre has considerat que la Guerra Civil era aigua passada i resulta que una de les persones a qui més t’estimes té el cor soterrat en una fossa comuna? Què es diu quan creies que tot allò dels dos bàndols i les represàlies eren romanços i batalletes d’ancians i descobreixes, per sorpresa, que el teu iaio va estar a punt de ser executat i se’n va salvar pels pèls? Què es diu quan t’adones que en ta casa han evitat parlar-te dels episodis més foscos del passat per temor, per estalviar-te la rancúnia i per protegir-te del dolor?

No dius res. Només calles i rumies. Calles i mastegues fel.

—I una última coseta, mama —vaig preguntar, quan per fi vaig aconseguir refer-me una mica del xoc inicial—: quina relació té la tia amb Eslida?

—Amb Esliquè? —es va estranyar—. Què és això?

—Eslida: un poblet de l’interior de Castelló.

—Ah. Doncs, que jo sàpia, no hi té cap relació. La seua família paterna sé que prové tota de Xèrica, que també és província de Castelló, i em consta que mon pare i ella, de joves, hi anaven de visita de tant en tant i a passar alguns dies d’estiu amb uns tios i cosins amb qui encara mantenien un cert contacte. Però si Eslida queda prop o no d’allà, això ja no t’ho sé dir… Per què ho preguntes?

—Per res, coses meues.

XVI

Vaig faltar a la meua paraula i no vaig assistir a les classes aquella vesprada. Ja portava més d’una setmana sense passar per l’Escola d’Arts i Oficis i corria risc de perdre massa aviat el fil del curs, però després de la trasbalsadora conversa que havia mantingut amb ma mare no estava d’humor per a axonometries, isometries ni volumetries —ja tenia jo suficient embolic mental amb el garbuix d’abstraccions, clarobscurs i projeccions que em bullien en el cap—. En lloc de moure cap a València en haver dinat, em vaig dedicar a voltar en moto pel terme a fi d’intentar aclarir-me les idees. Si allò haguera passat un mes abans, m’hauria tirat a nadar a l’Ullal de Baldoví. Tanmateix, malgrat que l’oratge havia millorat bastant respecte de la setmana anterior, les aigües subterrànies d’aquells brolladors naturals, ja prou fresques normalment, devien estar gelades en extrem després d’incorporar-hi les darreres aportacions pluvials. La Partida, d’altra banda, tampoc no presentava la seua estampa més exuberant: els camps, amb l’arròs ja collit i els cavallons de palla cremada estriant-los de punta a punta com funestos arraps sobre la terra erma, exhibien una apaivagada barreja de tonalitats negres, grogues i marrons que només convidava a la melangia. A més a més, pels efectes del recent temporal, la majoria d’arrossars restaven mig embassats i convertits en extensos fan-gars putrescents. I, amb tot, a pesar de lluir aquest aspecte tan tristot i assolat, la bellesa del paisatge de la marjal en la seua versió tardorenca resultava igualment corprenedora: la geometria reticular dels camps, l’amplitud de les vistes buides estenent-se fins als límits de l’horitzó i el silenci gairebé monàstic que hi regnava arreu —interromput tan sols pel pas esporàdic d’algun vehicle o per l’aleteig d’alguna garsa emprenent el vol majestuós— tenien la prodigiosa virtut d’extasiar la mirada onsevulla que s’aturara.

Com a bon suecà, no em cansaria mai de recórrer els sinuosos camins rurals que envolten el meu poble i que configuren la seua quintaessència més autèntica: la d’un territori privilegiat conquerit pam a pam als aiguamolls feréstecs, domesticat amb saviesa moruna i esculpit a còpia d’ancestral tenacitat camperola. Aquell dia vaig allargar la passejada durant gairebé una hora i mitja —intercalant-hi trams a peu i trams sobre dues rodes— i, al final d’aquella ronda erràtica, a part d’aconseguir assossegar les meues inquietuds, vaig concloure que deixaria de buscar cinc potes al gat i m’adreçaria a ca ma tia immediatament per tal d’informar-la en persona de la troballa telefònica que havia fet a Vila-real i preguntar-li com volia que continuara la investigació. Ella ja havia patit prou i no es mereixia que la tinguera més temps amb l’ai al cor —per bé que a mi m’hauria agradat indagar alguns detalls més pel meu compte sobre el subjecte que m’havia encomanat localitzar.

Quan vaig picar el timbre del seu piset del carrer de Dalt i em va veure plantat davant la porta, mudat com un margalló i carregat amb una safata de pastetes de te finament arrenglerades, Amparo Chaqués va canviar tot d’una el seu preventiu posat asprívol per un espontani somriure d’orella a orella que li va brotar d’enmig de l’ànima i que va ser del tot incapaç de contindre.

—Al final, acabarem fent de tu un xicon amb trellat —va remugar, divertida—. Costarà pena, però pareix que ho aconseguirem… Toca!

Vam prendre els dolços que jo havia dut del forn acompanyats d’un flairós cafè acabat de moldre i vam passar el que quedava de vesprada xarrant de tot un poc al voltant del tendur de la seua comfortable saleta d’estar. Quan li vaig revelar que havia trobat un més que probable candidat a ser l’antic nóvio de la seua amiga, se’n va alegrar d’allò més i el ulls li van fer llumenetes escoltant-me:

—Va ser prou precipitat —li vaig relatar—. Quan li preguntí si era Antonio Sáez natural d’Eslida, de seguida em va contestar que sí, que era ell. L’edat també me la va confirmar amb relativa facilitat. Però quan li demaní fins a quin any havia estat vivint al poble, es va posar nerviós i em va qüestionar per què volia saber tantes coses, em va comentar que tenia un guisat al foc i va començar a intentar desfer-se de mi de males maneres. I ja, quan li expliquí que li telefonava d’un bufet d’advocats en relació a l’herència d’un familiar, va passar a la defensiva i de seguida va voler que li diguera de quin parent es tractava exactament.

—I què li digueres?

—El que acordàrem: que, si no em confirmava les dades que em calia comprovar, no estava autoritzat a revelar-li la identitat del testador.

—Ben fet. I què va passar?

—Res. Em tornà a amollar l’excusa del guisat i em penjà, malhumorat, entre renecs. Però estic quasi segur al cent per cent que ell és l’home que busqueu.

—És probable.

Ma tia, visiblement safisfeta, em va demanar que li’n facilitara el número de telèfon i em va deixar clar que no volia ni calia que fera res més. Li vaig suggerir que, si ho desitjaven, em podia acostar a la vila dels socarrats i vigilar discretament aquell home —ara que havia agafat gustet al tema dels seguiments— per tal d’esbrinar a què es dedicava i què havia sigut de la seua vida des que havia fugit a correcuita del seu poble natal. Ella, però, a despit de la meua insistència, s’hi va negar en redó i m’argumentà que la seua amiga en tindria prou de telefonar-li.

—Per molts anys que hagen passat, ella el reconeixerà de seguida per la veu i pel parlar —em va assegurar.

—Bé, però si sorgeix qualsevol problema, o si voleu que vaja allà i li trenque les cames al molt malparit, no dubtes a avisar-me.

—Però què dius, Vicentet!? —es va escandalitzar, fins al punt que va tombar sense voler la seua tasseta de cafè d’una manotada—. Què eres ara, un gàngster que fa justícia pel seu compte!?

—Era un dir, tia —em vaig afanyar a calmar-la—; estava de conya. Però si necessiteu res, ja saps que jo per la meua tieta preferida faria el que fora menester.

—Doncs tranquil i aguanta els matxos, que no caldrà que et pegues amb ningú per mi, que la teua tia sap apanyar-se i defendre’s molt bé a soletes. —Pel que fora, el meu comentari mordaç l’havia disgustada més del degut—. I ara, fes el favor de passar-me comptes i dir-me què et dec per la investigació.

—Xe, calla, xe, quines coses tens! Com t’he de cobrar res a tu? Si et pareix, després passem comptes també per tots els dinars i sopars que m’has ofert en esta vida, o per tots els favors que m’has fet sense demanar-me res a canvi…

Vam passar pàgina sobre l’assumpte de la minuta i, amb l’esperança que ella s’amollara a comentar alguna cosa sobre els seus dies de festeig i el seu amor de joventut, li vaig confessar que havia conegut una xicona que em tenia amb el cap en els núvols des de feia uns dies. Li vaig contar que aquella mateixa nit eixiríem junts per primera vegada, li vaig comentar com em sentia de neguitós i, fins i tot, li vaig demanar consell al respecte. Ella, però, va eludir qualsevol referència personal amb una magistral destresa esmunyedissa i es va limitar a manifestar-se molt feliç pel meu notori enamorament —un estat d’estupidesa transitòria que, segons trobava, explicava moltes coses del meu comportament recent—. També, com era d’esperar, es va dedicar a interrogar-me a fons sobre l’aparença, els gustos i el caràcter de «l’afortunada» en qüestió.

—I, si la cosa va bé i funciona —em va suggerir—, a vore si me la duus a berenar un dia d’estos i me la presentes oficialment.

—Mm, no sé jo si em convé… —vaig bromejar—. Segur que et posaràs a criticar-me a la primera de canvi i no vull que me l’espantes tan prompte!

Va ser molt cordial tot. Tanmateix, sobre el seu nóvio afusellat no va dir ni pruna en tota la vesprada ni va esmentar tampoc el nom de la seua amiga repudiada en cap moment, per molt que jo hi insistira. Allò em tenia més que escamat, però no hi havia manera humana de sostraure-li aquella informació amb els meus subterfugis habituals i no em veia amb cor —encara— de preguntar-li obertament pel tema. Vam estar una bona estona immersos en aquell estira-i-arronsa conversacional en què jo intentava estirar i ella no s’arronsava gens i el temps va passar volant fins que, quan faltaven només un parell de minuts per a les nou, me’n vaig acomiadar i vaig baixar cap a La Carme amb un nus a l’estómac.

XVII

Malgrat que vaig acudir a la nostra cita amb estricta puntualitat germànica —un gest del tot excepcional en mi—, quan vaig entrar al saló del restaurant, Dàmaris ja m’esperava asseguda a taula. Estava clar que era una tia a qui li agradava dur en tot moment les regnes de qualsevol situació —per no dir que tenia autèntica dèria pel control—. Em va incomodar que s’haguera avançat, però vaig engolir saliva i no vaig deixar que aquell petit revés m’afectara; jo anava preparat mentalment per afrontar qualsevol adversitat.

—Has vingut —vaig comentar, jovial, en plantar-me davant seu—. Sabia que no et resistiries a la meua proposta…

—No em deixaves cap alternativa al teu missatge —em va replicar, mentre s’alçava a rebre’m.

Ho va dir amb un punt de rancor, però sense arribar a sonar punyent.

—Estàs fabulosa! —la vaig adular, contemplant-la de dalt a baix i fotografiant amb la ment cada centímetre del seu cos diví.

Estava realment radiant. Duia els cabells cardats en una voluminosa melena lleonina despuntada, s’havia maquillat com la primera vegada que ens havíem trobat —amb aquella delicada combinació de tons ataronjats, ombres blaves, rímel espès i llavis carnosos, que conferia al seu rostre un irresistible contrast de candor i de duresa— i lluïa un preciós vestit de vellut entubat per damunt del genoll, de mànega llarga i de color morat fosc, amb l’escot asimètric i decorat pertot amb desenes de motius inquietants que imitaven els ulls de les plomes dels paons reials. Tenia veritablement una silueta d’infart i aquella peça de disseny sofisticat se cenyia als seus contorns libidinosos com una segona pell. Si te la remiraves un segon més del degut, corries el risc d’encendre’t de viu en viu, víctima de la combustió espontània —o de quedar-te glaçat per congelació instantània, si ella t’enxampava fitant-la massa estona i tu no sabies reaccionar quan et tornava un esguard fulminant.

La vaig saludar amb un conat d’abraçada i un bes a cada galta i aquell fugaç contacte amb el seu cos tibant i la seua pell setinada em va deixar novament electritzat i va provocar que cadascun dels àtoms del meu ésser vibrara sacsejat per un corrent desfermat d’emocions. A distància curta, a més a més, vaig tindre ocasió de poder ensumar per primera vegada la seua inoblidable fragància: una exòtica barreja entre càlids aromes orientals i salvatges frescors boscanes capaç d’anul·lar qualsevol capteniment a força de suscitar una allau incontrolada d’endorfines. Si el cel fa olor d’alguna cosa, deu ser la mateixa que ella desprenia aquella nit.

—Portes molt de temps esperant? No, veritat? —li vaig preguntar, amoïnat, mentre tots dos ocupàvem els nostres respectius seients enfrontats.

—No, què va, no patisques —em va respondre—. Pràcticament, no deu fer ni cinc minuts que he arribat. Saps? Com que no m’agrada gens fer tard, sempre acabe avançant-me massa quan quede amb algú. És un pecat per excés de virtut, no sé si m’explique…

—És el que tenen les manies: que no les curen els metges! —vaig apuntar, sense saber ben bé què dir—. A mi, ves per on, em passa just al revés: sempre solc arribar tard a totes bandes. En el meu cas, la virtut ni està ni se l’espera.

Pel que siga, el meu comentari li va fer gràcia i va aconseguir que se li dibuixara un ample somrís al rostre i que li purnejaren breument les ninetes dels ulls. Potser ma tia Ampariues duia raó quan m’havia aconsellat aquella mateixa vesprada que el més important per conquerir una dona no era omplir-la d’afalacs ni voler avassallar-la amb regals, sinó fer-la riure de valent.

—I, deixa’m endevinar —em vaig atrevir a aventurar, juganer—, aposte que no vaig errat si pronostique que, mentre m’esperaves, t’has estudiat la carta punt per punt i ja has escollit què voldràs?

—No t’equivoques en absolut —va confirmar—. I, és més, m’he permès la llicència de demanar pels dos —em va tornar a descol·locar—: esgarraet casolà i ensalada de ventresca amb salsa romesco per compartir, salmó marinat amb anet per a tu i escudella gratinada de lluç i marisc per a mi.

—Anet?

—Eneldo en castellà.

No calia que m’ho traduïra, jo no sabia què era allò en cap llengua.

—Ah —vaig fer.

—I per beure —va prosseguir—, un blanc d’Alella que m’ha fet goleta i que he manat que ens posen a refrescar. Et pareix bé?

—Caram, quina eficiència!

—He suposat que, si m’havies recomanat el lluç, et deu agradar el peix. I he decidit tirar pel dret.

—Has encertat de ple el meu gust —vaig admetre.

—Me n’alegre. I ara, conta’m d’una vegada: què has esbrinat sobre Ignacio?

—Vols que t’ho conte ara, abans de sopar?

—En efecte —em va respondre, recuperant de sobte el posat impertèrrit—. Açò és una reunió de negocis i hem vingut a parlar dels nostres assumptes professionals. O és que m’has citat ací per intentar lligar amb mi?

Alhora que em formulava aquella maliciosa pregunta enverinada, em va sostindre la mirada amb aire desafiador i jo amb prou feines vaig poder resistir-ne l’escomesa. Aquell retruc tan directe i tallant em va desarmar quasi per complet. Amb pretesa neutralitat, però sense cap mena de commiseració, Dàmaris m’estava col·locant entre l’espasa i la paret: o li confessava obertament els meus sentiments —que estava clar que ella havia intuït i endevinat feia segles— o continuàvem fingint que allò sols era una simple cita de treball i ens deixàvem de flirtejos. La tessitura requeria un xut de nicotina urgent, o un bon glop d’algun licor, o potser totes dues coses alhora, però ella no em permetia fumar davant seu i el cambrer encara no ens havia servit el vi. La valentia se’m va escolar coll avall en forma d’espesses gotes de suor freda i vaig optar per callar i per traure’m tot d’una, de l’infern de la jupa, la llibreteta on prenia notes de les meues investigacions.

—Està bé, sòcia, com tu vulgues —em vaig refer, alhora que anava fullejant el quadern—. Al teu client li diuen Ignacio Mendiola, per bé que els familiars propers l’anomenen Iñaki i alguns amics, pocs, Nacho. Té 55 anys i viu amb la seua dona, Maria del Pilar, i dues filles adolescents, Maria Rosa i Maria Isabel, en una peculiar mansió del carrer Josep Bernat i Baldoví de València, dins d’una pintoresca zona residencial que es coneix popularment com «els xalets dels periodistes» i que cau, més o menys, al costat del Jardí de Vivers. És, efectivament, empresari i regenta una companyia de transports en ple procés d’expansió: Transfront S. A. L’empresa té les oficines i la base d’operacions situades en la carretera que va d’Alzira a Polinyà i compta amb una flota d’uns vint camions de gran tonatge, quasi tots nous de trinca. I ara ve la dada sucosa —vaig anunciar, marcant-hi una pausa dramàtica—: el nostre amic i la seua abnegada esposa acudeixen puntualment a missa, cada dia de bon matí, a l’església de Sant Joan de l’Hospital, la més antiga i venerable de la ciutat del Túria. I això ho fan perquè es dona la santa circumstància que els dos són membres supernumeraris de l’Opus Dei i les seues xiquetes són alumnes del Col·legi Guadalaviar, ubicat en plena avinguda d’Aragó i auspiciat també per l’Obra de Don Josemaría Escrivá de Balaguer.

—Ahà…

—Saps què és l’Opus, no?

—Clar, una organització religiosa amb molt de poder.

—Això mateix —vaig reblar—: una organització catòlica ultraconservadora que es comporta com una extensa xarxa clientelar i que compta amb nombroses connexions ocultes amb els poders fàctics. Alguns la consideren una secta, perquè el seu funcionament és opac i es regeix per un codi de conducta intern d’allò més estricte: el Camí de santedat que plantegen els seus líders espirituals implica tot un seguit de renúncies i de penitències prou bèsties. Diversos ministres de Franco i de la UCD n’eren membres destacats i se sap del cert que, actualment, molts dels seus seguidors també ocupen càrrecs importants en algunes institucions polítiques i econòmiques essencials de l’Estat; incloent-hi la banca, els serveis secrets i les forces de seguretat. Quasi res porta el diari! —vaig concloure.

Totes aquelles dades no provenien del meu treball de camp, les havia tretes d’alguns interessants articles d’investigació que havia llegit sobre la matèria en la revista Interviú —un prestigiós mitjà escrit de l’època on, encara que hui en dia semble difícil de creure, convivien reportatges i exclusives de la més alta qualitat periodística amb fotografies eròtiques de dones famoses en conill ocupant-ne la portada i les pàgines centrals—. Així de surrealista era aquella Espanya dels huitanta que intentava llevar-se de damunt la caspa nacionalcatòlica de la Dictadura amb pas trontollant i que, a la vista de com continuen proliferant en l’actualitat els nostàlgics del règim i per com reviscola i s’enquista de nou la ultradreta, no aconseguirà mai desfer-se’n.

—Molt bé —em va felicitar Dàmaris—, es tracta sens dubte d’una informació prou rellevant, i útil. Però tampoc no em resulta gens estrany que Ignacio siga membre de l’Opus; ja et vaig dir que la gran majoria dels meus clients tenen fortes creences religioses o supersticioses i la fe cega que tenen en l’existència del Més Enllà és un ingredient essencial perquè recórreguen a les meues arts endevinatòries i es deixen guiar per les meues recomanacions esotèriques.

—Sabia que no en tindries prou —vaig concedir—, per això t’he reservat el millor per al final: el nostre amic, tan exemplar, tan catòlic, tan conservador, i tan bon pare de família, resulta que té una amant!

Els ulls de Dàmaris es van obrir com a plats en sentir aquella revelació, les aletes dels narius se li van dilatar i la boca també se li va quedar del tot badada.

—Què t’ha paregut, morrut? El molt canalla té una aventura! —vaig exclamar, delectant-me en el meu colp d’efecte sorpresiu—. Això no t’ho esperaves, eh?

—La veritat és que no —va fer ella, amb una barreja de consternació i d’estupor—. Amb mi sempre s’ha comportat amb una correcció exquisida: no l’he vist en cap moment deixar-se impressionar pel meu físic i mai no ha fet cap intent de tirar-me la canya ni m’ha llançat cap floreta. I ja et dic que això no és gens habitual entre la meua clienta masculina: a la que podeu, els homes sempre aprofiteu per provar de mesclar l’oci amb el negoci i comportar-vos com gallets de corral.

Em vaig haver de mossegar la llengua per tal de no replicar-li res a aquella recriminació encoberta; m’hauria desfet en compliments i hauria justificat a ultrança la conducta dels seus clients: el seu atractiu no era d’aquest món i jo trobava d’allò més comprensible que qualsevol tio perdera les formes davant d’ella i la intentara seduir, perquè el mateix em passava a mi a tothora.

—N’estàs segur? —em va qüestionar, finalment, després de romandre una llarga estona meditant en silenci, ajuntant i separant les puntes dels dits de les dues mans amb inquietud.

—Tan segur com que em diuen Fletxa —vaig corroborar—. Es veu d’amagat amb una dona que viu a l’últim pis del número 11 del carrer de Santa Rita, davant mateix de l’antiga estació del Pont de Fusta, i que, per a més inri, també està casada. Dilluns i dimarts de vesprada, en tornar del treball, el tio va acudir directament al domicili d’ella i s’hi van passar un parell d’hores, tancats en una de les habitacions de l’apartament; fins que es va fer l’hora de sopar i ell va marxar a correcuita.

—I com pots saber del cert que es tracta de la seua amant i no d’algun familiar o d’una amistat? —em va inquirir.

—Per tres senzilles raons: perquè vaig poder apreciar amb uns prismàtics les seues siluetes enroscant-se i besant-se a través de les cortines de la finestra d’una de les habitacions, perquè quan el molt cràpula eixia d’aquell pis feia tota la pinta d’haver-hi passat una molt bona estona i perquè el segon dia que va visitar la seua amant vaig sentir clarament com ell excusava la seua tardança davant la dona al·legant que se li havia complicat la jornada laboral en l’oficina.

—Un clàssic —comentà—. I com saps que l’amigueta també està casada?

—Això és més una suposició que un fet contrastat —vaig respondre, humilment—. Ho deduisc perquè al timbre del porter automàtic de la finca figura el nom d’un home: un tal Sebastià Landete.

—Molt bé, molt bé, molt bé… —va mussitar entre dents. A pesar que se la veia realment satisfeta pels resultats del seguiment, es notava que a dins del cabet no parava de maquinar quins serien els pròxims moviments de la seua particular partida d’escacs—. Enhorabona, soci, et felicite: has fet un treball excel·lent. Què et pareix si aparquem el tema per ara i demanem que ens porten ja el vinet i els entrants?

—Estava desitjant-ho —vaig fer.

—Això és el que més m’agrada de tu —em va amollar, amb indolència, alhora que em regalava una de les seues inclements caigudes d’ulls flamígeres—: que eres pur desig.

XVIII

Dàmaris i jo vam sopar com autèntics senyors i vam gaudir d’una agradable vetlada junts, però l’escudella gratinada de lluç i gambes no va provocar en ella la mateixa reacció que solia obrar en Natàlia, la meua ex. Es veu que la recepta no era infal·lible, o que l’efecte afrodisíac no devia ser universal. Ras i curt: no ens vam enrotllar aquella nit i, pels volts de les dotze, jo me’n vaig tornar cap a ma casa tot sol i amb la cua entre les cames —mai millor dit—. L’encontre, almenys, va servir per conèixer-nos un poc més i agafar-nos major confiança.

Vaig marxar d’allà, com us podeu imaginar, més calent que una planxa. I també amb el cap com un bombo, tot intentant recordar l’extensa llista d’instruccions que la meua sòcia m’havia donat per als dies subsegüents. La informació que li havia recopilat i facilitat era sens dubte un material meravellós i li faria un gran paper, però en necessitava més:

—Necessite que aprofundisques encara més, que no el perdes de vista ni un segon i que redobles els teus esforços si és precís —em va demanar—. Tinc el pressentiment que estem quasi a punt de trobar-hi el filó i t’assegure que, quan ho faces, faré que valguen la pena totes i cadascuna de les hores que hi hages dedicat.

A continuació, em va suggerir que procurara interrogar de manera subtil algunes persones del cercle proper de l’empresari, que mirara d’intervindre els seus telèfons, que intentara colar-me en el seu despatx, que me les apanyara per esbrinar l’estat dels seus comptes i, sobretot, em va exigir que descobrira qui era la seua amant.

—Xica, tu demanes més que el Govern! —vaig protestar.

—Demane perquè m’has demostrat que pots aconseguir-ho i perquè, si ho aconsegueixes, sabré recompensar-te…

Què voleu que us diga? Si una tia com Dàmaris et diu això i tu estàs penjat per ella com un ionqui, intentes desviure’t per acontentar-la i obtindre la seua gratificació. Així doncs, com que era evident que em caldria ajuda per poder arribar a tot, de camí a casa vaig decidir que enrolaria en la investigació el meu col·lega Pere. I la veritat és que, entre els dos, vam acabar muntant un dispositiu de vigilància ben pel·liculer. Però tot allò va ocórrer a partir de l’endemà…

* * *

—Ei, Piri, nano, tu quant vens a cobrar cada dia, duro amunt duro avall?

Amb aquell interrogant, disparat a boca de canó, vaig entrar per quarta vegada en onze dies a la botiga d’informàtica del meu amic. Tenint en compte que mai abans no l’havia visitat al seu treball, allò era un autèntic rècord.

—Què has desdejunat, mante, que entres a matar sense dir bon dia ni res?

—Bon dia. Vinga, col·lega, desempapussa, que no tinc tot el matí: quin jornal et traus arreglant trastets d’estos?

—Depèn del dia: a voltes em trac dos mil peles netes, a voltes tres mil…

—I tu sabries punxar un telèfon? L’altre dia em va parèixer que entenies prou com funcionava el tema…

—Home, una cosa és una cosa i una altra cosa és una altra cosa.

—En sabries, sí o no?

—Sí, si localitzes el node de distribució més proper, en teoria és fàcil.

—El què de distribució?

—La caixeta on conflueixen totes les línies telefòniques d’una mateixa zona.

—Ah, molt bé. Doncs jo et pagaré mil duros trinco-trinco cada dia, si deixes el que estàs fent ara mateix i et poses a fer-me d’ajudant tècnic en una investigació que tinc entre mans. Això sí, exigisc dedicació absoluta i màxima discreció.

—Ostres, nano, com mola! De veres vols que t’ajude a fer de detectiu privat? Què serem, com Sonny Crockett i Rico de Corrupción en Miami?

—Més o menys, però sense trages d’Armani ni Ferrari Testarossa.

—Llàstima, això li lleva prou glamur a l’assumpte!

—Tampoc no durem pipes i ningú no ens fotrà cap tir.

Almenys, això creia jo…

—I escolta —em va demanar de sobte—: no es deu tractar de recuperar la pasta del furgó del Dioni, no? Perquè a mi eixe figura em cau de puta mare i em pareix de categoria que es quede tot el que va furtar i que no ho torne mai.

—Què dius!? Tu flipes! Com vols que això tinga res a vore amb el meu cas!? Au, va, decideix-te, tros de caganpena: t’apuntes a la quadrilla o t’estimes més quedar-te ací toquejant circuits i deixant-te la vista al poc trellat?

—Les dietes entren en la paga?

XIX

El Piri no em defraudà i, com ell mateix solia dir, es va tirar a l’arena de cap. Vam anar a celebrar el nostre acord a la bodega Casa Miguel i ens vam passar la resta d’aquell matí planificant, entre tapes i vermuts, com intervindríem les telefonades de les oficines de l’empresa de transport d’Ignacio Mendiola —el lloc on més temps passava el meu investigat i d’on més suc calculàvem que podríem traure—. El pla era senzill: el meu col·lega compraria una granota blava i una escala groga, imprimiria una acreditació i uns quants logos falsos de la Telefónica i interpretaria el paper d’un operari que efectuava una comprovació rutinària del node de distribució zonal. Segons que m’havia explicat, als polígons industrials les caixetes terminals solien ubicar-se sempre a l’exterior, sobre algun pal de telefonia proper; només era qüestió de trobar-ne la correcta, forçar-la amb delicadesa i individualitzar quina connexió en concret corresponia al número del despatx de direcció de Transfront S.A. Ell s’encarregaria de la intendència tecnològica i jo del xou col·lateral: havia de telefonar a l’empresari a una hora acordada i allargar prou estona la conversa perquè el Piri poguera arribar a identificar la meua veu vinculada a una de les línies. Després, simplement, es tractava d’empalmar-hi un cable de parell trenat i estendre’l fins al punt des d’on volguérem realitzar l’escolta, a una distància prudent.

Per tal de dur a terme amb èxit la meua part de l’operació, em calia obtindre el número de telèfon de les oficines de l’empresa —un requisit que no plantejava cap dificultat— i també havia d’ordir una excusa prou elaborada per mantindre el meu interlocutor enganxat a l’aparell durant el temps suficient per poder-lo pescar. Aquell detall, donat que jo a penes el coneixia, sí que suposava un cert entrebanc, però vaig decidir aprofitar l’avinentesa per intentar matar dos pardals d’un sol tret: de pas que xarrava amb ell, miraria de sostraure-li informació sobre l’estat dels seus comptes tal com m’havia suggerit Dàmaris. La idea era fer-me passar per un banquer d’una entitat forastera que hi contactava per oferir-li un suculent crèdit en unes condicions molt avantatjoses perquè estava buscant fer-se un forat en el mercat local i implantar-se en la comarca. Era un estratagema brillant —que encara no m’explique com va poder brollar de dos caparrons tan plens de palla com els nostres—, però tenia una pega enorme: jo no entenia ni un borrall de qüestions financeres ni sabia manejar correctament l’argot bancari, no tenia ni puta idea de com funcionava un préstec i, més enllà de saber que els diners movien el món, desconeixia quins eren els subtils engranatges interns del capitalisme. Els ignorava en aquella època i confesse que hui en dia continue sense comprendre’ls en absolut; trobe que l’economia mundial és una pura entelèquia especulativa muntada des de l’ambició més miserable per espoliar els recursos de la gent i perpetuar un sistema secular d’injustícia i corrupció emparat per la llei, en el qual —tant sí com no— la banca sempre guanya al final de la partida.

El cas és que jo no sabia res del tema, però sí que tenia una bona amiga —una amiga de la meua ex, en realitat— que feia pràctiques de caixera en les oficines del Banesto de Sueca i vaig pensar que, si la visitava portant-li uns bombonets i unes quantes invitacions VIP per a Puzzle que tenia per casa, potser la podria convèncer perquè me’n donara una lliçó exprés i m’ajudara a esbossar un guió consistent per a la meua magistral interpretació telefònica. I així va ser: mentre el meu col·lega reunia el material i enllestia tota classe de preparatius tècnics, jo em vaig passar la sobretaula d’aquell dijous interioritzant els rudiments bàsics del fabulós món de l’enginyeria creditícia: les lletres, les hipoteques, els interessos generats, les taxes anuals efectives, els índex de referència, els avals, els comptes de negocis i tota la resta de vocabulari específic que calia dominar per parlar de finances amb propietat.

Després d’allò, malgrat que el cervell estava a punt d’explotar-me pel terrible esforç que m’havia suposat haver de pair tots aquells absurds galimaties en a penes dues hores, vaig reprendre la meua diligent tasca de vigilància. Em vaig acostar en moto fins a la seu de Transfront S. A. i em vaig arrecerar dins d’una vella caseta de camp em ruïnes que quedava prop del pàrquing de l’empresa i que ja tenia jo mig ullada. Hi vaig esperar que el senyor Mendiola isquera del treball per tornar a seguir-lo i, mentre aguardava pacientment, vaig inspeccionar a fons aquella minúscula edificació abandonada per determinar si ens podria servir d’amagatall des d’on escoltar les converses de la línia punxada. Vaig concloure que ens apanyaria sense problemes; només caldria arreglar-la una mica i portar-hi una cadireta —o una gandula de platja plegable— a fi de fer més suportables els temps morts.

Cap a les sis i mitja, aproximadament, el conill va eixir del cau i jo em vaig posar a perseguir-lo com un rabosot sigil·lós. No hi va haver grans sorpreses i el nostre amic es va adreçar amb frisança i sense dilació a l’encontre amb l’amant. Des de Polinyà fins al cor de la Saïdia va tardar una hora, i això xafant-li prou, perquè les comunicacions no eren com les actuals i la circulació pel centre de la capital era un autèntic garbull d’embotellaments, un enrenou ensordidor de clàxons i un laberint inextricable de cotxes aparcats en doble filera, enfilats sobre les voreres o estacats allà on els rotava als seus propietaris. No sé si mai heu conduït per Nàpols o per alguna ciutat del sud d’Itàlia, però el caos circulatori de la València d’aleshores era, si fa no fa, prou similar. Per això jo sempre he preferit desplaçar-me pertot arreu sobre dues rodes i m’he mantingut fidel a la meua inseparable Montesa Impala, l’única xicona que m’ha suportat —mai millor dit— tots aquestos anys.

Vora les set i mitja, el meu perseguit va aparcar en plena plaça de Santa Mònica, frontera quasi del tenebrós regne heroïnòman que s’estenia a partir del carrer de Sagunt, i des d’allà es va encaminar delerós a peu cap al seu niuet d’amor. I llavors fou quan em va esclatar la bomba en plena cara —bum!—, la carcassa final de la mascletà em va rebentar just davant del nas —peim!—. Com que jo sabia exactament on anava ell, m’havia avançat a la jugada i havia situat la meua moto enfront del portal en qüestió, simulant que en comprovava el nivell d’oli i li feia un poc de manteniment. I des de la meua posició estratègica, quan el tio va picar el timbre, vaig poder sentir nítidament que qui li responia i li obria era un home: un home!

«Així que et van els trios, tros d’hipòcrita pervertit», vaig pensar.

Tanmateix, quan va travessar el llindar, m’hi vaig esmunyir darrere seu com una anguila ninja i vaig constatar astorat a través del forat de l’escala, des del replanell del pis de baix, que qui el rebia en la casa era també un tio i que no hi havia cap dona ni n’hi havia hagut mai; només estaven ells dos i es van fondre en una càlida besada just abans de tancar la porta.

XX

Així doncs el refinat client de Dàmaris, devot fervent, insigne empresari, ciutadà modèlic i exemplar pare de família, era gai. En aquella època, però —cal aclarir-ho—, dels homosexuals no en dèiem gais; acostumàvem a anomenar-los maricons, fogons, bujarrons, menjapius —o coses pitjors— sense cap mena de mirament. I també solíem ridiculitzar-los en públic a força de fer-los protagonitzar acudits de pèssim gust o de convertir-los en objecte de comentaris feridors —als carrers, als programes de televisió i també als llibres—. Hi havia, a més a més, la sida, una pandèmia que causava autèntics estralls entre els membres del col·lectiu LGTBI i que molta gent considerava com un càstig diví pel seu pecat contra natura. En els anys huitanta del segle passat, tots estàvem ben lluny d’assolir el grau actual d’acceptació de la diversitat afectiva i quedava molt perquè l’orgull de ser gai es poguera manifestar obertament més enllà de la clandestinitat d’alguns bars i locals i fora de determinats cercles associatius —tan reduïts, que gairebé eren guetos—. Que l’amic Ignacio Mendiola fora homosexual explicava moltes coses: explicava per què no havia intentat tirar la canya a una femella tan espatarrant com Dàmaris, explicava per què conduïa els seus encontres amorosos amb tantíssima cautela i, sobretot, explicava per què jo no l’havia pogut fotografiar mai amb la seua parella —tret d’aquella vesprada, de raspalló i per pura xamba.

La primícia era tan impactant i el xafardeig tan sucós que l’havia de compartir immediatament amb la meua sòcia des de la cabina telefònica més propera.

—Ei, et convide a una copa ara mateix al Christopher Lee —li vaig dir així que em va despenjar l’aparell, sense reparar en formalismes protocol·laris—. Tinc novetats importants sobre el nostre cas i ja voràs com al·lucines en sentir-les!

—La senyoreta Dama Espiritual no està disponible en este moment; està passant consulta amb una clienta i no pot interrompre la sessió sota cap circumstància. —Qui em responia amb aquella secor distant no era la meua sòcia, sinó el seu adust majordom, que no va voler deixar passar l’oportunitat d’avergonyir-me per haver-me precipitat i haver actuat a la babalà.

—Eh… Val, diga-li que, en acabar la sessió de cartomància o del que siga, passe pel Christopher Lee, al carrer de Pinzón. Diga-li que és vital que ens trobem allà, que no accepte un no per resposta i que només l’esperaré fins a les nou en punt.

Vaig penjar, vaig donar les tornes de la telefonada —i un parell de monedes soltes extra— a un ionqui mellat que s’havia acostat a fer guàrdia darrere de la porta envidriada del cubicle, i vaig muntar de nou a cavall de la meva moto en direcció al proper pont de Serrans per tal de creuar el riu i obrir-me pas entre els carrerons empedrats del centre històric cap a la meua propera destinació. En deu minuts mal comptats, em trobava ja davallant les estretes escales del local i saludant l’amo.

—Home, Fletxa, que car eres de vore i quina alegria trobar-te de nou per ací!

—Vidal, tros de crac! Jo també m’alegre de tornar-me a deixar caure pel teu palau —vaig respondre, estrenyent amb efusió la mà que m’estenia el bàrman.

—Què et pose: un Negroni, com sempre?

—Això mateix, però fes-me’l sbagliato, que estic de servei i no vull bufar-me.

—A manar, marxant un Negroni amb bíter sin i cava en lloc de ginebra!

—De veres que algun dia m’has de contar com t’ho fas per recordar els gustos de tots els teus clients, encara que faça mesos que no els veus el pèl.

—Ni de conya, xaval —em va amollar, amb histriònica indignació—. Si vols que et revele com ho aconseguisc, hauràs de passar a esta banda de la barra i convertir-te en el meu aprenent oficial.

—No, gràcies.

El Christopher, com l’anomenàvem familiarment els parroquians, era i és encara —perquè té el privilegi de ser el pub en actiu més antic de la capital valenciana— un local únic en la seua espècie. Havia obert les portes l’any 1971 i es tractava del primer pub amb una oferta de cocteleria com Déu mana que es va posar en funcionament al Cap i Casal. Al seu interior, entre parets atapeïdes de cartells de pel·lícules clàssiques i curioses antigalles de tota mena, al caliu d’una il·luminació íntima i esmorteïda, i acompassats suaument per melangioses melodies en clau de blues i jazz, es reunien el bo i millor de la intel·lectualitat, la faràndula i la bohemior capitalines. Era un espai de llibertats on regnaven la discreció i el tracte exquisit, un temple dedicat als plaers subtils de l’hedonisme alquímic que destil·lava un exclusiu ambient cosmopolita. Tot plegat tenia un marcat aire esnob i no era, com podreu suposar, el meu estil preferit de local —jo m’estimava més el bullici amalgamat de tuguris com el Cobalto, la Casa Vella, el Vito, la Marxa o fins i tot el Forn o el Turat—, però a l’hora de triar un lloc amb classe on quedar amb la meua sòcia i impressionar-la l’elecció estava més que clara.

—Quin lloc més xulo! —va comentar Dàmaris, amb l’entusiasme marcat als ulls, en arribar davant la meua presència, quan faltaven vint minuts per a les nou.

A pesar d’haver acudit a correcuita a la cita, estava tan divina com sempre; potser lluïa un look una mica més informal, però duguera el que duguera a ella tot li parava espectacular. Això sí, es notava que havia acudit poc convençuda a l’encontre i que, a mesura que s’havia endinsat en el local i n’havia observat la fauna i la decoració, se n’havia anat enamorant perdudament.

—Sabia que t’agradaria —vaig presumir—. Jo també sé endevinar els gustos i les preferències de les persones.

Abans que li donara temps a replicar res, l’atentíssim amo, bàrman i ànima de la casa es va acostar a la nostra taula i li va preguntar afable:

—Què desitja prendre la senyoreta?

—Jo et recomane el Sweet Manhattan —vaig apuntar, fent-me l’entès.

—Eh… Sí? No sé… No entenc molt de còctels.

—El Manhattan és una excel·lent elecció —va elogiar l’amfitrió.

Aquell diàleg, pactat per fer-me quedar com un sibarita expert, va fer efecte i la meua acompanyant va acceptar de bon grat el suggeriment. Vidal va marxar amb diligència a elaborar-li el combinat amb què jo confiava que ella es posara a to i, quan per fi va tastar l’atractiu beuratge de color robí i es va extasiar amb el seu intens sabor, vaig decidir que era el moment de mostrar-li les meues cartes:

—És marica —li vaig amollar tot d’una.

—Qui, el cambrer?

—No, dona, no! El cambrer és molt fi perquè això forma part de la litúrgia de l’art de la cocteleria, però a ell li van les titis; el marica és el teu client.

—Ignacio!? No pot ser! Què dius!? Però si tu mateix em vas dir que està casat i té dos filles i és de l’Opus Dei!

—Sí, però com diu ma tia: «Hi ha de tot a les vinyes del Senyor».

Li vaig relatar aleshores, amb pèls i senyals, tot el que havia presenciat dues hores abans, quan m’havia colat en l’edifici del seu amant i els havia estat espiant. Després d’una primera reacció d’incredulitat estupefacta, Dàmaris va anar lligant caps i, aclaparada per la lògica dels indicis, va assumir que tot quadrava.

—Per això sempre ha sigut tan correcte amb tu i no t’ha tirat mai els trastos: perquè perd més oli que l’Exxon Valdez! —vaig rematar, amb aire triomfal.

Ella va ignorar el meu acudit inoportú i va mussitar entre dents:

—Per això es mostra sovint tan turmentat: pateix per la salvació de la seua ànima i els remordiments se’l mengen…

—Doncs, xica, no veig per què; com canta el Titi, «ser sexual no es un delito».

—Clar que no és delicte. Però ell és un creient fervorós i, segons la religió cristiana, la sodomia és un pecat mortal, un crim contra natura, i qui el comet es condemna a l’infern. El meu client viu immers en un profunda dicotomia entre el seu jo vertader i la persona que ha d’aparentar ser, entre els dictàmens del seu cor i els de la seua fe, i el dilema el devora per dins.

—Però a tu no t’ha tret mai el tema de la seua inclinació sexual, no?

—No ho ha fet obertament, però es preocupa molt pel futur de la seua família i em demana sovint si entreveig alguna pista sobre una decisió important que es veu que ha de prendre en breu. Jo trobe que està rumiant si se separa de la dona…

—Seria el millor que podria fer: posar fi a tanta farsa.

Jo tenia un bon grapat d’amistats gais i totes eren gent alegre, desinhibida i disbauxada. El meu concepte idealitzat i esbiaixat de l’homosexualitat m’impedia capir per què s’havia de fustigar tant aquell pobre desgraciat i discernir on raïa el problema. Em va faltar empatia cap a ell, la veritat, perquè jo no he sigut mai pare de família i no vaig saber valorar com podria afectar una decisió tan greu a la seua esposa i les seues filles. Així mateix, com que soc agnòstic des que tinc ús de raó, tampoc no vaig calibrar adequadament la dimensió moral de la qüestió. I el més complicat d’entendre, potser, eren les possibles repercussions socials: tot i que a mi alguna vegada m’havien marginat per la meua forma de ser o de vestir, mai havia patit un rebuig comparable al que sofreix qualsevol persona gai quan revela la seua condició en segon quins llocs o a determinats cercles personals. Ara soc plenament conscient del que significa i del que implica l’homofòbia, però aquella nit vaig necessitar un poc d’ajuda a l’hora de reparar en aquells aspectes essencials.

—I tu pensa que, si en l’Obra se n’assabentaren, també estaria acabat com a empresari —va reblar Dàmaris—: perdria els contactes en les altes esferes, els tractes de favor en l’administració, les prerrogatives comercials i la resta de privilegis que comporta formar part d’un club de negocis tan selecte com és l’Opus Dei.

—Dona, mirat així, sí que té un bon drama muntat el nostre amic.

—I tant! En fi… I de l’estat de les seues finances sabem alguna cosa? —va inquirir, esborrant tot d’una qualsevol rastre de commiseració.

Li vaig explicar aleshores, punt per punt, tots els detalls del laboriós operatiu d’espionatge telefònic que el Piri i jo havíem planificat i li vaig parlar també de l’esquer en forma d’oferta de crèdit que li pararíem per tal de sostraure-li la informació sobre els seus comptes. A ella, en sentir-me contar tot allò, se li van il·luminar les pupil·les amb aquella lluïssor seua tan penetrant que et feia solsir-te si la miraves directament als ulls.

—Magnífic, soci! —em va elogiar, quan vaig acabar la meua exposició—. També convé que vos centreu a investigar l’amant: qui és, d’on és, a què es dedica, com es van conèixer, des de quan mantenen la seua relació…

—Dona-ho per fet —li vaig prometre, brindant a l’aire, sense ser conscient de com es multiplicarien els meus maldecaps si complia la meua paraula.

—Sabia que no m’equivocava amb tu —comentà, satisfeta, alhora que apurava d’un glop el pòsit del Sweet Manhattan.

Aleshores, em va rodejar el coll amb els braços en un inesperat moviment sensual i, fitant-me amb l’esguard encès de concupiscència, va compartir amb mi, de boca a boca, la cirereta del còctel que sostenia juganera entre els llavis molsuts. A continuació, se’m va enroscar amb tal passió que em va fer tremolar de cap a peus i vaig perdre la noció del temps i l’espai. Encara hui m’aborrone quan recorde l’efervescent sensació que em va provocar aquell primer bes seu carregat de lascívia, com em va fer estremir sencer i com, en el contacte frenètic de les nostres llengües ansioses, vaig assaborir, per un instant, l’indeleble regust de l’eternitat.

XXI

La saviesa popular diu que no s’ha de barrejar l’oci amb el negoci, que «a la feina no esmoles l’eina» i que «no remenes la petxina on vulgues fer barrina». Per alguna cosa deu ser que la mateixa advertència es formula de maneres tan diverses i amb tal insistència que el consell, fins i tot, ha esdevingut proverbial. I tanmateix, a pesar d’haver sentit aquella assenyada admonició amb freqüència, jo no en vaig fer ni cas quan va arribar l’hora de la veritat i em vaig estacar de cap en el parany que després em va conduir gairebé a la vora del precipici. Però què hauríeu fet vosaltres en la meua situació? En realitat, el meu negoci sempre ha girat entorn de l’oci i, en aquell cas en particular, tot havia començat per pur capritx: per un encapritxament fortuït del destí i per un encaparrament luxuriós del cor. En tota aquella història, la feina detectivesca era un aspecte col·lateral i secundari; al que jo aspirava realment era a poder lligar amb Dàmaris i a acabar com vam acabar la memorable nit d’aquell dijous de finals d’octubre: amb els nostres cossos nus fusionats en un magma torrencial de plaers i practicant sexe lúbricament fins a l’extenuació. No detallaré com es van desenvolupar les batusses desfermades que vam lliurar sobre el sofà, la taula del saló i el llit del seu apartament —perquè ho trobe una mica fora de lloc i perquè es tracta d’un record íntim que em reserve en exclusiva per a mi—; només diré que aquella fou la vetlada més increïble que he passat mai amb una xicona, que no oblidaré mai el seu variat repertori de gemecs sincopats i d’obscenitats murmurades a cau d’orella i que aquella nit en la seua companyia vaig descobrir plaers ocults i zones erògenes del meu cos que, fins aleshores, desconeixia que existiren.

L’encant, però, es va desfer poc abans que es fera de dia, quan ella em va despertar i, en to afable però inflexible, em va allargar la roba i em va dir:

—Te n’has d’anar, Fletxa.

—Però…

—El majordom està a punt d’alçar-se i no convé que ens veja junts.

Temps més tard vaig esbrinar que el majordom era en realitat son pare i que ell també era còmplice i formava part de l’imbricat joc de miratges darrere del qual Dàmaris Espiritual distorsionava la seua veritable personalitat i ocultava les misèries vitals de Diana Llopis. No obstant, en aquell moment jo no en tenia ni idea i no vaig posar cap objecció a la seua demanda. M’havia acostumat que, amb ella, sempre n’hi havia una de freda i una de calenta i, com que acabava de comprovar en les meues pròpies carns fins a quin punt podia resultar satisfactòria la versió més ardorosa d’aquell inestable comportament bipolar, hauria acceptat qualsevol condició a canvi de poder tornar a gaudir de l’experiència.

Vaig marxar a trenc d’alba com un casanova furtiu de pacotilla i, després de xutar-me dos cafès rebentats de conyac i un parell de torrades de pernil en el primer bar que vaig trobar obert, em vaig espavilar prou per cavalcar de nou la meua moto i regressar cap a Sueca. La millor manera de garantir-me que es poguera repetir un encontre apassionat com el de la nit anterior era assegurar-me que obtenia resultats en la meua investigació, i allò passava indefectiblement per executar amb èxit el pla que el meu col·lega i jo havíem tramat el dia anterior.

—Bon dia, nano, que matiner que t’has tornat! —em va saludar el Piri, tot escamat, quan vaig passar directe per sa casa a arreplegar-lo.

—Ja veus, mon iaio sempre deia que «qui matina fa farina».

—Un home molt savi, ton iaio —es va befar—. I eixe monyo de lleó estarrufat i eixa careta de panoli que em portes? Ui, ui, ui, ui, ui, no em digues que per fi has triomfat en Las Ventas i has aconseguit eixir per la porta gran???

—No, no, què va! Què dius, xe!? Això és que esta nit he dormit com un tronc i ara em trobe de puta mare.

—Sí, clar, i per això duus posada la mateixa roba que duies ahir de matí i fas una pudor a pàtxuli que tomba d’esquena!

El molt cabró del meu amic s’havia ensumat —literalment— la meua enganyifa.

—Vinga, canalla, conta’m: com va anar? Quantes fletxes vas clavar a la Diana? I ella… està tan bona per dins com per fora, o és d’eixes ties que quan es lleven la roba i el maquillatge perden la meitat de la gràcia?

No tenia remei, el pobre xic, era un bocamoll recalcitrant sense trellat ni forrellat que es regia per un batibull caòtic de clixés rancis i passats de volta. Però no hi hagué res a fer: davant la seua tossuda insistència, de camí a la botiga d’informàtica, em vaig veure forçat a relatar-li fil per randa la meua aventura eròtica sense poder estalviar-me’n cap particular.

—Aleshores, vas deixar que ella et…?

—Sí.

—Pel…?

—Ahà.

—I a tu et va…?

—Molt.

—Quina fera!

—No ho saps tu bé!

Després de pagar aquell impost revolucionari i satisfer la seua exigent xafarderia, per fi ens vam posar mans a l’obra. El vaig ajudar a carregar l’escala i tota la resta del material dins la seua Renault Express i, mentre ell s’encaminava cap a Polinyà i Alzira per la carretera de Riola, jo em vaig dedicar a repassar els meus apunts d’Economia bancària i a assajar el meu paper fins que, una hora més tard, a les deu en punt, em va arribar el torn d’eixir a escena:

—Sí, qui és?

—Bon dia. Parle amb el senyor Mendiola, don Ignacio Mendiola?

—El mateix.

—Mire: jo li telefone del banc Urquijo per parlar-li d’un crèdit que…

—Ah, sí, sí. Eres Ismael?

«Em podeu dir Ismael».

No sé ben bé per què, de sobte vaig pensar en la cèlebre frase inicial de Moby Dick i vaig estar temptat de seguir-li el rotllo. Tanmateix, no era gens bona idea fer-me passar per algú de qui no sabia res en absolut…

—Eh… No, no, no soc Ismael: soc Rafa —li vaig respondre, finalment.

—Rafa?

—Rafa Vendrell.

—I Ismael?

—Eh… Està de baixa. Eh… s’ha trencat una cama, esquiant.

—Esquiant? Al mes d’octubre?

L’havia cagat ben cagada, però em vaig refer ràpidament:

—Eh… Sí, és que va ser als Alps suïssos; allà hi ha neu tot l’any.

—Ah, ja… Doncs ho lamente molt, espere que es trobe bé.

—Sí, sí, no ha sigut res, però estarà de baixa una temporadeta.

—D’acord. Aleshores, Rafael, ja heu estudiat això del meu crèdit?

Ja era mala sort que el tio, justament, estiguera negociant un préstec amb la mateixa entitat a la qual jo fingia pertànyer.

—Eh… Sí, eh… Hem decidit concedir-li un finançament de deu milions de pessetes —estava acorralat, així que em vaig llançar a la piscina per veure si hi havia aigua— amb una comissió d’obertura de l’u per cent i una taxa anual equivalent de dotze punts.

—Com!? Deu milions de pessetes només!? —L’amic Ignacio es va indignar i es va posar fet un bou i jo quasi podia sentir a través de l’auricular com treia foc pels queixals—. Deu tractar-se d’una broma, no!? Amb deu milions no en tinc ni per a pipes!

—Eh… Bo… És que la liquiditat… L’aval… L’índex Nikkei…

—Vos en vaig demanar cent, cent milions! Jo vos en demane cent i vosaltres sols me’n concediu deu! Però això quina classe de presa de pèl és!? Passa’m amb Alberto immediatament!

—Amb Alberto?

—El director, el teu cap! O és que no saps ni per a qui treballes!?

—Ah, sí, sí, Alberto, clar… És que…

—És que què? No em digues que també està de baixa o esquiant!?

—No. Eh… Però és que… Eh… És que, tot justet, acaba d’eixir a esmorzar!

—Doncs que em telefone de seguida que torne o ja podeu anar oblidant-vos de fer negocis amb mi mai més!

Vaig pensar a fer-li creure que m’havia confós llegint la xifra del préstec, que hi havia hagut un lamentable error i que me n’havia menjat un zero en un descuit, però ell va penjar enfurismat l’aparell tot d’una i em va deixar amb un pam de nas, sense poder amollar-li l’ocurrent excusa que acabava d’idear. Amb tot, malgrat que res no havia anat com m’esperava i a pesar que la nostra conversa havia sigut un desastre monumental, la informació que li havia extret resultava prou valuosa: els comptes de l’empresa no devien estar gens sanejats si estava pendent d’una injecció tan important de capital. D’altra banda, al cap de només uns segons em va arribar una altra bona notícia en forma de telefonada:

—L’hem poat, tron! —em va comunicar el Piri, tot emocionat.

I el que volia dir el meu col·lega, amb aquella expressió tan genuïnament suecana, era que havíem enxampat l’empresari.

—El deus haver pescat per pura xamba, no?

Jo era conscient que no havia pogut acomplir el meu objectiu d’allargar al màxim possible la conversa i que, si el meu còmplice havia sigut capaç d’identificar les nostres veus, havia sigut per un colp de fortuna.

—Per pura xamba, sí. I perquè no hi havia més que quatre o cinc línies connectades al node de distribució… —em va revelar—. Ha sigut fàcil a manta, nano: com retallar un jònec.

Hi ha qui veu senzill bufar i fer ampolles i qui troba igual de factible torejar vedells; per gustos, els colors. Fora com fora, la bona qüestió és que el meu amic i jo havíem aconseguit dur a bon terme el nostre pla d’espionatge industrial i que, com a conseqüència, em vaig passar la resta d’aquell divendres arrecerat dins d’una caseta de camp abandonada escoltant tot el que s’oïa i es coïa a través de la línia telefònica del despatx de direcció de Transfront S. A. Em vaig avorrir com una ostra, sincerament, i al cap de dues hores ja estava que em pujava per les parets —perquè no vaig ser prou previsor de dur-me ni un llibre, ni una revista, ni cap altre element de distracció—, però al final de la jornada va saltar la llebre, i el que vaig sentir pels auriculars va fer que tot aquell tedi i tot aquell esforç pagaren la pena.

XXII

—Com estàs, carinyo? Ho tens tot a punt?

—Estic una mica nerviós, la veritat. Segur que vols fer-ho?

—No me’n queda una altra, és l’única manera que veig d’evitar el desastre.

—Ja…

—Ara no et tires arrere!

—No, no, però patisc per si ens pillen.

—Tranquil, si actues amb naturalitat i fas exactament el que vam acordar, ningú no se n’adonarà. Entesos?

—Entesos.

—D’acord, ens veiem a les nou a la Casa del Quinzet.

Eren les set i mitja de la vesprada passades quan vaig sentir aquell críptic diàleg entre l’empresari i —vaig suposar— el seu amant. Que es tractava del seu amant ho vaig deduir pel to i perquè la paraula carinyo havia encapçalat la conversa. També resultava prou obvi que ambdós tramaven fer alguna cosa junts: alguna cosa que implicava un cert risc i que serviria per evitar un “desastre” incert que planava sobre els seus caps. La clau, tanmateix, raïa en aquell nom misteriós: «La Casa del Quinzet»…

On l’havia sentida anomenar jo abans?

Vaig abandonar el meu amagatall claustrofòbic per estirar les cames, mentre em fumava un cigarret i posava en marxa la centrifugadora neuronal. A la tercera o quarta xumada em va sobtar la inspiració:

—Manolo el Mussa! —vaig exclamar, tot emocionat. I alhora que pronunciava el nom del meu perista habitual, vaig muntar d’un bot sobre el seient de la meua flamant Montesa Impala, vaig posar a bramar d’una potada el seu motor de 175 centímetres cúbics i vaig eixir a tot gas cap a Polinyà a la recerca de la primera cabina telefònica que trobara lliure.

Deu minuts després havia confirmat les meues inquietants sospites: la Casa del Quinzet era, efectivament, una casa de joc clandestina ubicada en plena horta de Meliana. Es tractava d’una antiga alqueria deshabitada que quedava a mitjan trajecte entre l’aïllat barri de Roca i un recòndit camí rural homònim, un paratge perdut enmig del no-res i allunyat de tot: el racó perfecte on muntar una discreta timba il·legal.

—Ves a espai, Fletxa, que allà s’aposta fort i no van de bromes —m’havia advertit el meu contacte.

—A què juguen?

—Un poc a tot: bacarà, pòquer, blackjack…

—I el joc és net?

—Brrrf! No t’ho sabria dir: això ho duen uns paios de l’Est, de Iugoslàvia o de Bulgària, i són una gent molt hermètica.

—Gràcies, Mussa, ho tindré en compte.

Aquell va ser un bon consell —i també una premonició molt més encertada que qualsevol de les que mai arribaria a fer Dàmaris—, però no sempre estem en disposició d’aprofitar les advertències benintencionades que ens ofereixen debades les nostres amistats. La informació que acabava de descobrir, a base de sumar dos més dos i lligar caps solts, era d’allò més substanciosa i de segur que em permetria guanyar-me de nou l’aprovació de la meua partenaire —que era el que jo més desitjava—. El seu client estava resultant una autèntica caixa de sorpreses: a banda de ser un exemplar membre supernumerari de l’Opus Dei que ocultava la seua condició d’homosexual i tenia una aventura amb un altre tio, estava completament arruïnat i el seu brillant pla per superar la bancarrota era confabular-se amb el seu amant per intentar donar el colp en una partida privada de cartes controlada per la màfia eslava. Més que una caixa de sorpreses, en realitat, aquella aparent mosqueta morta era una estora amb dos quilos de merda amagada a sota, una bomba de rellotgeria a punt d’esclatar. I, amb tot, a pesar que intuïa que l’ona expansiva em tocaria de ple i que la porqueria m’esguitaria de dalt a baix, vaig seguir endavant amb la investigació i em vaig estacar encara una mica més en l’inestable fang pudent d’aquella truculenta història. Vaig descartar donar part de les novetats a la meua sòcia i, sense més dilacions, vaig posar rumb des de Polinyà cap a Meliana. Mentre recorria a la marxeta els vora cinquanta quilòmetres que em separaven de la meua destinació vaig rumiar quina seria l’estratègia a seguir, però el meu moviment obeïa més a un impuls improvisat que no a una decisió meditada i el que estava fent no tenia massa trellat: no tenia cap sentit anar fins a la Casa del Quinzet per quedar-me tota la nit fora fent-hi guàrdia. I això és exactament el que va acabar passant, quan hi vaig arribar, per una senzilla raó de pes:

—Amb invitació, tu entra. Si no invitació, tu no entra.

Vaig mirar de convèncer amb bones paraules els dos musculats porters amb pinta de clons d’Arnold Schwarzenegger que custodiaven l’entrada d’aquell casino improvisat i, fins i tot, els vaig temptar amb un bitllet de cinc mil peles per a cadascun, però tampoc no era qüestió d’insistir fins al punt de cridar massa l’atenció i vaig desistir quan aquells dos armaris de cabells rossos i braços com soques de garrofer començaren a mosquejar-se i a posar cara de pomes agres —la qual cosa, pràcticament, va ocórrer immediatament—. Em vaig retirar abans que m’ho demanaren a males i em vaig dedicar a observar l’alqueria des d’una distància prudent, amb els prismàtics, discretament ajupit darrere de les carxoferes d’un camp proper.

A partir de les huit i mitja, just quan començava a fer negra fosca i la frescor ja m’obligava a passar-me la cremallera de la jupa fins al coll, van començar a deixar-s’hi caure els primers clients. La majoria eren homes de mitjana edat que arribaven en vehicles de gamma alta i, en general, tenien tots un aspecte prou fatxenda. No vestien amb excessiva elegància —al capdavall, allò no era el mateix que acudir al luxós Monte Picayo de Puçol—, però es notava, per la profusió d’abrics de pell legítima, que eren gent que els tocava. Quasi tots hi acudien sols, però els qui anaven acompanyats ho feien, de manera indefectible, amb una xicona vint anys més jove enganxada del braç; fulanes emperifollades de dalt a baix i pintades com portes, amb talons de mig pam, vestits arran del cul i els monyos cardats fins a l’estratosfera. Allò, en definitiva, feia un inconfusible tuf de contuberni de cacics casposos de la xicoteta i mitjana empresa pàtria que, o bé tenien molt de vici i molta pasta per cremar, o bé buscaven en el joc la solució desesperada als seus angoixants problemes de solvència.

No vaig identificar entre el personal l’amant d’Ignacio Mendiola, perquè a penes l’havia vist de raspall pel forat de l’escala de sa casa i no havia pogut revelar encara les fotos que li havia fet. El meu investigat s’hi va presentar quan faltaven pocs minuts per a les nou amb un look casual que no li esqueia del tot: combinava un blazer de color blau fosc i un polo de piqué groc amb uns pantalons texans llavats a la pedra i unes sabates nàutiques a conjunt amb l’americana. Potser s’estimava més que no el reconeguera cap company de l’Obra si hi coincidien. Després d’esgrimir la seua invitació davant dels fornits guardians i sotmetre’s a un acurat escorcoll preventiu, l’empresari va desaparèixer, decidit, a l’interior del recinte i ja no el vaig tornar a veure fins al cap de tres hores, pels volts de la mitjanit.

Quan el vaig reveure, tanmateix, havia perdut tot l’aplom i la compostura, mostrava símptomes evidents d’haver begut més del compte i a penes se sostenia dret tot sol. Els dos segurates l’acompanyaven amablement cap al pàrquing subjectant-lo pels muscles, mentre ell els adreçava renecs inintel·ligibles i intentava deslliurar-se inútilment de la tenalla. Protestava, però, sense esma i la seua estampa resultava francament patètica. Era la viva imatge d’un perdedor de la pitjor estofa: aquell que no es resigna a assumir una derrota flagrant i hi reacciona amb rebequeria estèril. De seguida que vaig contemplar aquella escena, em vaig posar a travessar el carxofar a gatameus amb la intenció d’acostar-me al màxim possible i mirar de no perdre’m cap detall. Al cap de només uns instants, quan els goril·les ja s’havien retirat a la seua posició inicial i jo encara no havia recorregut ni vint metres d’horta, va comparèixer la parella de l’empresari amb la cara desfeta per l’angoixa. Corria a consolar el seu amant amb els braços estesos. El tal Sebastià Landete era un tio espigat d’espatles amples que devia rondar els quaranta anys i que destacava per la seua embullada cabellera bruna; una densa mitja melena rulla que li conferia una certa retirada a Brian May, el portentós guitarrista dels Queen. La indumentària que duia, no obstant, no recordava en absolut la d’un rocker d’estil glam sinó al contrari: amb el seu vestit gris de tall formal i la seua camisa blanca replanxada semblava un altre ric de poble més, indestriable de la resta dels qui s’havien congriat per participar en la timba clandestina. En arribar a tocar del seu estimat, en lloc de rebre la càlida abraçada que esperava, es va endur una rabiüda estufada i una llarga retafila d’insults estridents carregats de feridora amargor. A pesar de l’extrema quietud ambiental que regnava en la contrada, no vaig poder sentir el contingut íntegre de la discussió; em trobava massa lluny i només vaig ser capaç de captar algunes paraules soltes al vol:

—Inútil, malparit, m’has desgraciat la vida! —em va semblar que li deia—. Dos milions, dos! Per culpa teua, he perdut els últims estalvis que em quedaven!

El més xocant, però, va ser l’últim retret que li va fer abans d’amollar-li una violenta punyada enmig del rostre:

—Maricó de merda!!!

El furibund colp li va rebentar una cella, el va tombar de tos i el va deixar estès en terra com un sac de guano. Tot seguit, l’atacant es va contemplar horroritzat el puny sangonós i un raig de sobtada lucidesa li va creuar el cervell; va rompre a plorar a llàgrima viva, alhora que s’ajupia sobre el cos caigut i s’afanyava a socórrer la víctima del seu descontrolat esclat d’ira.

—Perdona, Sebas, perdona! —cridava, desesperat, mentre l’ajudava a incorporar-se i li estanyava la ferida amb un mocador.

Finalment, passada la commoció inicial i recuperada la cordura, ambdós es van abraçar —ara sí— amb descarnada tendresa i, després de segellar la pau amb un bes furtiu, van pujar als seus respectius vehicles i van partir en filera, l’un darrere de l’altre. Jo també em vaig afanyar a seguir-los i, per sort, malgrat que em duien un considerable avantatge, conduïen a poc a poc i em va resultar prou fàcil distingir les llums dels seus cotxes enmig de la foscúria del paisatge hortolà abans que s’endinsaren de nou en la civilització. Una vegada en l’àrea metropolitana de València, per a la meua sorpresa, vaig descobrir que no se separaven en arribar a l’avinguda del Primat Reig com era previsible, sinó que tots dos continuaven junts cap al districte de la Saïdia per l’avinguda de la Constitució. S’encaminaven al seu niuet d’amor. Probablement, aquella nit Ignacio Mendiola no estava d’humor per a comèdies familiars.

Des de la vorera d’enfront, sense baixar de la moto, vaig observar com pujaven al piset del número 11 del carrer de Santa Rita sumits en un espès silenci incòmode. I, aleshores, mentre em fumava tranquil·lament l’últim cigarret del dia i rumiava si em convenia quedar-me a fer-hi guàrdia tota la nit o si ja n’hi havia prou de vigilàncies encobertes, va ocórrer un fet del tot inesperat: dues ombres aparegudes del no res em van sobtar per darrere —amb absolut sigil i celeritat vertiginosa—, em van cobrir el cap amb una caputxa de tela de sac, em van tirar de bocaterrosa contra l’asfalt i em van emmanillar les mans a l’esquena.

—Ràpid, al furgó! —vaig sentir que deien, en perfecte castellà, just abans que m’alçaren pel tronc i les cames, com una catifa persa, i em reballaren sense cap delicadesa dins d’un cubicle pudent que tot seguit es va posar en marxa amb un fort sotrac i un ensordidor enrenou de motor cascat.

XXIII

—Canta, tros de merda: qui eres i a quina organització pertanys?

Els meus captors m’havien conduït a bacs i redolons fins a una minúscula cambra ubicada en els soterranis d’un edifici no massa allunyat del lloc on m’acabaven de segrestar. Es tractava d’un catau immund i tenebrós, il·luminat només per una miserable bombeta polsosa de vint o trenta vats que penjava d’un fil del sostre, amb les parets completament mostoses de taques de greix i d’humitat i el terra de formigó cru, abonyegat i ple d’esquerdes per totes bandes. Una vegada allà, m’havien assegut a la força sobre una cadira mig desballestada i m’havien tret la caputxa; ells duien els rostres coberts amb passamuntanyes i no hi havia cap perill que els reconeguera. Eren tres: dos prou grandots i guaixats i l’altre més esquifit i poca cosa que empalmava un Celtas darrere de l’altre. Era ell qui donava les ordres i qui feia les preguntes. A continuació, després de formular-me aquell primer interrogant desconcertant, abans que poguera respondre res, un dels executors, un que tenia les mans de la mida d’un ventall desplegat, em va propinar de manera gratuïta un parell de guantades creuades que em van fer veure les estrelles, em van partir els llavis i em van posar la cara com un mapa.

—Qui eres i a quina organització pertanys?

—No pertanc a cap organització, vos heu enganyat de persona! —vaig cridar, gairebé escopir, quan per fi vaig aconseguir recuperar la sensibilitat de les galtes i de la boca.

—Resposta equivocada.

Les meues paraules inapropiades, al seu parer, em van fer mereixedor d’una altra tanda d’hòsties aventades del dret i del revés amb el palmell ben obert; dues sonores bufetades escruixidores que em van deixar temporalment sord d’una orella i mig estamordit i que, per poc, no em van fer caure de la cadira.

—Qui sou? Què voleu de mi? —vaig mussitar entre llàgrimes i gemecs, mentre el regust ferruginós de la meua sang se m’escolava gola avall.

—Ací les preguntes les fem nosaltres! Entesos?

Aquesta volta va ser l’altre esbirro qui em va pegar. Ho va fer amb el puny tancat i em va col·locar un ganxo d’esquerres directament en la boca de l’estómac, que va provocar que em doblegara de dolor i que li perbocara damunt del braç tot el que havia menjat fins aleshores. Per sort per a ell —i també per a mi—, no havia sopat res ni havia ingerit pràcticament cap aliment des del migdia i només vaig vomitar un filet de bilis agra de consistència viscosa. Amb aquell líquid fastigós regalimant-me barbeta avall i mesclant-se amb la sangassa que em brollava sense aturall dels morros, els vaig contestar:

—Em dic Vicent, Vicent Fletes i Chaqués.

—De veres?

—Vos ho jure! Per favor, pel que més vulgueu, no em pegueu més! —els vaig implorar entre sanglots i somicons—. Em dic així, eixe és el meu nom, però tot el món em diu Fletxa; és el meu malnom.

—Molt bé, xicon, veig que eres llest i has decidit ser raonable i cooperar…

—Sí, sí, cooperaré, faré tot el que vulgueu.

Havia decidit ser raonable, i tant! No sabia de què anava tot allò ni què ni a qui buscaven aquells tres bèsties emmascarats amb tant d’ímpetu, però tenia molt presents els esfereïdors casos del Nani i del Lute —tan tristament cèlebres en aquells temps— i estava tan espantat que hauria venut mon pare si haguera calgut. Pocs sentiments resulten tan aterridors com l’anguniosa basarda que t’ofega quan et trobes davant la possibilitat real d’enfrontar un turment atroç que es pot allargar durant temps il·limitat. Res és comparable al pànic aclaparador que s’apodera del teu ànim davant la traumàtica perspectiva de veure’t sotmès a tota classe de vexacions a mercè de la sàdica imaginació dels teus torturadors. Davant d’una tessitura similar, davant d’una situació tan extremadament espaordidora en què contemples la pròpia mort com la via de salvació més anhelada, la majoria de les víctimes opten per claudicar i confessar el que calga als seus botxins, després de trobar-se suplicant auxili patèticament a les seues mares i després que tots els fluids corporals se’ls hagen escampat descontrolats; just en el moment en què la vergonya es barreja amb la ràbia impotent i la desesperació més insondable. Tan sols poques persones amb conviccions morals impertèrrites, o entrenades a posta, són capaces de resistir un suplici de tal magnitud de manera prolongada i constant. La resta de mortals, com vaig fer jo, sucumbeixen als primers embats, quan el dolor present i la por al dolor futur sobrepassen el propi llindar de tolerància i t’adones que l’única esperança de supervivència consisteix a cantar per buleries i a admetre qualsevol acte o delicte que t’imputen. La tortura és, sens dubte, la pràctica més vil, retorçuda i menyspreable que mai haja ideat l’ésser humà.

—Està bé, xic, provarem a les bones —va reprendre el que tallava el bacallà, amb un deix de superba magnanimitat—: si en realitat eres qui dius ser, per què no duus cap document d’identitat damunt?

—Duia la documentació davall del sellí de la moto —li vaig contestar.

L’interrogador es va girar cap als seus companys i ells li van respondre arronsant-se d’espatles i fent un gest de circumstàncies amb les mans esteses; no havien previst aquella eventualitat tan òbvia i ara els tocaria arreglar la cagada.

—Ves a comprovar-ho! —va ordenar l’esprimatxat al mastodont que acabava d’arrear-me la punyada. I, tot seguit, el boxejador va abandonar la sala per una porta que em quedava a l’esquena i que jo no podia veure.

—D’acord, Vicent Fletes —va prosseguir l’inquisidor, en tancar-se el batent—. I ara digues: a quin grup o a quina organització pertanys?

—No entenc la pregunta —vaig respondre, desconcertat—; no pertanc a cap organització ni a cap grup. Només soc…

—Resposta equivocada.

El cabró no em va deixar ni acabar la frase, va fer una lleu inclinació amb el cap i l’altre seqüaç va agafar immediatament un poal ple d’un líquid immund que reposava en un cantó prop seu i, amb un moviment ràpid i sec, me’n va abocar damunt tot el contingut d’una revolada. Es tractava d’una aigua pútrida plena de trossos de llepó, restes de tarquim i d’altres elements infectes indeterminats que, per a més inri, estava geladíssima, de manera que em va provocar uns espasmes brutals. Feia una olor nauseabunda i tenia un gust tan repugnant que no vaig poder evitar tornar a vomitar el poc que encara em quedava a dins dels budells, sobrevingut per unes fortes arcades que em feien estremir-me de cos sencer i em fiblaven per dins com si algú m’estiguera estrenyent els intestins amb les mans amb intenció d’escórrer-los. Tanmateix, a pesar de tot el patiment, per absurd que parega, el que realment em va preocupar i em va fer maleir la meua dissort en aquell moment va ser pensar que em tornaria a constipar de nou sense remei.

—Mira, xaval, t’ho tornaré a preguntar una última volta abans de passar a jugar amb els electrodes, les bosses de plàstic i les porres que es fiquen per orificis indesitjats: a quina organització pertanys? —va insistir el capo, alhora que s’encenia un altre dels seus cigarrets per mirar de mitigar la terrible pestilència que emanava del meu cos—. Eres d’ETA? Dels GRAPO? O de Terra Lliure?

No vos podeu imaginar la cara d’espant superlatiu i de perplexitat absoluta que vaig posar en sentir aquella acusació tan desgavellada: em vaig esborronar de punta a punta, vaig obrir tant els ulls que quasi em van sortir de les òrbites i el meu rostre es va tornar més lívid que la superfície d’una figureta de Lladró. Com se sol dir, si m’hagueren punxat amb una agulla no m’haurien tret ni una gota de sang.

—Vos penseu que soc un terrorista!? —vaig exclamar, incrèdul.

La meua sinceritat va descol·locar el meu interlocutor per un instant, però de seguida es va refer i em va replicar amb indolència:

—Clar que eres un puto terrorista! Si no, com collons s’explica que dugues dos setmanes vigilant tots els moviments de l’empresari Ignacio Mendiola?

XXIV

Després d’haver comprovat la meua identitat i després que els explicara que jo era investigador privat —sense llicència— i que només seguia l’empresari per encàrrec d’una clienta, aquells tres polis amb ínfules de justiciers expeditius i mètodes extralimitats es van relaxar i deixaren d’atonyinar-me despietadament. Em van desemmanillar i van tindre l’amabilitat —si es pot considerar així— d’oferir-me un cafè aiguat de màquina, un Celtas sense filtre i una manta ratada i pollosa perquè em cobrira i m’assecara. Això sí, van voler esbrinar fil per randa en què consistia exactament la meua tasca d’investigació i em vaig haver de traure de la mànega un relat convincent per tal de no incriminar-hi la meua sòcia: els vaig dir que treballava per a la dona del tal Ignacio i que ella havia contractat els meus serveis perquè sospitava que el seu home li posava les banyes amb una amant —els embolics de faldilles sempre exciten la curiositat innata de les persones i suposen una excel·lent excusa a l’hora de justificar la presència d’un detectiu tafaner enmig de qualsevol assumpte tèrbol—. A més a més, tal com havia après d’anteriors casos, vaig adobar la meua mentida improvisada amb una generosa pàtina de veritat perquè colara millor: era cent per cent verídic que l’empresari feia el salt a la seua esposa i, per això, aquells inquisitius bòfies es van empassar la meua argúcia sense posar-hi cap pega; perquè ells també n’estaven al corrent, encara que ignoraven que l’amant era un altre home i jo tampoc no vaig creure oportú revelar-los-ho. De tota manera, si he de ser del tot sincer, els meus captors no es van deixar entabanar d’entrada per les meues loquaces explicacions; la veritat de tot plegat és que només van començar a creure’m a partir del moment en què els vaig esmentar el nom del meu amic secreta —el Tato— i ells li van telefonar perquè corroborara la meua rocambolesca coartada. Després de dur a terme aquella confirmació, la resta de l’interrogatori havia anat com oli en un cresol i, fins i tot, van tindre la deferència —si es pot considerar així— de desinfectar-me les ferides amb una mica d’aigua oxigenada i d’allargar-me en furgoneta fins al lloc on tenia la meua moto; el mateix lloc on m’havien capturat un parell d’hores abans.

Aquella nit, del meu desagradable encontre amb aquella unitat encoberta de lluita antiterrorista, en vaig extraure una important lliçó professional que ja no oblidaria mai més: si estàs vigilant un subjecte implicat en negocis bruts o embolicat en temes espinosos, has d’anar alerta per si algú altre també l’està vigilant al mateix temps que tu. Allò no venia contemplat a cap manual, allò era una d’aquelles lliçons fàctiques que només s’aprenen a galtades i que tant abunden en la vida real.

Devers les tres i mitja passades, vaig aterrar al meu apartament de Motilla fet un autèntic nyap: amb tot el cos baldat i adolorit, la cara unflada com un panou, el cap a punt d’esclatar i desprenent una insuportable ferum de cloaca que tombava d’esquena. Si ma tia Ampariues m’haguera vist en tal condició, de segur que m’hauria amollat allò tan típic seu de «pareixes un eccehomo!». Aquella vegada, però, hauria tingut tota la raó del món per dir-m’ho. I el pitjor era que, efectivament, per culpa d’haver viatjat tot xopat en la moto amb l’airet gèlid de la matinada pegant-me de ple, m’havia tornat a refredar i la maleïda moquita tornava a brollar desfermada de les meues fosses nasals. Només arribar-hi, em vaig preparar un reparador bany d’aigua calenta amb bona cosa de sabó i de sals aromàtiques —d’un pot que reservava per a les grans ocasions i que havia adquirit per gentilesa d’un antic client—. Mentre la banyera s’anava omplint, em vaig desfer de la roba que duia posada dins del poal del fem i vaig escoltar el missatge que ja sabia de sobres que em trobaria gravat al contestador automàtic:

«Me cague en la puta d’oros, Fletxa! Es pot saber en quina merda de cas estàs ficat que t’he hagut de rescatar de les garres d’un grup de Vigilància Especial de la Brigada d’Informació? Hosti, tu! —La veu del Tato sonava realment cabrejada, amb una aspror que no li havia notat mai abans—. Si no arribe a sentir el telèfon… No saps de quina una t’has salvat, tio! Que tu no lliges la premsa ni mires les notícies? En quin món vius, nano, que no saps que els empresaris bascos exiliats són un dels objectius prioritaris d’ETA? O és que no t’havies adonat que el teu investigat és d’origen basc? —El meu col·lega pasma, per desgràcia, em coneixia com si m’haguera parit—. Però si està més clar que l’aigua, tron: li diuen Ignacio Mendiola Etxeondo! Ignacio és Iñaki en versió fina i Mendiola és una pedania de Vitòria, Àlaba. I Etxeondo… més èuscar no pot ser eixe cognom! De veres, xicon, de vegades sembla que vas nàixer ahir i que estàs en la parra més emparrada del parral. No sé, nano, potser la teua ex, Natàlia, tenia raó i t’hauries de plantejar deixar de jugar a polis i serenos —allò era un colp baix, però parlava així perquè estava veritablement preocupat i, en certa mesura, era reconfortant que s’amoïnara per mi fins a aquell extrem—. Bé, xe, espere que estigues bé; m’han dit els companys que a penes t’han tocat, però segur que s’han passat tres pobles… És que tu no saps en quin marró t’havies ficat, hòstia! Amb tot el que està caient… En fi, tron, descansa; demà de matí passaré a vore’t i ja em contaràs en quin enredro estàs clavat esta volta. I ni se t’ocórrega deixar-me plantat o et jure que el que t’han fet els animalots de la brigada seran carícies comparades amb el que jo et faré quan et trobe. Au, bona nit!»

No hi havia més missatges al contestador.

Vaig rebufar encaboriat, em vaig encendre un canut ben carregat de grifa i em vaig submergir dins l’aigua fumejant i espumosa que m’esperava al lavabo. L’enuig del Tato era monumental i la seua reprimenda havia sigut estratosfèrica, però tenia motius per cabrejar-se i la seua reacció enfurismada resultava perfectament lògica. Per desgràcia, una vegada que l’havia forçat a intervindre, no em quedava una altra opció que compartir amb ell els particulars de l’expedient que duia entre mans i li hauria de dir tota la veritat —i només la veritat—, perquè no tenia el cap prou lúcid per inventar-me subterfugis ni tenia temps d’idear una trama paral·lela consistent. Els meus interrogadors havien trobat plausible i comprensible que treballara per a la dona de l’empresari, que, moguda per un atac de gelosia, havia contractat un ensumabraguetes per vigilar el seu home. El meu amic, en canvi, no es conformaria amb bagatel·les i em demanaria que li detallara com i on havíem entaulat la nostra relació laboral i en quines condicions havia desenvolupat la meua feina detectivesca. De res no serviria que jo apel·lara al secret professional: el favor que m’acabava de fer era massa gros i el deute que havia contret amb ell implicava haver de donar-li totes les explicacions pertinents. D’altra banda, no valia la pena arriscar-me a marejar la perdiu: el meu col·lega em tenia més que calat i de seguida s’ensumaria si en el meu relat hi havia alguna incongruència o si incorria en alguna contradicció. El que més m’enquimerava, però, no era involucrar-lo en el cas —al capdavall, allò era com un déjà vu recurrent en les meues investigacions i era bastant probable que la seua ajuda, una vegada més, acabara resultant vital per al feliç desenllaç de tot plegat—; el que em feia ràbia era que li hauria de parlar de Dàmaris i hauria de presentar-li-la. Vist amb perspectiva, tot allò pot semblar ara una enorme estupidesa, però en aquell moment jo sentia la malícia centrifugant-me l’estómac amb frenesí i la gelosia bullint-me a dins les venes com un verí roent. Estava tan penjat per la meua musa que la volia només per a mi i el simple fet d’haver de compartir la seua existència amb algú més m’omplia d’insana inquietud.

XXV

L’endemà, dissabte, cap a mitjan matí, em van despertar estrepitosament uns trons infernals que ressonaven pertot i feien vibrar els envans del meu modest pis com si un terratrèmol estiguera sacsejant de soca-rel els fonaments de l’edifici. En l’estat de desorientació i feblesa en què em trobava —per mor de la pallissa que havia rebut, del constipat que havia repescat i de la mala nit que havia passat—, el primer que vaig pensar fou que a fora devia haver esclatat un temporal de mil dimonis i que devia estar caient-hi una tromba d’aigua de rècord històric; un d’aquells aiguats apoteòsics que cada cert temps colpegen amb violència el litoral Mediterrani i causen infinitud d’estralls devastadors.

—Fletxa, collons, obri d’una puta volta, em cague en la pena negra!

Pom! Pom!! Pom!!!

Per a la meua sorpresa, l’origen dels atuïdors retrunys que m’havien sostret dels plàcids braços de Morfeu no es trobava en la ira desbocada del cel, sinó en els bíceps bragats del meu col·lega, el Tato. Portava deu minuts martellejant amb ferotge insistència la porta del meu apartament amb els punys i ja estava a punt de rebentar-ne el pany d’un tret just en el moment en què jo m’afanyava a obrir-li.

—Toca, nano, ja era hora! —va renegar, malhumorat, alhora que enfundava la seua pipa reglamentària i avançava amb pas decidit cap al saló, sense a penes aturar-se a saludar-me.

Hi arribava amb un profund gest sorrut dibuixat a l’entrecella, però quan va alçar l’esguard i va descobrir el meu rostre tot botinflat i ple de blaüres, el nas irritat i enrojolit i els ulls entumits i plorosos, la duresa de la seua expressió facial va mudar tot d’una d’aspecte i, en un tres i no res, va passar de l’enuig capficat a la consternació més compungida.

—Mare meua, tio, estàs fet tabac! —es va compadir.

—Estic fet una senyora merda. I, damunt, crec que m’he tornat a constipar.

—Brrrf! Em sap molt greu, nano… Ho sent, Fletxa, de veres…

Es notava que la situació l’incomodava i que no sabia ben bé què dir.

—No patisques, home, no és culpa teua que els teus companys pasmes siguen un tall de bèsties; al contrari, si no arriba a ser per tu, m’hauria endut una ració d’hòsties encara més generosa.

—En això tens raó, anit et vaig salvar d’una bona —va sospesar ell—. Els tios amb què et vas topar són tres autèntics gossos de presa de la vella escola que no amollen cap os sense haver-li clavat una bona queixalada abans, bòfies acostumats a la impune autoritat il·limitada que el franquisme els atorgava i que no han perdut mai el mal vici d’hostiar primer i preguntar després.

—Ja…

—Ara bé, també has de tindre en compte que estem lliurant una dura batalla contra el terrorisme, una lluita sacrificada, i per dur-la a terme ens calen efectius com ells: bregats en mil batalles i sense escrúpols.

Les converses d’Alger, iniciades a principis d’any entre el dirigents d’ETA i el Govern espanyol, havien fracassat i la treva bilateral s’havia trencat el 4 d’abril. Huit dies després, el dimecres 12, dos membres de la banda armada tirotejaven el sergent de la Guàrdia Civil José Calvo de la Hoz. Aquella fou la primera víctima del 1989, però n’hi va haver catorze més a continuació —la majoria pertanyents als cossos de la Policia Nacional i l’Exèrcit—. L’últim a patir el terror havia sigut l’agent José Ángel Álvarez Suárez, ajusticiat vilment el divendres 6 d’octubre d’un tir en la nuca. El record dels fatídics «anys de plom» estava encara molt present i la institució policial vivia immersa, des de finals dels setanta, en un neguit constant, amb la sensació que l’organització podia atemptar contra qualsevol objectiu en qualsevol moment. Per a més inri, els GRAPO, a pesar d’estar quasi dissolts, romanien encara en actiu i Terra Lliure suposava un greu maldecap que havia fet esclatar aquell mateix any nou artefactes explosius a Catalunya, el País Valencià i les illes Balears. Les accions de revenja dels diversos grups parapolicials finançats amb fons reservats del Ministeri de l’Interior havien aconseguit que la por canviara de bàndol per un temps, havien suposat un toc d’atenció per als veïns gavatxos i havien generat una certa esperança, però també havien propiciat un perniciós efecte rebot i havien sumat més partidaris a la causa terrorista en posar-se de manifest el tarannà antidemocràtic de l’Estat. Per això, el Govern ho va haver de tallar d’arrel i es van jutjar els protagonistes d’aquella guerra bruta lamentable. Això sí, mai no es va revelar oficialment qui era la màxima autoritat de la trama a nivell institucional —el misteriós senyor X, que tothom identificà després amb el mateix president, Felipe González— i, al cap de només uns anys, tots els responsables d’aquell pèrfid desgavell van rebre un indult parcial durant la primera legislatura del Partit Popular. Així les coses, el panorama sociocriminal de l’Espanya de l’època era corprenedor. Tanmateix, el tracte brutal que els meus captors m’havien propinat la passada nit no obeïa en exclusiva a aquella psicosi policial col·lectiva assimilable a l’anomenada «síndrome del nord», ni tampoc calia atribuir-lo només a la seua adscripció a una suposada «vella escola» obsoleta com pretenia el meu amic secreta: era una pràctica habitual, secular, característica i deliberadament permesa que, per desgràcia, encara continua vigent hui en dia i que compta amb nombrosos adeptes entre els membres dels diferents cossos i forces de seguretat —sobretot entre aquells que tenen un concepte maniqueu de la justícia inspirat per ideals feixistes, o pel consum compulsiu de blockbusters infantiloides, i passen olímpicament dels procediments legals i del respecte pels drets humans.

Allò era el que pensava jo realment, però no vaig tindre ni ganes ni esma de discutir amb el meu amic en aquelles circumstàncies i, simplement, em vaig limitar a dir-li:

—Gràcies de tot cor, tio. Vols prendre alguna cosa?

—Posa’m un conyac, o qualsevol altre licor fort que tingues, i serveix-te’n tu també una copeta.

—A estes hores!?

—A quines hores, nano? Són quasi les dotze del migdia tocades!

Era prou més tard del que em pensava, però jo no havia desdejunat res…

—Tu fes-me cas, nano —va insistir—; el que t’explicaré et deixarà la sang tan glaçada que necessitaràs un poc d’escalfor extra per poder mantindre-la circulant.

Vaig pensar que el meu col·lega exagerava, però ell m’ho deia amb el posat tan seriós que no vaig tindre coratge de dur-li la contrària i em vaig adreçar de seguida cap al moble bar del saló per agafar la botella de brandi Soberano amb què mon pare acostumava a batejar-se els cafès de la sobretaula. El licor em va abrusar les entranyes quan el vaig ingerir i em va assentar com una autèntica patacada dins la panxa buida, però pitjor encara va ser pair la inesperada notícia que el Tato em va deixar caure a plom, tot seguit:

—El teu investigat, l’empresari basc, ha mort esta matinada.

Alhora que m’amollava aquella bomba atòmica, es va traure de la butxaca interior de la jaqueta un grapat de polaroids i me les va allargar per la cara visible.

—Hòstia puta!

Les instantànies, mig desenfocades i cremades per efecte d’un flaix excessiu, mostraven una escena dantesca: els cadàvers de Sebastià Landete i Ignacio Mendiola reposaven completament nus i ensangonats sobre un llit de matrimoni de llençols florits. El primer jeia estirat a la banda esquerra del tàlem, tenia tot el cos cosit a trets —hi vaig comptar huit impactes almenys— i al rostre, a més de lluir un ull de vellut, li havia quedat esculpit un macabre rictus d’estupefacció. L’altre seia al seu costat, amb l’esquena recolzada contra el capçal i el cap reclinat sobre el pit. Tenia la coroneta rebentada d’un tir efectuat de dins cap a fora —disparat, probablement, des del tou de la barbeta— i, a través del forat de bala de la closca, se li escampava una substància fastigosa, entre rosada i rogenca, que li empastrava els cabells i li regalimava sobre les cuixes. A la mà dreta, caiguda a mitjan camí entre la panxa i els genitals, subjectava una pistola semiautomàtica amb el canó tot tacat de sang. A l’esquerra, estesa sobre la vora del matalàs, sostenia un ventall de fotografies d’aparent contingut íntim. Tot semblava indicar que l’empresari s’havia volat —literalment— la tapa del cervell després d’haver acabat amb la vida del seu amant. A mi, però, em costava creure que les imatges foren reals; la visió d’aquella horrenda matança m’havia sumit en un hipnòtic estat de xoc i tot plegat em semblava producte d’un deliri febril.

—És impossible, no pot ser… —repetia entre dents, una vegada i una altra.

—Ho sent, nano; ja sé que és molt desagradable, però t’ho havia d’ensenyar.

—Què ha passat? —vaig preguntar finalment, després de prendre un segon got de conyac acompanyat d’un cigarret, quan per fi vaig aconseguir trencar el bucle mental en què estava encallat.

—A primera vista —va dir ell—, tot apunta a un crim passional, amb el característic acarnissament inclòs. Segons pareix, el teu investigat duia una doble vida en secret: el tio que jau massacrat al costat era el seu amant i els dos mantenien, de manera habitual, trobades de caràcter sexual en l’apartament d’ell del carrer de Santa Rita. Et constava eixe detall?

—Sí, clar, ja ho sabia: els vaig vore abraçant-se i besant-se en repetides ocasions —li vaig revelar—. El que no entenc és per què l’ha mort i s’ha matat ell després. No té cap sentit…

—Sobre això treballem amb algunes hipòtesis prou sòlides, però esperava que tu em pogueres aclarir millor determinats aspectes. T’imaginaves que el teu investigat podia acabar cometent una barbaritat com esta?

—Què dius, nano, en absolut! —em vaig indignar—. Jo l’he vist comportar-se sempre com un cavaller d’allò més educat i discret. A més, el tio era un creient fervent, un home temorós de Déu, de missa i comunió diàries: un membre de l’Opus!

—Ui, això no vol dir res —se’n va trufar el Tato—. Fliparies amb la quantitat de fills de puta contrastats que s’apunten a l’Obra només pel prestigi que els atorga formar-ne part. Sense anar més lluny, l’actual Comissari General d’Informació de la Policia Nacional, un tal Jesús Martínez Torres, és també una persona molt devota i afí a la congregació i és un fatxa de manual que ascendí a base de torturar estudiants comunistes en els seus temps al capdavant de la Brigada Político-Social franquista i que va fer la vista grossa en tot l’assumpte dels GAL; si no és que va instigar ell mateix tot aquell merder. I, allà on el tens, el ministre Barrionuevo li va concedir l’any passat la medalla d’or al mèrit policial. Com veus, la prelatura del pare Escrivá de Balaguer, més que una institució religiosa, és un club social elitista amb estructura de secta i amb més draps bruts per netejar que una bugaderia industrial.

En allò tenia raó el meu col·lega.

—I tan creient tampoc no devia ser en el fons, el tal Ignacio, si li tirava tant el pecat de Sodoma que fins i tot tenia una parella homosexual estable.

Cert també.

—La veritat —vaig recordar de sobte— és que, ara que ho dius, anit vaig vore com perdia els estreps i li arreava una punyada, al seu amant, després d’insultar-lo; per això té l’ull morat. Però el cas és que anava molt mamat per una sèrie de lamentables circumstàncies i, quasi immediatament, li va demanar perdó i van fer les paus. Jo mateix vaig observar com pujaven acaramel·lats al seu niuet d’amor.

—Cap a quina hora va ser això?

—Al voltant de les dotze i mitja, just abans que els teus col·legues em col·locaren un sac al cap i em segrestaren.

—Ja… I quines són eixes «lamentables circumstàncies» per les quals el teu investigat anava tan mamat? I per què va discutir tan fort amb la seua parella?

Li vaig referir llavors el que havia observat el dia anterior a la Casa del Quinzet i li vaig exposar, breument, les meues fonamentades teories al respecte: l’empresari, arruïnat per la mala marxa dels negocis, havia decidit jugar-se els últims quartos en una timba clandestina de cartes i, per tal de decantar la fortuna a favor seu, havia tramat que l’amant es faria passar per un altre jugador de la taula i li faria de còmplice velat durant la partida, però les coses no havien eixit exactament com ell s’esperava i, en qüestió només d’un parell d’hores, ho havia perdut tot.

—S’ha de ser molt geni i figura —va comentar el meu amic poli, amb un deix d’amarga ironia— per intentar donar el colp en una timba regentada per una colla illustre de tafurs experts i estafadors consumats.

—O s’ha d’estar molt desesperat… —li vaig retrucar.

—I per què estava tan desesperat el nostre amic? Què en saps al respecte? Vinga, Fletxa, no et faces més el longuis: ja va sent hora que m’expliques, fil per randa, per què estaves investigant l’assassí i la víctima i qui et pagava per fer-ho.

—D’acord —vaig acceptar, amb simulada resignació—. Però, a canvi, vull que tu em contes sense embuts d’on collons se suposa que va traure el tal Ignacio l’arma homicida i què carai són les fotos que sosté entre mans.

XXVI

El Tato va complir la seua part del tracte i em va revelar que Ignacio Mendiola disposava d’un permís especial per portar armes curtes —una llicència de tipus B— perquè havia estat amenaçat per ETA. També em va explicar que la pistola amb què havia mort la seua parella i després s’havia suïcidat era una Llama M-82 de fabricació nacional que figurava al seu nom i que era el model d’ús més comú entre els membres de les forces de seguretat espanyoles. La concessió de llicències a persones en situació de perill era una pràctica prou freqüent en aquella època i molts polis i militars retirats, jutges, fiscals i advocats —i fins i tot alguns polítics i un bon nombre de joiers— feien ús d’aquella prerrogativa excepcional que encara continua vigent en l’actualitat. Per obtindre l’autorització, només calia demanar-la a la Guàrdia Civil i justificar trobar-se en risc imminent de patir un atemptat per causa de l’exercici de la pròpia professió o càrrec públic. En el cas de l’empresari, a finals d’estiu, havia rebut un parell de telefonades de l’organització basca amenaçant-lo de mort i, a partir d’aquell moment, espantat, havia decidit adquirir una arma de defensa personal i havia sol·licitat el permís corresponent per poder-la portar.

—A principis de setembre —va afegir el meu amic—, el pobre home va denunciar que havia advertit que algú el seguia quan es desplaçava per motius laborals o privats i va sol·licitar protecció policial. Supose que la data de la denúncia deu coincidir més o menys amb l’inici de la teua investigació… No?

—En absolut —vaig negar, rotundament—, jo a penes porte seguint-lo des del divendres 20 d’octubre.

—Mm, interessant… —va remugar ell, sense donar massa importància a la discordança, però anotant-la en un petit quadern de tapes roges—. El cas és que, després de l’agònic segrest d’Emiliano Revilla i de la rocambolesca desaparició de José María Pascual, de Pascual Hermanos S. A., el pati no està per romanços i la Direcció General va accedir immediatament a posar-li la vigilància que requeria. Tanmateix, els agents encarregats de protegir l’empresari no van detectar cap amenaça potencial ni cap moviment sospitós al seu voltant durant els següents deu dies i l’operació va finalitzar al cap de dos setmanes. I tot va continuar en calma fins que, dilluns passat, l’home va tornar a denunciar davant les altes esferes de la comandància que se sentia amenaçat i va assegurar que tornava a tindre la sensació que algú el seguia a tot arreu: sens dubte, eixe sí que devies ser tu. Aleshores, es va donar l’ordre de muntar un nou dispositiu encobert de seguretat i és per això que, anit, els companys de la Brigada d’Informació et van detindre a la velocitat de la llum: perquè estaven a l’aguait i et van confondre amb un terrorista o amb algú que recaptava dades per als terroristes.

Era tot molt retorçut, però tot encaixava i tot tenia sentit.

Pel que fa a les fotografies que sostenia el cadàver d’Ignacio Mendiola en la mà esquerra, el Tato em va revelar que allò semblava ser el principal mòbil del crim: es tractava d’unes imatges prou explícites d’ell i el seu amiguet en ple festí carnal, efectuant tota mena de contorsions libidinoses i llepant-se mútuament amb fruïció diferents zones erògenes dels seus cossos lubricats. En el mateix sobre que les contenia, s’havia trobat també una carta escrita a màquina en què Sebastià Landete s’adreçava a la dona de l’empresari per revelar-li la condició homosexual del seu home i exigir-li un sucós xantatge de vint milions de pessetes a canvi del seu silenci i de la destrucció dels negatius d’aquella escandalosa sessió d’amor apassionat.

—Vint milions de peles!? No demanava poc, el tio! —vaig exclamar.

—Un dineral —va confirmar el Tato—. Sospitem que l’homicida va descobrir les intencions del seu amant i, en un furibund atac d’ira, va decidir llevar-li la vida amb la pistola que sempre duia damunt. Que li buidara el carregador és un símptoma inequívoc d’acarnissament i un dels indicis que més sòlidament apuntalen la hipòtesi de la motivació passional. Després, penedit i desesperat, en prendre consciència de l’atrocitat que acabava de cometre, l’empresari també es va pegar un tir i va posar fi així al seu calvari. Tu mateix has confirmat que estava arruïnat i desmoralitzat i que duia una turca prou considerable en eixir de la timba il·legal on havia perdut tots els seus estalvis. M’imagine que l’alcohol el degué envalentir per actuar com va actuar…

Tot allò també quadrava i sonava prou lògic, però hi havia alguna cosa en aquella conjectura que em grinyolava i no m’acabava de convèncer al cent per cent. No obstant, com que no sabia dir exactament quina part de la seqüència em fallava —i tampoc no estava en disposició de formular cap teoria alternativa—, vaig donar l’argumentació per vàlida i, tot seguit, complint la meua part del tracte, em vaig disposar a relatar al meu col·lega com i per què m’havia vist implicat jo en tot aquell escabrós succés. Li vaig explicar que, feia un parell de setmanes, havia contactat amb mi una reputada vident perquè seguira un dels seus clients més adinerats i recopilara tota mena d’informació íntima amb què poder entabanar-lo i manipular-lo més endavant, durant les seues sessions particulars de cartomància. Vaig ometre expressament les circumstàncies del nostre primer encontre i també que jo estava penjat d’ella fins al moll de l’os i que ens havíem embolicat feia dues nits, però alguna cosa es degué ensumar, perquè em va insistir molt que li descriguera com era ella físicament i quina classe de relació professional havíem establert. No em va recriminar que mentira i diguera als agents de la Brigada d’Informació que treballava per a la dona del difunt, perquè entenia que ho havia fet per protegir la confidencialitat amb la meua clienta. Tanmateix, com ja havia previst que passaria, em va anunciar que ell l’hauria d’interrogar en algun moment per tal d’assegurar-se que tot allò de la vidència no era una tapadora sota la qual aconseguia informació personal sobre possibles objectius que després facilitava a un comando terrorista.

—T’assegure, nano, que coses més rares hem vistes —em va comentar, mentre apuntava al bloc de notes l’adreça i el telèfon de la consulta de la pitonissa—. De vegades, els molt cabrons dels etarres s’acosten a quadrilles de xiquets que troben jugant pels barris on viuen les seues futures víctimes i els paguen quatre xavos o els ofereixen cigarrets debades perquè els facen d’espies. Sense que els xavals se n’adonen, els converteixen en còmplices barats de les seues sanguinàries accions. Ni t’imagines com de malparits poden arribar a ser…

Després de revelar-li com, quan i per què m’havia contractat Dàmaris, també li vaig haver de precisar punt per punt tot el que havia esbrinat sobre la vida pública i privada de l’empresari fins al moment de la meua detenció. Això sí, per no incriminar el Piri, vaig elidir l’episodi de les escoltes telefòniques i vaig ometre que m’estava ajudant amb el cas. En acabar de buidar el pap, ell em va somriure i va dir que em convidava a dinar una paelleta al restaurant Rocher del Mareny de Sant Llorenç, per celebrar que la meua implicació en l’homicidi no anava més enllà i que tot quedaria en un lamentable ensurt provocat per un fortuït encadenament de casualitats.

Entre cullerada i cullerada d’un suculent arròs de llamàntol servit en caldereta i cuinat en el punt ideal de melositat, ens vam posar al dia de les nostres respectives vides, vam regar amb bona cosa de vi les arrels de la nostra vella amistat i vam aclarir, per fi, el confús tema de la tal Sílvia —la misteriosa xicona de Sedaví amb qui m’havia gitat la mateixa nit en què m’havia enamorat perdudament de Diana i que resultava que era amiga seua i que havia sigut ell qui ens havia presentat perquè es veu que jo estava molt pesat parlant-li sense parar d’una altra tia que també duia una jupa de pell roja i una falda de tub com la d’ella—. Després, mentre rematàvem la pitança amb un exquisit flam de torró casolà i una copeta de Chivas, vam acordar que, en acabant, jo telefonaria a la meua clienta —tampoc no li havia confessat que érem socis— i li preguntaria, davant d’ell, per quina raó exacta havia requerit el difunt empresari els seus serveis.

—Ja li ho vaig preguntar —li vaig explicar— i ella em va contar que el tio li consultava sempre per la sort i el joc i, per això, sospitava que anava curt de pasta.

—Bé, però intenta que esta volta et done alguna dada més concreta —va reblar el meu col·lega—. I també hauries d’intentar esbrinar com es va posar en contacte ell amb ella, o ella amb ell. I, per si de cas, no li reveles encara que està mort ni li expliques en quin estat hem trobat el seu cadàver.

—Per què no?

—Perquè encara no hem acabat d’aclarir totes les circumstàncies de l’homicidi i ella també hi podria estar implicada.

—Què dius, ara!? —em vaig alterar—. Com dimonis se suposa que hi ha d’estar ella implicada, si tu mateix m’has explicat que es tracta d’un crim passional i que va ser Ignacio qui va assassinar el seu amant i després es va suïcidar!?

—Cert, però no sabem qui va fer les fotos dels dos follant com a conills i és evident que les imatges van ser preses per un còmplice, o una còmplice…

XXVII

A priori, la possibilitat que Dàmaris tinguera alguna cosa a veure amb la truculenta mort dels dos amants del carrer de Santa Rita va fer que tots els pèls del cos se m’eriçaren a l’uníson en sentir-la de boca del meu amic policia. Tanmateix, passat l’impacte inicial i analitzada la qüestió amb deteniment, la sospita perdia qualsevol força i versemblança: ella no havia sabut que el seu client era gai fins que jo no li ho havia explicat i, després d’aquella revelació, jo els havia estat vigilant estretament, a ell i a la seua parella, dia i nit. Les fotos del xantatge, per tant, havien sigut efectuades abans que jo em convertira en l’ombra de l’empresari i això volia dir que el còmplice —o la còmplice— del parany que havia desfermat la ira d’Ignacio Mendiola era una altra persona.

—Si no és que ella t’haja estat utilitzant per encobrir els seus actes i perquè el teu testimoni li servisca com a coartada —va reblar el Tato, amb un punt de malícia, quan li vaig acabar d’exposar el meu raonament.

—Uf! De veres, tio? Dos voltes creus que me la colarien pel mateix cantó?

—No sé, nano, coses més rares es veuen!

—T’assegure que ella no tenia ni puta idea que el seu client era homosexual i et jure que va flipar quan jo li vaig aportar aquella informació. Fixa’t si es va emocionar en saber-ho, que m’ho va compensar amb… amb… —em vaig haver de mossegar la llengua per tal de no delatar-me.

—Amb què? —es va afanyar a demanar, el molt guilopo.

—Amb deu mil peles de gratificació —em vaig inventar al vol.

—Deu mil peles, ja… —allò no s’ho empassava ni de conya—. I què?

—I què? Doncs això, que pose la mà al foc i em jugue el que vulgues que ella no té res a vore ni amb les fotos ni amb l’intent d’extorsió.

—I com t’expliques que s’alegrara tant de saber que el seu client perdia oli?

Em vaig haver d’aturar a recapacitar, abans d’aventurar una resposta prou consistent per a aquella qüestió tan punyetera:

—M’imagine que se’n degué alegrar perquè conèixer els secrets més íntims d’Ignacio Mendiola li permetria jugar amb avantatge a l’hora de fer-li prediccions de futur creïbles —vaig argumentar—. Ella mateixa em va explicar, el dia que ens coneguérem, que tot això de la vidència no és més que una espècie de truc de mentalisme barat, basat en l’observació acurada dels indicis que la mateixa clientela revela de manera inconscient i en les reaccions que mostra davant dels diferents auguris que escolta.

—Bé, siga com siga, està clar que la teua clienta és una tia molt astuta, potser massa, fins i tot, i el fet que siga una estafadora professional la converteix en principal sospitosa de qualsevol delicte que es cometa al voltant de la seua esfera d’influència. Així que, vinga, deixa’t de romanços i telefona-li ara mateix!

No tenia cap més opció que fer-li cas i, allà mateix, des del terminal públic del restaurant, vaig entaular una precipitada conversa amb la meua sòcia per mirar de determinar, subreptíciament, el seu grau d’implicació. L’intent, però, va resultar patètic i del tot infructuós: em vaig sentir tan torbat per la sensació d’estar traint-la i per la inquisitiva presència del Tato al meu costat, que em vaig posar a fer botiges parlant i no vaig ser capaç d’extraure-li cap dada rellevant; només vaig fer la impressió que havia begut més del compte i que estava desvariejant.

—Bravo, nano, t’has lluït! —em va felicitar el meu col·lega amb sarcasme, després que ella m’enviara a pastar fang i em penjara abruptament.

—És que tu no saps com és! —vaig mirar d’excusar-me—. És una tia que et llig el pensament quan parles i t’intimida de mala manera amb la seua perspicàcia. Hauríem d’haver preparat millor l’estratègia de la conversa…

—Deixa-ho córrer —va fer ell—; ja m’encarregaré jo de parlar amb ella, si cal. Per ara, tu limita’t a mantindre la boqueta tancada i a no dir-li que Ignacio Mendiola i el seu nóvio estan morts.

—D’acord.

* * *

Jo vaig restar en silenci, però els mitjans de comunicació no s’ho van callar i, al llarg d’aquella mateixa vesprada, els butlletins radiofònics de totes les emissores de València i la contornada obrien la secció de successos amb la notícia de la tràgica mort «en estranyes circumstàncies» de l’empresari basc la passada matinada. Els informatius descrivien de manera succinta els fets i especulaven sobre la naturalesa passional del crim, però en tot moment parlaven «d’una amant» i no d’un amant i ocultaven la veritable identitat i el gènere de la víctima sota les sigles neutrals «S.L.» —unes sigles que, per acabar-ho d’adobar, creaven un desafortunat joc semàntic i semblava que l’autor material havia liquidat una societat mercantil per comptes d’acabar amb la vida d’una persona—. Tot plegat feia pudor de socarrim: l’horrible sinistre s’havia filtrat a la premsa —la qual cosa solia ser prou habitual—, però algú havia posat molta cura a maquillar la realitat i a amagar la condició homosexual de la víctima i de l’homicida.

—Per què creus que ho han fet? —li vaig consultar, per telèfon, hores més tard, al meu amic policia.

—No sé, Fletxa —em va respondre—, jo també ho trobe un pèl maquiavèl·lic, però se m’antoixa que deuen ser mogudes internes de l’Opus Dei, que intenta tapar de totes totes que un dels seus supernumeraris, a més d’assassí, també era maricó.

L’explicació, per bé que crua, sonava sincera i resultava bastant plausible.

—I si m’acceptes un consell d’amic —hi va afegir, amb condescendència—, no li pegues massa voltes; com ja et vaig comentar, alguns alts comandaments de la policia són destacats membres de l’Obra i és ben probable que hagen volgut ocultar que els dos morts eren gais per tal d’estalviar un patiment extra a la viuda i a les filles d’Ignacio Mendiola i, de passada, evitar que l’assumpte se n’isca de mare i acabe esguitant la prelatura.

En aquella època, i en aquella Espanya encara segrestada mentalment pels principis rancis del nacionalcatolicisme franquista, que un destacat membre dels cercles empresarials locals mantinguera una relació sentimental estable amb un altre home podia ser motiu d’escàndol greu i moure un sorollós rebombori mediàtic. En canvi, que el mateix home tinguera una amant en secret i l’haguera fregida a tirs i després s’haguera suïcidat entrava dins dels paràmetres de la normalitat. Els atacs de gelosia i les seues conseqüències de qualsevol índole —bé foren pallisses, insults, assetjaments o vils assassinats— s’entenien com una manifestació lògica i lícita d’un presumpte caràcter fogós i temperamental típicament hispànic que, a més a més, era motiu d’orgull i exaltació entre determinats sectors patris populars. En aquells temps no es parlava ni de «violència de gènere» ni de «feminicidis» ni de res per l’estil; el fenomen, simplement, es catalogava sota l’epígraf abstracte de «violència domèstica» i es considerava un assumpte privat en el qual no valia la pena intervindre. A pesar del degoteig continu de casos de dones maltractades o mortes a mans d’homes que les consideraven objectes de la seua propietat, el fenomen no estava —ni de bon tros— en el punt de mira de la premsa com ho està en l’actualitat. La societat sencera era violentament masclista i les autoritats i els poders fàctics feien els ulls grossos davant d’aquella cruenta realitat quotidiana. Per això, respecte d’aquell afer, els periodistes van acceptar la versió oficial que els havia facilitat la policia sense qüestionar-la i no van voler furgar-hi més. Els pasmes els havien dit que allà no hi havia res a rascar i la majoria d’ajuntalletres, com a dòcils borreguets mercenaris, es van limitar a publicar la crònica negra de rigor i, tot seguit, van passar a ocupar-se d’uns altres temes que pogueren ocupar titulars més grossos i vendre més periòdics.

XXVIII

La jugada fosca del miraculós canvi de sexe post mortem del pobre Sebastià Landete va donar resultat immediatament i, l’endemà mateix, ja no es parlava d’aquell crim atroç ni en les ràdios ni en la televisió valenciana que s’acabava d’estrenar. En les pàgines interiors dels dos diaris autòctons de major tirada, el relat de la seua horrenda mort a penes ocupava una minúscula columna testimonial. I, malgrat tot, aquella menció insignificant als fets i les esqueles que es publicaren en referència al luctuós succés sí que van tindre una enorme repercussió per a mi: em van ocasionar una bona pila de maldecaps i em van obrir tres nous fronts d’investigació de manera consecutiva.

En primer lloc, Dàmaris em va telefonar, diumenge a primera hora, tota indignada i confusa perquè acabava de llegir en la premsa que el seu client s’havia llevat la vida després d’haver mort a trets «una amant». Òbviament, la meua sòcia es trobava d’allò més alterada i, a més, havia lligat caps i havia deduït que el meu patètic interrogatori telefònic del dia anterior tenia alguna relació amb aquella fatídica notícia. Per mirar de calmar-la i tornar-me a guanyar la seua confiança, vaig optar per ser-li plenament sincer i reportar-li, de cap a cap, tot el que havia succeït des del matí en què ella m’havia fet fora de sa casa —després de la nostra nit de passió desenfrenada— fins a aquell precís instant en què tornàvem a parlar de nou sense ingerències. Sols havien passat quaranta-huit hores entre ambdues converses, però semblava que haguera transcorregut una eternitat. L’únic detall que li vaig ocultar va ser que el Tato la considerava sospitosa d’haver tramat el xantatge fotogràfic que havia motivat l’homicidi. Ho vaig fer per no alarmar-la i perquè, al meu parer, aquella especulació no era més que un deliri infundat del meu col·lega.

—Quina mala sort! —es va lamentar ella, en haver-me escoltat amb atenció i haver sospesat la fiabilitat de la meua història—. No m’imaginava per res del món que Ignacio fora capaç d’una barbaritat així, ni menys encara amb la por que el pobre tenia d’acabar condemnat a l’infern pels seus pecats! Tu t’ho esperaves?

—Jo? Què dius! Per no ensumar-me, no m’ensumava ni que sabia usar una pistola. ¿I com dimonis m’havia d’afigurar que el seu amant pretenia extorsionar-lo amb unes fotos sòrdides i que ell descobriria els seus plans justament la nit en què duia un cabreig apoteòsic perquè acabava de balafiar els seus últims estalvis?

—Quina llàstima —va reiterar—, hem perdut la nostra gallina dels ous d’or! Potser, si m’hagueres informat a temps que pretenia participar en una timba, podria haver-ho impedit i haver fet que invertira els diners d’una forma més convenient…

—Què vols dir amb «més convenient»? Més convenient per a qui?

—Deixa-ho córrer, pensava en veu alta. De tota manera, a pesar d’este desafortunat incident, m’agradaria que continuàrem treballant junts. Què me’n dius?

—Que serà un plaer —vaig contestar, entusiasmat. I la bava que em queia en pronunciar aquella rèplica per poc no va provocar un curtcircuit en la línia.

—Magnífic. Doncs passa demà de matí per la meua consulta; et liquidaré la minuta i estudiarem quins altres clients podries posar-te a investigar a partir d’ara.

Que Dàmaris continuara requerint els meus serveis com a detectiu privat va provocar que m’emocionara com un xiquet a punt de bufar el seu pastís d’aniversari: allò implicava de forma tàcita que la nostra incipient relació també seguia endavant, i la confirmació d’aquella bona nova em posà el cor a cinc mil revolucions per minut. Tanmateix, per una altra banda, constatar que a ella li causava més pesar la pèrdua d’ingressos econòmics que no la tràgica mort de dues persones em va posar en guàrdia i va propiciar que, a partir d’aquell instant, començara a albergar seriosos dubtes respecte de la seua innocència.

La segona preocupació que em van ocasionar els periòdics dominicals va ser que, entre les notes necrològiques de la jornada, m’hi vaig trobar —de retruc i amb espaordidora sorpresa— una significativa quantitat de lloances fúnebres publicades en homenatge a un tal Antonio Sáez, traspassat el dia anterior.

—La mare que el va parir! —vaig exclamar, en llegir aquelles dedicatòries, alhora que em quedava petrificat de cap a peus i esbossava una enorme O amb la boca completament badada i el llavi inferior despenjat fins a quasi tocar terra.

Vaig pensar que algú intentava prendre’m el pèl, perquè semblava producte d’una sinistra broma macabra que els meus tres investigats hagueren mort el mateix dia i que aparegueren reunits tots tres a la secció d’obituaris del diari. No obstant, els textos de les esqueles deixaven ben palès que no es tractava de cap paranoia meua: l’Antonio Sáez a què feien referència els recordatoris era un veí de Vila-real, natural d’Eslida, que havia faltat en sa casa la vesprada del dissabte 28 d’octubre a l’edat de setanta-sis anys. Amb tot, el detall que més em va cridar l’atenció no va ser el traspàs mateix, sinó descobrir que el difunt ancià havia sigut capità de la Benemèrita i destacat membre històric de Falange Española de las JONS.

Aquella insòlita troballa demanava una conversa de caràcter urgent amb ma tia Ampariues i no la vaig voler demorar ni un minut. Però tot just quan em disposava a despenjar l’auricular i marcar el seu número, el timbre de l’aparell va començar a sonar de sobte.

—Diga? —vaig respondre a la telefonada.

—Vicent?

—Sí.

—Vicent, Fletxa?

—El mateix —vaig afirmar.

I amb aquella confirmació vaig obrir l’aixeta de la tercera font de problemes on m’abeuraria a partir d’aquell dia; la tercera i també la més abundant de totes.

—Qui em busca? —vaig demanar.

—Soc jo, Clàudia.

—Clàudia? Quina Clàudia? Disculpa si no me’n recorde, de tu —em vaig afanyar a excusar-me—; tinc molt mala memòria per als noms i les cares…

—Soc Claudi-Clàudia, la dependenta de Montesinos Bis. Ens vam retrobar deu fer cosa d’un parell de set-manes al Cobalto. Era de nit, plovia, jo anava amb una colla de bolleres i tu estaves constipat i deprimit i vas descobrir que soc trans… Recordes?

—Ah, eixa Clàudia! —vaig sospirar, alleujat.

El cas és que la seua veu rogallosa m’havia volgut sonar des de l’inici de la conversa, però també és cert que era una de les últimes veus que esperava sentir a l’altra banda de la línia aquell matí.

—Què vols de mi? T’advertisc que, en estos moments, no estic per festes ni romanços… —vaig remugar.

—Ni jo tampoc, et telefone per contractar els teus serveis com a detectiu.

Ho va dir en un to tan adust que em va arribar a esverar.

—I es pot saber com m’has localitzat?

—Molt fàcil: em vaig guardar una de les targetes de visita que ens vas donar quan ens vam vore en el Carme. No recordes que ens en vas repartir un bon grapat a les meues amigues i a mi perquè férem propaganda del teu negoci?

Me n’havia oblidat del tot, però era veritat: aquell estiu m’havia fet imprimir uns quants blocs de targetes de visita amb un logo la mar de vistós que jo mateix havia dissenyat —una raspa de peix estilitzada en forma de fletxa— i sovint, quan eixia de festa, em dedicava a escampar-les a tort i a dret com qui reparteix flyers de discoteca o tiquets de consumicions. Ben probablement, una d’aquelles targetes meues havia acabat en mans de Dàmaris i havia engegat tota aquella calamitosa sèrie de despropòsits encadenats, però ella no m’havia confessat mai d’on o de qui havia tret el meu número.

—D’acord, molt bé. I per què se suposa que em vols contractar? —vaig preguntar, finalment, a la meua interlocutora.

—Perquè investigues qui ha sigut el malparit que ha matat el meu amic Sebas i el seu nóvio, Iñaki, i per què collons ho ha fet! —va contestar ella, desfent-se de seguida en un magma espès de llàgrimes i balbucejos.

En sentir aquells dos noms seguits, m’agafà un atac d’ansietat: vaig notar com de sobte em faltava l’aire, em va sobrevindre una taquicàrdia galopant i per poc no vaig caure fulminat allà mateix. A penes vaig ser capaç de seguir el fil de la resta d’un relat que ja em sabia:

—Els van trobar ahir morts a trets —va prosseguir entre somicons—, al pis de la Saïdia on solien citar-se d’amagat. Les notícies parlen d’un crim passional entre amants, però afirmen que eren un home i una dona els qui moriren i amaguen que, en realitat, eren dos tios els que s’estimaven. És tot un muntatge miserable i patètic! Diuen que Iñaki el va matar i que després es va suicidar, però això no té trellat ni forrellat. Jo els coneixia bé i sé del cert que tot és una matafaula i una vil enganyifa: els dos es volien amb deliri i les havien passades molt putes per poder conjugar el seu amor. Estaven bojos l’un per l’altre i la seua relació era a prova de bombes! ¿I com se suposa que hauria de disparar Iñaki una pistola, si ell era incapaç de matar una mosca i no suportava veure sang ni en les pel·lícules?

L’al·legat de Clàudia era atropellat i inconnex; es notava que estava molt nerviosa i que havia acudit a mi a la vora de la desesperació. Ella ni sabia ni podia saber que jo ja estava estacat fins al coll en la investigació d’aquell mateix escabrós incident, però la casualitat era massa per a la carabassa i el meu grau d’inquietud assolia cotes estratosfèriques amb aquella nova serendipitat que s’afegia a la llarga rècua de carambòliques coincidències que se m’havien presentat davant dels nassos, una darrere de l’altra.

XXIX

Que Clàudia fora amiga íntima del difunt Sebastià Landete, en el fons, no era una circumstància tan contingent com m’ho havia semblat a mi d’entrada. La capital valenciana és, segons com, un poble gran en molts aspectes i tots dos es coneixien de coincidir pels ambients plumífers noctàmbuls de la ciutat. A més a més, ambdós eren membres actius del Col·lectiu Lambda, una pionera associació de defensa dels drets de les persones homosexuals i transsexuals nascuda arran de la dissolució —tres anys abans— de l’històric Moviment d’Alliberament Gai del País Valencià.

—Temps després, quan Sebas va començar a vore’s amb un tio que afirmava que era l’home de la seua vida i vaig notar que la cosa anava de veres, li vaig insistir perquè me’l presentara i els tres vam acabar fent bona lliga i teixint una estreta complicitat —em va explicar ella—. Ara bé, no sigues malpensat i no ens imagines muntant trios a tothora, que els heteros vos penseu que els mariques ens passem la vida follant com a conills. Que no dic que no siga un estereotip prou fonamentat empíricamet, però no era el nostre cas; nosaltres només ens reuníem per posar-nos al dia, fer la xarradeta i posar a caldo amics i coneguts. Això sí, ens trobàvem de manera única i exclusiva al pis d’ell, perquè Iñaki duia una doble vida d’home casat i pare de família i el molt covard no volia sentir a parlar d’eixir de l’armari ni de fer pública la seua «oprobiosa» relació.

—I com es van conèixer Ignacio i Sebastià, si es pot saber? —em vaig interessar.

—Això vol dir que investigaràs la seua mort?

I una vegada més la vaig cagar de ple, en acceptar fer-me càrrec d’una investigació que superava amb escreix els meus recursos i les meues capacitats. Però hi havia diversos caps solts en les circumstàncies d’aquell crim que em tenien d’allò més escamat i que no estava disposat a deixar passar per alt.

—Faré el que puga —em vaig comprometre.

—Gràcies, Vicent, mil gràcies, et pagaré el que calga. I t’assegure que, per poc que rasques una mica, descobriràs prompte que això del crim passional no se sosté de cap manera.

Segons em va contar Clàudia, Ignacio Mendiola havia conegut el seu amant, per casualitat, rodant en bicicleta. Es veu que tots dos eren aficionats al ciclisme de carretera i un inoportú trencament de cadena, a mitjan pujada a l’Oronet, enmig de les vastes vistes idíl·liques de la serra de Calderona, havia propiciat el primer encontre atzarós i l’inevitable enamorament. A poc a poc, de manera esporàdica, havien tornat a coincidir en diverses eixides de grup o individuals i de la reincidència havia nascut una sòlida amistat —primer— i una fogosa passió —tot seguit.

—Entre les malles de licra ajustades, l’acalorament i la suor, veges tu què havien de fer, si els dos es menjaven amb els ulls cada volta que es trobaven ensenyant-se el cul en pompa! —apuntà, amb sorna, la meua informant.

La primera vegada que havien fet l’amor havia sigut a l’entorn espectacular de la llacuna de Villalonga, en plena serra de la Safor, estripant-se salvatgement les robes a grapades i devorant-se centímetre a centímetre amb una insaciable set de concupiscència reprimida. A partir de llavors, se citaven cada cap de setmana en un cim diferent del territori valencià per coronar-se mútuament després d’haver aconseguit coronar la muntanya. Era com una recompensa a canvi de l’esforç físic i, en paral·lel, suposava una motivació extra a l’hora d’encarar les escalades amb major afany. Aviat, però, ja no en tenien prou amb aquells encontres furtius de dissabte o diumenge i havien passat a trobar-se d’amagat també alguns dies laborals al pis de Sebastià, el seu niu d’amor —el mateix lloc on, a penes trenta-sis hores abans, havien aparegut tirotejats els seus cadàvers nus—. La meua nova clienta afirmava, a l’altra banda de la línia telefònica, que es tractava tot plegat d’un pèrfid muntatge matusser, però si efectivament ho era, si ella tenia raó, qui collons s’havia pres la molèstia de fer passar un doble assassinat per una violenta discussió de parella? I, sobretot, per què ho havia fet i què pretenia ocultar?

Per si de cas, malgrat que havia accedit a submergir-me a fons en el merder, no vaig voler revelar a Clàudia la meua connexió anterior amb aquella truculenta història ni compartir amb ella tota la informació prèvia que jo ja posseïa i que —en teoria— explicava per què els diaris havien canviat el gènere de les víctimes, quina era la procedència de l’arma homicida i quin mòbil crematístic es plantejava la policia com a factor desencadenant de la tragèdia. Tenia les neurones fetes un embolic i les pobres no donaven l’abast per processar tota la nova informació que havien anat acumulant, de manera inesperada, al llarg d’aquell matí tan pròdig en sorpreses.

—Deixa’m que li pegue unes quantes voltes al tema —vaig concloure—. Dona’m el teu número i demà, o despús-demà a tot estirar, et diré alguna cosa.

—D’acord, Fletxa, confie plenament en tu i en els teus dots. I sàpies que t’estaré eternament agraïda —em va insistir—, no sabia ben bé què fer ni a quina porta tocar; no és fàcil trobar algú sense prejuís que vulga ajudar algú com jo…

—Voré què puc esbrinar —li vaig prometre—, però no et faces il·lusions; si no aconseguisc accedir als atestats policials i als informes pericials sobre l’escena del crim, ho tindré cru per descobrir-hi res de bo. Si és que hi ha res per descobrir…

—Et faria paper un joc de claus del pis de Sebas?

—I tant! —En sentir aquella proposta caiguda del cel, no vaig poder ocultar el meu entusiasme—. Si pogueres aconseguir-lo, això seria mel.

—En tinc una còpia que em va donar perquè li cuidara les plantes quan se n’anava de viatge, o quan Iñaki i ell s’ho arreglaven per escapar-se uns quants dies a recórrer alguna ruta cicloturística.

Clàudia i jo vam convindre que arriscar-nos a inspeccionar l’habitatge aquell mateix diumenge era massa precipitat. Vam acordar que ens trobaríem l’endemà i que aprofitaríem la llarga pausa de tres hores per dinar que partia el seu torn de treball a la boutique de Francis Montesinos —entre les dues del migdia i les cinc de la vesprada— per fer una visita conjunta al carrer de Santa Rita i buscar-hi pistes colze a colze. No em feia cap il·lusió que m’acompanyara durant l’escorcoll, però allò era una condició sine qua non que m’imposava. Al capdavall, ella coneixia la parella des de feia anys i sabria detectar millor que jo qualsevol incoherència, detall inconsistent o mancança que a mi se’m poguera passar per alt.

—Fins demà, Sam Spade —es va acomiadar, tot recuperant per un moment l’habitual to sorneguer que la caracteritzava, però sense poder evitar que la seua veu sonara lànguida i apesarada.

—Fins demà.

Després de penjar el telèfon, no vaig tindre ja ànims de marcar el número de ma tia i encetar una altra interminable conversa amb ella que s’estendria —pam amunt pam avall— durant una altra mitja hora bona i que em depararia —de ben segur— un generós grapat de nous maldecaps que s’afegirien sense pietat a la interminable caterva de neguits bulliciosos que ja m’acuitaven en aquells moments. De tant de sospesar possibilitats recargolades i teories conspiranoiques, tenia la matèria grisa brogint a tota pressió a dins la testerola i els pensaments acumulats a punt de rebentar-me les parets del crani. En situacions així, quan les inquietuds m’atabalaven fins al punt de causar-me greus migranyes, la solució passava per eixir immediatament a prendre l’aire fresc i tirar-me a nadar a la mar, als ullals, al riu o onsevulga que hi haguera una massa d’aigua neta i abundosa. Malauradament, donades les baixes temperatures ambientals i el meu precari estat de salut, aquella no era en absolut una bona idea i l’única alternativa que se’m va ocórrer va ser acudir a la sessió matinal de Puzzle per pegar-me una merescuda farra que em fera oblidar totes les meues preocupacions i em permetera aclarir-me les idees per la via dràstica.

XXX

La sessió matinal dels diumenges de Puzzle va ser una visionària ocurrència de Carlos Simó, el llegendari discjòquei de Barraca a qui cal atribuir també —en bona mesura— l’eclosió inicial de la Ruta. Després de penjar els cascos l’any 1986, el pioner mestre de cerimònies s’havia reconvertit en promotor musical i s’havia fet càrrec de la reconversió de Bunker, una antiga i espectacular sala de ball ubicada enmig dels arrossars, entre les Palmeres i el Perelló, en un entorn idíl·lic. Al principi, a pesar d’haver-hi fet una sucosa inversió, el negoci no tirava gens ni mica i els amos es desesperaven perquè la penya no hi entrava fins que no tancaven la resta de discoteques. Llavors, va ser quan Simó va tindre la brillant idea d’aprofitar un buit legal i va decidir mantindre el local obert fins al migdia. Amb aquella audaç aposta va aconseguir que el lloc esdevinguera l’after oficial de la moguda i que la seua pista s’omplira de gom a gom de gent que volia continuar de festival. Més endavant, la resta de sales ho van copiar i van anar estirant els seus horaris diürns fins que, a inicis dels noranta, hi arribaren les disbauxades sessions de dilluns de N.O.D., a Riba-roja, i va ser a partir d’aquell moment, més o menys, quan la cosa començà a desbarrar en un massiu pelegrinatge desenfrenat: havia nascut la «Ruta del Bakalao».

Fora com fora, a mi em va vindre de perles la sessió matinal de Puzzle d’aquell darrer diumenge d’octubre, perquè necessitava fondre’m entre la multitud tumultuosa, sincronitzar la meua sinapsi neuronal amb els batecs reiteratius de les melodies electròniques, deixar-me hipnotitzar pels erràtics feixos de les llums multicolors i perdre el cap durant algunes hores en l’etereïtat abstracta de l’univers per tal de poder pair tota la informació que havia rebut de colp i volta aquell matí.

La meua eixida —fugaç però intensa— va obrar l’efecte desitjat i em va servir per aclarir-me notablement les idees. L’endemà, dilluns, després d’una profunda i reparadora dormida, em vaig despertar que devien ser les sis i mitja tocades de la matinada i, amb el cap d’allò més lúcid, vaig sortir a la balconada armat amb un bloc de notes i una llapissera i amb el cigarret de rigor penjat als llavis dibuixant en l’aire entortolligades i capricioses columnes d’un fum blavós nocivament assossegador. La mar rugia al fons, en la foscúria indefinida de l’horitzó, i la brisa gèlida bufava sense treva —suau però constant—, tot contribuint a espavilar-me i aguditzar-me els sentits. En un parell d’hores, posaria en marxa la primera fase del meu nou pla d’investigació: visitaria la viuda d’Ignacio Mendiola, tot fent-me passar per un agent de la seua companyia asseguradora, i esbrinaria si el seu home tenia contractada alguna pòlissa privada, a quant ascendia la prima per defunció i qui n’era el beneficiari —o la beneficiària—. La teoria era que, si existia una contrapartida econòmica a favor de la desconsolada esposa, ella tenia totes les paperetes per encapçalar el rànquing de sospitosos d’haver comès el doble crim. L’evidència, però, només serviria com a prova de càrrec si el mòbil havia sigut estrictament pecuniari i no es tractava d’una venjança de caràcter sentimental. D’això, ja no n’estava tan segur ni podia estar-ho. El que sí que havia assumit de manera ferma era la hipòtesi de la conspiració i l’assassinat encobert. Tanmateix, no l’havia assumida a partir dels arguments que m’havia exposat Clàudia per telèfon —al capdavall, totes les seues suposicions eren simples conjectures—, sinó per un detall cabdal de la descripció de l’escena del crim que no em quadrava en absolut i que em tenia d’allò més escamat des del mateix moment en què li l’havia sentit esmentar al Tato: jo havia vist amb els meus propis ulls com els goril·les de la timba de la Casa del Quinzet escorcollaven l’empresari de dalt a baix i comprovaven que no duia cap arma damunt. Més tard, quan Ignacio havia conduït borratxo fins al pis de l’amant i havia aparcat a la plaça de Santa Mònica, tampoc no l’havia vist agafar cap objecte del seu vehicle abans de davallar-ne. El dubte, aleshores, era: d’on collons havia tret la pistola amb què, suposadament, havia cosit a trets la seua parella i després s’havia volat la tapa del cervell? La guardava a l’apartament de Sebastià Landete? Quin trellat tindria guardar allà una pipa que se suposa que volia per defensar-se d’un possible atac terrorista, si es tractava d’un lloc que sols visitava esporàdicament? Era molt més lògic que la guardara a sa casa o al despatx de l’empresa —o, fins i tot, que sempre la duguera amb ell—. Era en aquell punt concret on trobava que el relat oficial feia aigües i prenia força la possibilitat que una tercera persona haguera intervingut en la comissió del delicte; algú que estava a l’aguait i que havia aprofitat per actuar just quan els membres de la Brigada d’Informació m’havien pres per un etarra i havien descuidat la vigilància de l’empresari. Es tractava d’una explicació alternativa prou rocambolesca, però era un fet irrefutable que Mendiola havia detectat al setembre que algú el seguia amb obscures intencions i ho havia denunciat davant les autoritats —per això havia demanat protecció policial i per això havia sol·licitat un permís especial per portar armes—. ¿Podia donar-se el cas que qui l’assetjava no fora cap terrorista, sinó algú que li volia mal, i que aquell lamentable malentès ens tinguera a tots confosos?

Podia donar-se.

Ara bé, en eixe cas, de qui collons es tractava? De la dona? D’un sicari a sou contractat per ella? D’algun creditor que, fart d’esperar, havia decidit saldar un deute per la via dràstica? D’un tercer amant en discòrdia ferit en l’orgull? D’un membre de l’Opus Dei que havia descobert la relació pecaminosa i l’havia volguda tallar d’arrel? Quin sentiment havia mogut l’assassí —o assassina— a perpetrar aquella atrocitat? La venjança? L’odi? La fe cega? L’homofòbia i el desig de fer-ne escarni públic? O, simplement, la causa era una vil qüestió monetària? Per què havia executat els dos amants junts i s’havia entretingut després a sembrar-hi pistes falses perquè tot plegat semblara un crim passional producte del descobriment fortuït d’una abjecta extorsió? Com havia obtingut la pistola que figurava a nom d’Ignacio Mendiola i d’on l’havia treta? D’on havien eixit les fotos comprometedores i la carta mecanografiada que justificaven la presumpta traïció del nóvio?

Tots aquells interrogants que em ballaven pel cap eren aspectes crucials que calia dilucidar al més aviat possible i, si no es donava la santíssima casualitat que la línia d’investigació de l’assegurança oferia resultats esclaridors, m’esperava una tasca d’allò més àrdua intentant resoldre aquell complex galimaties.

XXXI

—Bon dia. És vostè la senyora Maria del Pilar Goiricelaya?

La meua pregunta innocent, formulada a boca de canó just quan l’afligida viuda d’Ignacio Mendiola es disposava a abandonar el pati de la seua pintoresca mansió per adreçar-se —com cada matí— cap a l’església de Sant Joan de l’Hospital, la va agafar totalment a contrapeu. Sobretot, perquè la pobra tenia el cap en un altre món molt més enllà d’aquest i a mi no m’havia vist ni vindre.

—Sí… Eh… Així és: soc jo. I vostè, qui és i què vol?

De bon principi, la dona em va fitar amb una ganyota de suspicàcia defensiva dibuixada al rostre, però de seguida va relaxar les seues faccions contretes a la vista de la meua aparença impecable i de la pinta d’administratiu gris i seriós que transmetien el meu vestit de tall formal, l’asèptic maletí de pell que sostenia en la mà, la corbata monocromàtica que se m’enroscava al coll, les sabates llustroses que em cobrien els peus, les ulleres de pasta que emmarcaven la meua mirada, els cabells perfectament pentinats amb la ratlla de costat que em conferien un estudiat punt beatífic i tota la resta de xicotets detalls estètics que tan acuradament havia preparat abans d’abordar-la. La idea l’havia treta de Fletch, el camaleón, una divertida pel·lícula protagonitzada per Chevy Chase. El film m’havia fet prendre consciència de la importància de dominar l’art de la disfressa en el meu ofici i, tot i que en un principi havia triat aquell títol perquè m’havia fet gràcia la coincidència onomàstica, després va resultar que —a més d’entretindre’m— també em va servir per aprendre’n alguns trucs de camuflatge.

—Soc Àlex Martín, inspector en cap de la companyia asseguradora del seu difunt marit —em vaig presentar, solemne, alhora que li estenia cordialment la mà—. En primer lloc, permeta’m que li transmeta les més sinceres condolences per la seua tràgica pèrdua; en nom meu i de tot el personal de la nostra humil empresa, l’acompanyem en el sentiment.

—Gràcies —respongué, encara astorada per la meua sobtada aparició.

De moment, havia aconseguit clavar —paraula per paraula— la presentació que amb tanta perseverança havia assajat durant el trajecte en moto des de Sueca cap a València. Tot anava vent en popa…

—El motiu de la meua visita, senyora Goiricelaya —vaig prosseguir amb decisió—, és ajudar-la a resoldre immediatament tots els tràmits burocràtics relatius a la pòlissa de vida del seu finat espòs.

Amb aquella frase m’ho jugava tot a blanc o negre, perquè la seua resposta confirmaria si la pòlissa exisistia realment o si, per contra, només es tractava d’una mera especulació quimèrica.

—Ja!? Tan prompte!? —es va estranyar i va tornar a contemplar-me de dalt a baix amb recel—. Però si no fa ni dos dies que Iñaki se n’ha anat!

Va dir que «se n’havia anat» i no que «s’havia matat» ni que «s’havia suïcidat»; era com si no acabara d’assumir el que realment havia passat —o almenys la versió oficial del que realment havia passat.

—En efecte, senyora Goiricelaya, però es tractava d’un client prioritari per a la nostra companyia i tenim especial interès a resoldre el seu expedient amb la màxima celeritat possible. —Aquella eventual rèplica estava ja prevista i només em vaig limitar a cenyir-me al guió—. Disposa d’uns minuts per atendre’m?

—Sí, sí, clar —hi va accedir, guiant-me cap a l’interior de la residència—. Estava a punt d’anar a missa, però passe avant, passe…

Hi havia un punt paradoxal en aquella escena: mentre jo em feia passar per un polit i afable corredor d’assegurances —i cada vegada m’unflava més interpretant el meu paper—, davant meu tenia una dona altiva i fibrosa vestida de rigorós dol que —al seu torn— també representava el rol d’una viuda desconsolada i desconcertada i ho feia amb tal grau de veracitat que, o bé es tractava d’una actriu consumada, o bé el seu trasbals i el seu patiment eren cent per cent reals.

—Si no li importa, primer que res, m’agradaria fer una ullada a la pòlissa que va contractar el seu home —li vaig demanar, després d’haver-me acomodat en un extrem del sofà de tres places de l’elegant saleta d’estar.

—No en tenen vostès una còpia?

Novament, la sospita tornava a fer acte de presència en la conversa, però la resposta a aquell interrogant també estava previnguda de bestreta.

—Clar que sí, senyora Goiricelaya, l’original el custodiem degudament als arxius de les nostres oficines centrals. Només es tracta d’una simple formalitat, per tal de contrastar-ne l’autenticitat i la vigència; cal comprovar que els pagaments estaven al dia i que tot està en ordre.

—Ah, ja. Doncs no sé si els pagaments deuen estar al corrent o no; d’eixes coses s’ocupava el meu home, jo no entenc molt de números ni de papers…

Aquella resposta i la cara d’absoluta consternació que la dona va fer quan vaig mencionar el tema dels pagaments no eren la típica reacció que m’esperava per part d’una pèrfida viuda àvida de diners que haguera tramat un retorçut complot per assassinar el seu marit. De fet, mentre ella se n’anava a rebuscar entre els documents del difunt, jo vaig començar a témer que allò podria ser una altra via morta i que, d’aquella visita, no en trauria cap profit.

M’equivocava de dalt a baix.

—De quina companyia m’ha dit que era vostè, inspector? —em va preguntar, en tornar a la sala. En les mans sostenia un feixuc carpesà de tapes negres i anava fullejant-ne el contingut mentre s’acostava al sofà—. Sembla que Iñaki tenia contractada més d’una assegurança…

Aquelles paraules apuntalaven les meues darreres cabòries: la dona pareixia desconèixer per complet els negociats del seu marit i, si era així, tampoc no tindria res a veure amb la seua mort. O això, o sabia dissimular d’una manera magistral. En qualsevol cas, la qüestió que m’acabava de plantejar em situava en una tessitura de nou complicada: aquella era una pregunta que m’havia esperat al principi del nostre encontre i no en aquell moment en què ja quasi tenia a tocar el meu objectiu. La meua resposta, per força, només podia ser una: escollir a l’atzar el nom d’una de les principals companyies del sector.

—El Ocaso, senyora, soc inspector en cap del Ocaso.

Van transcórrer els segons agònicament fins que, després de furgar una bona estona entre la paperassa de l’arxivador, em va allargar un patracol de fulls grapats amb el característic logotip crepuscular de la corporació imprès al marge superior.

—Ací té.

La flauta havia sonat i, per fi, tenia davant dels ulls la prova documental que, en teoria, em permetria evidenciar l’existència d’un possible interès econòmic en el dramàtic succés del carrer de Santa Rita i fer trontollar la hipòtesi oficial del crim passional. Vaig començar a llegir-ne el text i, en efecte, tots els indicis apuntaven cap a aquella nova direcció: la pòlissa estava signada a data del 5 març de 1984 —i, per tant, superava amb escreix el prescriptiu període de carència anual—, Maria del Pilar Goiricelaya figurava com a única beneficiària i la prima pel decés del seu marit ascendia a vora cent milions de pessetes de les d’abans —uns sis-cents mil euros al canvi d’ara—; un pessic gens menyspreable que feia que pagara molt la pena llevar l’home del mig. El problema, però, era la tretzena clàusula del contracte:

«Si es demostra que la mort de l’assegurat ha estat causada de manera conscient o voluntària per ell mateix, la seua defunció quedarà totalment exclosa de la cobertura de la present pòlissa. Així mateix, també en quedarà anul·lat qualsevol benefici derivat si es prova que el traspàs ha estat produït a conseqüència d’una conducta temerària o manifestament imprudent per la seua part.»

Aquell paràgraf, l’anomenada «clàusula d’exclusió per suïcidi» —habitual a les pòlisses de vida d’aquella època i encara vigent en algunes hui en dia—, desmuntava les meues conjectures preliminars: si ningú no havia de cobrar ni un duro per la mort d’Ignacio Mendiola, l’assegurança no podia ser el mòbil últim del crim. Amb tot, allò no exculpava per complet la viuda; ella podia, perfectament, haver instigat l’assassinat de l’home i de l’amant arran d’haver-ne descobert la infidelitat i haver-se sentit traïda i ferida en l’orgull. Tanmateix, no tenia massa sentit que haguera planejat que la mort del marit semblara un suïcidi si això li havia d’impedir cobrar una fortuna considerable procedent de les diverses pòlisses que el difunt empresari tenia subscrites amb diferents companyies. Podria ser que ignorara la clàusula d’exclusió, o que la coneguera i que ho haguera fet a posta perquè les sospites mai no recaigueren sobre ella, però tot plegat sonava massa recargolat i les vibracions que em transmetia la pobra dona que seia expectant davant meu no eren —ni de bon tros— les d’una maquiavèl·lica viuda negra que havia ordit un crim perfecte, sinó —més aviat— les d’una altra víctima col·lateral de la tragèdia.

—I bé? —em va preguntar, en adonar-se que arribava a l’última pàgina.

—A falta de contrastar-hi un detall, pareix que tot està en regla —vaig mentir. No em veia amb cor de dir-li la veritat i anunciar-li que no rebria cap compensació econòmica per part de cap companyia asseguradora i que, per a més inri, com que el seu marit estava en la ruïna, els bancs i tota la rècua dels seus creditors es llançarien aviat sobre les despulles del seu patrimoni com una bandada de gavines famolenques a la vista d’un bocí de carronya.

—Quin detall li cal contrastar?

Es tractava d’una minúcia, una observació cal·ligràfica sense importància aparent que havia fet just en el moment de finalitzar la lectura del plec de condicions, però aquell particular m’havia cridat poderosament l’atenció:

—Em pot aclarir per què la signatura final del seu difunt marit està tan torta?

Vaig pensar que podria tractar-se d’una falsificació, però resultava de mal creure que, si algú havia volgut imitar la firma del difunt empresari, ho haguera fet d’una manera tan barroera que fins i tot un ull inexpert com el meu ho havia pogut detectar a simple vista. A més a més, no tenia gaire lògica tampoc.

—És que Ignacio era esquerrà —va respondre ella, secament, després d’examinar-hi la rúbrica.

—Esquerrà?

—Sí. Per això, de vegades, segons on i com, li costava d’escriure-hi recte i havia de girar la posició del document per col·locar-se’l al seu gust.

En sentir allò, me’n vaig eixir tot d’una del meu paper i em va brollar del fons de les entranyes una blasfèmia de tal magnitud que va fer que el semblant de la seràfica Maria del Pilar es tornara, ipso facto, blanc com un ciri pasqual.

—Cague en Déu!!!

XXXII

Sense ni tan sols acomiadar-me de l’astorada amfitriona, vaig marxar de sa casa esperitat; l’exabrupte que acabava de proferir havia fet saltar pels aires la meua tapadora corporativa i no volia aturar-me a donar-li explicacions —tot i que, de retruc, gràcies al meu oportú descobriment, la compungida dona esdevindria una afortunada viuda multimilionària—. Que Ignacio Mendiola fora esquerrà corroborava els pitjors temors de Clàudia: el suïcidi de l’empresari i l’assassinat del seu amic, Sebastià Landete, havien sigut un vil muntatge. A les fotos de l’escena del crim que el Tato m’havia mostrat dissabte de matí s’apreciava clarament com el presumpte homicida subjectava l’arma amb la mà dreta i el fet d’haver-li col·locat malament la pistola evidenciava un error garrafal per part del responsable —o la responsable— de la macabra posada en escena. No obstant això, aquella cagada, per gran que fora, no aportava cap informació significativa sobre la identitat del veritable executor —o executora— ni cap pista al respecte de les seues sibil·lines motivacions. L’únic que es podia inferir amb certesa d’aquella revelació era que l’autèntic autor —o autora— de la matança no tenia un tracte gaire íntim amb l’empresari —almenys no prou íntim per saber quina era la seua mà hàbil— i que no es tractava tampoc d’una persona especialment observadora. No era molt, però almenys descartava de manera automàtica la implicació de la desconsolada senyora de Mendiola. I també la de la meua sòcia, a qui vaig visitar tot just a continuació.

—Bon dia, estimada, em sap greu haver-te tret del llit —vaig dir, amb sorna, quan Dàmaris va comparèixer en l’estança.

Anava pentinada a correcuita, amb els cabells arreplegats en un monyo alt i sense maquillar, i vestia una túnica vaporosa de motius florals deixada caure sobre el seu cos sinuós i combinada de qualsevol manera amb les primeres sabates que havia pescat a l’atzar del rober. Amb tot, impressionava igualment amb aquella indumentària improvisada i, quan la vaig tornar a tindre al davant, una vegada més, la cadència dels batecs del meu cor es va accelerar fins a assolir un ritme de final de mascletà; la seua abassegadora bellesa innata no requeria gaires artificis per aconseguir revolucionar les meues hormones i fer enfollir el meu esperit. Anys després, quan es va convertir en una celebritat televisiva, va començar a abusar del rímel, dels colorets, de les ombres i dels retocs de cirurgia estètica per intentar amagar els estralls de l’edat i del seu frenètic tren de vida social i va acabar esdevenint gairebé una caricatura grotesca del que havia sigut.

Això, però, va ser molt més tard. Aquell matí, simplement, estava radiant…

—No t’esperava tan prompte —es va excusar ella—. Ni tampoc m’imaginava que vindries amb eixes pintes de venedor d’enciclopèdies a domicili! —va afegir, riallera—. Mare meua! Es pot saber d’on vens i què has fet amb el Fletxa de la jupa, els texans i les botes camperes?

—L’he hagut d’aparcar temporalment per un tema d’una investigació —vaig justificar, amb un punt presumptuós—. Es tracta d’una llarga història que després t’explicaré, però abans m’has de resoldre un dubte que tinc…

—Digues.

—Tu sabies que Ignacio era esquerrà?

—Jo? Clar! Abans de llegir-los el destí ocult en les cartes del Tarot, faig que tots els meus clients tallen la baralla amb la mà esquerra, que representa el subconscient. En el cas dels esquerrans, ho han de fer amb la dreta. A més, en la pràctica de la quiromància, és vital distingir quina és la mà dominant i quina la secundària, perquè el traçat i el significat de les línies canvia segons es tracte d’un cas o d’un altre. Encara que, com tu mateix vas comprovar la primera volta que vas vindre, tot és un truc de mentalisme i d’engany psicològic. Per què ho preguntes?

Malgrat que estava segur que ella s’hauria fixat en aquell detall de les mans, la seua confirmació de viva veu i la innocent desimboltura amb què m’havia respost em van fer sentir molt més alleujat: definitivament, ella no havia tingut res a veure amb la mort del seu client i podia parlar-li amb absoluta franquesa.

—He descobert que Ignacio Mendiola no es va suïcidar ni va matar tampoc el seu company: en les fotografies pericials de l’escena del crim que el meu col·lega el Tato em va ensenyar despús-ahir, s’aprecia clarament com el cadàver subjecta l’arma homicida amb la mà dreta.

El rostre de Dàmaris es va tornar lívid en processar aquella informació.

—Ostres, això és molt greu! Li ho has explicat ja al teu amic poli?

—Encara no —vaig confessar—, voldria acabar de lligar alguns caps abans d’amollar-li la bomba. I ací és on entreu tu i la teua ment brillant: necessite que m’ajudes a trobar algun indici que em permeta descobrir qui podria tindre interès a matar l’empresari i fer passar per un crim passional la seua mort i la del seu amant.

—Uf, no sé què dir-te…

—Fes memòria: recordes quins eren els temes que més l’angoixaven?

—Ja et vaig dir que el tio em preguntava, sobretot, per temes sentimentals i per qüestions relacionades amb jocs d’atzar. Respecte dels temes de parella, jo em pensava que es referia a la seua dona fins que tu em vas revelar que tenia un amant i, aleshores, ja vaig vore més clar per on anaven els tirs i vaig entendre millor per què li preocupava tant la possibilitat de perdre la seua relació: el pobre estava dividit entre el que tenia a casa i el que tenia fora.

—I pel que fa als jocs d’atzar?

—Pel que fa als jocs d’atzar em solia demanar quins serien els seus números i colors de la sort aquella setmana i bajanades absurdes per l’estil. Supose que, després, devia usar les meues prediccions per apostar en alguna timba.

—Però no li va funcionar… —vaig apuntar.

—No, no li va funcionar en absolut; pel que em vas informar i confirmar tu mateix, el tio estava completament arruïnat.

—Així és —vaig corroborar—. Aleshores, el que jo em demane és: com és que el tio seguia acudint regularment a la teua consulta de vidència, si les teues prediccions fallaven més que una escopeta de fira?

La meua pregunta punyent no va causar en ella l’impacte que jo m’esperava i el seu ànim, pràcticament, ni es va immutar.

—A vore, xato: per curar-me en salut, jo ja li havia advertit des del començament que la numerologia no era la meua especialitat, que allò dels dígits de la sort era un assumpte relatiu i que jo podia vore una xifra en la bola de cristall però no discernir a quin esdeveniment concret estava vinculada. Per exemple, si jo veia un dèsset, no volia dir que si ell es plantava amb un dèsset en una taula de blackjack guanyaria la mà al crupier; el número podia significar que una persona de dèsset anys li donaria una bona notícia aquella setmana o que, a dèsset quilòmetres de sa casa, faria alguna troballa interessant. Entens com funciona el mecanisme?

—Més o menys. Es tracta de ser ambigua i mirar de no xafar-te els dits, no?

—Justa la fusta. De tota manera, crec recordar que alguna vegada, al principi d’acudir a mi, sí que es va endur un bon pessic de diners apostant als números que jo li havia predit; potser per això va continuar confiant en les meues facultats i va seguir consultant-me cada setmana…

—I tot allò havia sigut per pura xamba?

—Pura i dura casualitat. Ni amb uns coneixements elevats de Matemàtiques es poden encertar els resultats de la majoria de jocs d’atzar, perquè justament hi intervé l’atzar i l’atzar és impredictible.

—Totalment.

—De tota manera, el que no és impredictible és la conducta humana i trobe que Ignacio també acudia regularment a la meua consulta perquè li funcionaven a les mil meravelles els meus filtres i bàlsams d’amor.

—Filtres i bàlsams d’amor?

—Els filtres són unes mescles d’olis essencials que jo mateixa confeccione, a partir de diverses plantes medicinals, i que fan l’efecte d’un perfum embriagador que captiva intensament l’atenció de qualsevol persona que l’olore a distància íntima.

Allò dels filtres potser explicava per què jo sentia un encaterinament tan extrem per ella cada vegada que la tenia a tocar…

—I els bàlsams —va prosseguir— són unes cremes potenciadores de la libido elaborades a base de menta, cera d’abella i aromes naturals, que s’apliquen sobre el tors i els genitals de la parella i tenen un ardorós efecte erogen immediat.

—Això és el que em vas aplicar quan…?

—En efecte —em va tallar ella, en sec, tot impedint que la conversa m’excitara més la imaginació i derivara en un continu intent de flirteig per la meua part—. I m’atreviria a aventurar que, donada la situació personal d’Ignacio, no només usava el meu bàlsam per divertir-se amb el seu amant, sinó que l’emprava també per aconseguir posar-se a to quan havia de complir els deures conjugals amb la dona.

—És probable —vaig admetre—. Però tot açò no porta enlloc; ha d’haver-hi alguna cosa més! No recordes cap altre detall significatiu dels vostres encontres? No em vas dir, la primera vegada que em vas parlar d’ell, que també et consultava sovint sobre una complicada decisió que havia de prendre en breu i que l’amoïnava de manera recurrent?

—Sí, sí, així és: Ignacio es manifestava completament dividit per causa d’una costosa elecció que hauria de fer aviat a contracor. Però mai no em va acabar d’aclarir de què es tractava, i jo, arran dels resultats de les teues indagacions, vaig deduir que el que pretenia era separar-se de la seua dona i que això, sumat al fet d’haver de reconèixer la seua autèntica identitat sexual i renegar dels principis de la fe catòlica, li generava un greu conflicte interior.

—Té tota la lògica —vaig remugar—. Tanmateix, en tot el temps que jo el vaig estar vigilant, no em va fer mai la sensació de trobar-se a disgust quan estava en família. Al contrari: interpretava el paper de pare i marit exemplar a la perfecció.

—Portava molts anys duent una doble vida i ja ho tenia més que assumit.

—I, si ho assumia, no creus que això no pot ser el que realment l’angoixava? Eixa contradicció em neguiteja prou: a mi sempre em va fer la impressió que patia molt més per la seua situació econòmica que pel seu caos sentimental.

—Sense diners no podia ser lliure. Tal vegada, l’amant i ell havien planificat viure a l’estranger i començar de zero quan Ignacio posara fi al seu matrimoni.

—I hauria abandonat sense més ni més les seues filles!?

—Mmm… En això tens raó: les filles les estimava amb bogeria.

—Aleshores?

Ambdós ens sentíem cansats i atrapats en un bucle dialèctic, però ella no es va donar per vençuda i va provar d’estirar un altre fil:

—No em vas comentar tu que Ignacio havia intentat donar el colp en la timba clandestina de pòquer, aquella on va anar divendres?

—Sí, va convèncer l’amant perquè s’apuntara a la partida, fent-se passar per un desconegut, i afavorira el seu joc d’amagat. Però l’estratègia no va funcionar: els jugadors professionals se les saben totes i li va eixir el tret per la culata.

—I no podria ser que estiguera angoixat per haver de perpetrar eixa estafa?

—Podria ser —vaig acceptar, pegant voltes a la hipòtesi—, però a mi aquella història em va semblar més fruit d’una maldestra improvisació desesperada que d’un pla meditat. No —vaig concloure—, el que amoïnava Ignacio devia estar relacionat, d’alguna manera, amb els seus negocis i amb la seua precària situació financera…

—Ostres, clar! —va exclamar, de sobte, amb l’esguard il·luminat per una revelació més poderosa que qualsevol de les seues fingides visions—. Ara que parles dels seus negocis, m’ha vingut al cap que una vegada em va demanar que consultara a les cartes si el seu nou soci era de fiar…

—Tenia un soci!?

—Es coneix que sí.

—La mare que m’ha parit!!!

XXXIII

Des del telèfon mateix de l’apartament de Dàmaris, vaig contactar immediatament amb el Piri. Encara no devien ser ni les nou i mitja del matí d’aquell darrer dilluns d’octubre, però el vaig pillar ja remenant el cul per la seua botiga d’informàtica.

—Bon dia, Pere!

—Fletxa, nano, quina sorpresa! Què fas tu en marxa a estes hores? Com va quedar la correguda d’ahir? —Es referia a la festa, perquè havíem coincidit per la Puzzle i ell tot ho duia al terreny taurí.

—Bé, bé, vaig triomfar com un autèntic mestre —li vaig dir per dir—. Escolta’m amb atenció, tio: deixa ara mateix el que estigues fent i ves-te’n cagant hòsties cap a Polinyà, a punxar les altres línies de l’empresa de transports del nostre amic i a transcriure qualsevol conversa que escoltes.

—Però…

—Ni peròs ni peres, tio, és qüestió de vida o mort. I no patisques, que et pagaré el triple del jornal que guanyaries si et quedares arreglant ordinadors.

A continuació, vaig penjar l’auricular i no li vaig deixar cap opció de rèplica. Potser havia exagerat una mica assegurant-li que es tractava d’un assumpte de vida o mort, però volia engrescar-lo perquè s’afanyara al màxim i, al remat, va resultar que els esdeveniments posteriors em vam donar la raó i, sense saber-ho ni voler-ho, acabava de formular una funesta premonició.

En haver finalitzat aquella telefonada urgent, vaig fer partícip Dàmaris del meu pla per visitar l’escena del crim aquella mateixa vesprada en companyia de Clàudia. Li vaig contar qui era i quina relació tenia amb les víctimes, li vaig revelar que m’havia suplicat, destrossada, que investigara l’assassinat dels seus amics i que jo havia acceptat fer-me’n càrrec. Finalment, la vaig convidar a sumar-se a la nostra comitiva detectivesca. Ella, no obstant, va rebutjar amablement la invitació —tot adduint que tenia concertada per a les cinc una important sessió d’espiritisme amb un grup de senyores de l’alta societat— i em va suggerir que no em ficara en més embolics i que explicara a la policia tot el que havia descobert fins aleshores.

—Abans que la cosa acabe malament —havia reblat.

Hauria d’haver-li fet cas, sens dubte. Tanmateix, en lloc de prendre el seu consell i el seu auguri en consideració, li vaig plantar un bes per sorpresa als morros —un bes que feia estona que maldava per donar-li— i li vaig dir amb veu impostada de galant de pel·lícula:

—M’agrada que et preocupes per mi, nena.

Durant un minut o dos es va deixar fer amb fruïció i vaig notar com la seua capa exterior de permagel es fonia sota la calidesa de la meua abraçada. De sobte, però, em va apartar bruscament i em va dir:

—Te n’has d’anar, açò no pot ser!

—Per què no? Què passa? Quin problema hi ha?

—El majordom és mon pare —em va confessar, arrufant l’entrecella i fent una ganyota de circumstàncies que no admetia cap mena de discussió.

Abans de marxar, vam acordar que soparíem junts aquella nit per l’Eixample i que, llavors, la posaria al corrent de qualsevol novetat i passaríem comptes.

—Ves a espai, Fletxa, i no jugues amb foc —em va dir, a tall de comiat.

Les seues paraules amoïnades em van sonar a música celestial i van fer que se’m quedara dibuixat al rostre un perpetu somriure d’estúpida felicitat que va fer grunyir d’enveja insana el porter mentre jo abandonava l’edifici eufòric, surant sobre un núvol d’enamoradissa ingravidesa.

XXXIV

Després d’aquell breu —però intens— retrobament amb la meua estimada sòcia, vaig decidir que em mereixia un bon esmorzarot per tot el que havia indagat aquell matí a unes hores en què, normalment, ni tan sols solia estar alçat. Vaig pujar de nou a la meua moto i vaig enfilar la vora del riu cap al Carme amb el propòsit d’estacar-me un senyor entrepà de brascada del bar Carxofa, i, en acabat, la idea era aprofitar el viatge i visitar la meua benvolguda tieta Ampariues, amb qui també havia d’aclarir una sèrie de tèrboles qüestions relatives al cas que m’havia encomanat investigar feia dues setmanes i que em neguitejaven a manta.

—Obri’m, tia, soc Vicent; passava per ací i he vingut a vore’t.

—Toca, al·leluia, lloat siga el cel, ja era hora que es dignara a aparèixer el desaparegut! —va exclamar ella, declamant a crits i fent escarafalls exagerats des de la balconada del seu modest piset del carrer de Dalt.

—T’he dut una botelleta de mistela i uns rotllets d’anís —li vaig dir, mostrant-li la bosseta del forn del cantó i intentant aplacar-la.

—No intentes comprar la teua tia amb guilindaines i bagatel·les, Vicentet! —va protestar, agafant-me d’una manotada els presents a mesura que m’obria la porta i girant cua cap a la saleta d’estar—. Sé de bona tinta que fa més d’una setmana que no vas a classe i per això no t’he vist el pèl per ací des d’aquell dia que havies quedat per sopar en La Carme amb una xicona —va continuar marmolant-me—. Espere que la raó per no anar a l’Escola d’Arts i Oficis siga que estàs completament penjat per ella i que esteu vivint la vostra particular lluna de mel tancats en una habitació d’hotel; perquè si m’assabente jo que estàs tornant a faltar a les teues obligacions acadèmiques perquè et dediques a anar de festa sense parar, ni ta mare ni jo ni Déu nostre senyor no interecedirem de nou davant de ton pare i ningú no et deslliurarà d’haver d’anar a treballar a l’obra o a la taronja. Entesos?

—Eh… —No sabia què respondre-li, no m’esperava aquell passó.

—I en la cara, què tens en la cara?

—És el pentinat amb la clenxa de costat, que me la fa més redona.

—Mm… Segur? No et deus haver barallat amb ningú, no?

—Què dius! —vaig mentir—. Tu saps que soc pacifista i no crec en la violència.

Si ma tia arriba a tindre notícia de la pallissa que m’havien clavat els agents de la Brigada d’Informació divendres a la nit, s’hauria plantat en la comissaria tot d’una i els hauria amollat una reprimenda de tres parells de nassos sense dubtar-ho.

—I es pot saber per què vas així vestit, que pareixes un testimoni de Jehovà revingut? —La repassada encara no havia acabat—. No em digues que t’has deixat abduir per una secta d’eixes que proclamen l’adveniment del Judici Final!?

—Què dius, ara!? —Aquella eixida també em va agafar desprevingut—. No, no, en absolut; açò és una disfressa que m’he hagut de posar per a una investigació.

—Una disfressa per a una investigació…

—Això mateix. Este matí m’havia de fer passar per un agent d’una companyia d’assegurances i he trobat que esta era la indumentària més adequada per al paper.

—Ah. En eixe cas, la veritat és que et para bé i està prou encertada. Però, la pròxima vegada, porta’m el trage abans i te l’entraré una mica de camals, que es nota que l’has agafat de l’armari de ton pare i et ve un pèl massa gran.

Ja us havia dit que si ma tia no existira caldria inventar-la, no?

—I bé, xiquet, conta’m: de què va la teua investigació?

—No et puc contar res, tia, ho sent: és top secret.

—De veres no pots contar res, ni a mi, que soc la teua tieta predilecta? Almenys, dis-me que és per això que no vas a classe…

—I tant que és per això! És un assumpte molt important que em té ocupat nit i dia.

—I amb la xicona aquella del sopar de La Carme, què: hi ha tema o no hi ha tema? Ella també està involucrada en la teua investigació?

Amparo Chaqués havia encetat la mistela, havia obert la veda de preguntes incisives i el seu interrogatori anava a ritme de pregunta per glop.

—Amb la xicona estic eixint i també som socis —li vaig respondre—, però ja t’he dit que no et puc contar res més sobre el meu cas.

—Aleshores, dispara: a què es deu la teua visita?

S’havien acabat els romanços.

—Vas llegir el diari d’ahir?

—Et quedaràs a dinar? Et faré un arrosset amb bledes.

Tot i que acabava d’arrear-me un pantagruèlic esmorzar, vaig començar a salivar només de pensar en aquell deliciós plat d’ingredients humils que les mans portentoses de ma tia sabien convertir en un menjar celestial.

—Clar que sí. Però digues —vaig insistir—: vas llegir o no el diari?

—No —em va dir, entre seca i molesta—. Per què l’havia de llegir? Amb mirar la tele i sentir la ràdio ja em considere prou informada. I, a més, per què vull jo fullejar els diaris si, quan no conten desgràcies, el que diuen són tot mentides?

Com a definició del periodisme modern, no estava gens malament…

—T’ho preguntava per si havies vist les esqueles del tal Antonio Sáez, el nóvio a la fuga de la teua amiga, que resulta que va faltar dissabte.

Dient allò, vaig traure de la motxilla un exemplar del periòdic de diumenge i el vaig deixar sobre el tendur de la saleta, obert per la pàgina dels obituaris. Ella no es va immutar a penes en veure les dedicatòries fúnebres; simplement, es va equipar amb les seues ulleres de llegir i va començar a repassar-les una per una.

—Què et pareix? —li vaig demanar, atent a les seues reaccions.

—Que bé està el que bé acaba —em va respondre, amb indiferència.

Em va sorprendre molt aquell to seu indolent que intentava transmetre que la notícia no li havia fet ni fred ni calor, però jo intuïa que ella m’havia amagat, des de bon començament, alguns aspectes foscos d’aquella història i que l’única manera de traure’ls a la llum era picar pedra a poc a poc i anar amb peus de plom.

—Després que jo el localitzara, saps si la teua amiga hi va arribar a contactar, o a visitar-lo?

—Em pense que sí que hi va arribar a contactar, però no crec que el visitara —respongué—. Vila-real està molt lluny d’ací i ella està ja molt major; si no va trobar algú que l’acostara en cotxe, probablement no es degué fer l’ànim d’anar-hi.

—Podria haver-hi anat en tren; la línia de rodalies de València a Castelló passa per allà i hi té parada. O en autobús. O haver pagat un taxi…

—Ai, fillet, i jo què vols que et diga i què vols que hi faça? A la nostra edat, ja no estem per pegar bacs ni per córrer eixa classe d’aventures.

—I saps com van quedar, quan tornaren a parlar després de tants anys?

—Com a amics.

—Com a amics…

—Ei, què vols, que es posaren de nou a festejar a la vellea?

—No, no, clar que no —es notava que la conversa la incomodava i, per això, no parava de llançar balons fora i em responia amb paraules eixutes i esquerpes—. I una coseta més, tia: tu sabies que el tal Antonio Sáez havia sigut un capo de Falange i capità de la Guàrdia Civil?

—Ho desconeixia per complet —va afirmar, sostenint-me la mirada i apurant el contingut del seu got de mistela d’un glop.

Crec que mai no m’han mentit a la cara d’una manera tan descarada com en aquella ocasió, però no tenia cap prova per demostrar l’engany i em vaig estimar més deixar-ho córrer momentàniament.

—OK, canviem de tema: què t’estàs llegint ara, continues amb aquell llibre de la Patricia Highsmith? —li vaig preguntar per preguntar.

—No, la vaig trobar massa inquietant i he tornat als vells clàssics de sempre.

No em va dir quin títol estava llegint, però sobre el braç dret de la seua butaca reposava una novel·leta de tapes groguenques i vaig poder entrellucar que es tractava d’una antiga edició de butxaca de Testimoni mut, una altra de les misterioses històries d’Agatha Christie, protagonitzada pel seu famós detectiu belga Hercule Poirot. La visió d’aquella obra, tot d’una, em va inspirar per plantejar-li un dels enigmes que feia dies que em corcava el cervell:

—Et puc fer una pregunta, com a experta en literatura policial?

—Prova a vore.

—Si tu fores un assassí, o una assassina, per quin motiu creus que et podria interessar fer passar un doble homicidi per un crim passional i simular que una de les teues víctimes ha matat l’altra i després s’ha suïcidat?

En sentir la premissa inicial, ma tia es va posar tota tensa i pàl·lida, però quan va escoltar la frase sencera, es va calmar i va començar a meditar-ne la resposta.

—Estem parlant del crim del carrer de Santa Rita? —em va amollar, de sobte, al cap d’un parell de minuts espessos i silenciosos.

Em vaig quedar completament àtonit i bocabadat en sentir aquelles paraules: com havia pogut lligar caps i descobrir en quin afer em trobava immers???

—Com ho has endevinat? —vaig inquirir, indignat.

—No he endevinat res: ho he inferit pel context, perquè tu m’has dit que estaves investigant un cas molt important i perquè jo, com ja t’he explicat adés, em mantinc ben informada a través de la ràdio i la televisió.

Jo anava d’investigador privat per la vida, però la que tenia un talent innat per a les deduccions i les indagacions era Amparo Chaqués. L’autèntica fletxa era ella.

—D’acord, posem que es tracta d’eixe cas en concret. Se t’ocorre alguna bona raó perquè un criminal es prenga la molèstia d’encobrir els seus actes i donar-los l’aparença d’una discussió de parella que acaba en tragèdia domèstica?

—Evidentment que sí, Vicentet —va fer—. Fixa’t en les expressions que tu mateix has usat per referir-te a l’acció del presumpte criminal i t’adonaràs que la resposta més lògica ha estat, en tot moment, davant dels teus ulls. Has parlat de «fer passar», de «simular», d’«encobrir», de «donar aparença»… Aleshores, si tenim en compte que l’explicació més senzilla sol ser també la més probable, el més probable en el teu cas és que la intenció del teu assassí en prendre’s la molèstia de sembrar-hi totes eixes pistes falses haja sigut la d’encobrir les seues pròpies accions i desviar l’atenció sobre el fet de l’assassinat en si. Ho entens?

—Més o menys.

—Si «simules» i «fas creure» que no hi ha hagut cap assassinat —va prosseguir—, ningú no investigarà un assassinat. Si serveixes en safata de plata un autor, una arma homicida i un mòbil creïble i aconsegueixes que la policia s’empasse que només es tracta d’un crim passional, el delicte que has comès «passarà per» una simple «discussió de parella que ha acabat en tragèdia» i ningú no buscarà motivacions més enllà ni seguirà unes altres possibles pistes que tal volta conduirien cap a l’autèntic culpable.

Era una deducció molt elemental, però alhora brillant en la simplicitat del seu diàfan plantejament.

—Mil gràcies, tia! —Em vaig alçar i vaig començar a besotejar-la pertot.

—De res, de res —va dir, amb modèstia, mentre se m’espolsava de damunt i s’alçava de la cadira, disposta a posar-se a fer el dinar—. Si llegires més novel·la policíaca, no se t’escaparien eixos detalls tan bàsics; no sé com pots anomenar-te a tu mateix detectiu i no conèixer l’abecé de la casuística criminal!

Touché.

—I una altra cosa —va afegir, tota seriosa—: a tu et consta que, per llei, a Espanya, els detectius privats no poden investigar crims i estan obligats a avisar la policia si troben indicis d’un delicte públic en el transcurs de les seues recerques?

—Clar que sí, ho tinc sempre ben present —vaig mentir.

No tenia ni la més remota idea del que deia la llei —ni que hi havia una llei que ho regulava—, però em vaig negar a confessar-ho per una qüestió d’amor propi.

XXXV

Em va costar Déu i ajuda —i tot un repertori de promeses humiliants— convèncer ma tia, entre cullerada i cullerada del seu meravellós arròs caldós de bledes i fesols, perquè ens acompanyara a Clàudia i a mi, després de dinar, a inspeccionar el pis on s’havia comès el crim que jo estava investigant —en contra del que estipulava la llei vigent, segons s’encarregava de recalcar-me ella cada dos per tres—. Finalment, després de recordar-li qui era la meua clienta, de resumir-li a grans trets la greu situació de discriminació social que patia el col·lectiu homosexual i transsexual al nostre país —especialment per part dels agents de les forces de seguretat— i de contar-li punt per punt tot el que sabia jo d’aquell cas i quina era la meua implicació en la història, va accedir a les meues súpliques i es va sumar a la nostra missió exploradora —sense deixar, això sí, de remugar en cap moment.

Clàudia, en canvi, no va posar cap pega a la incorporació de ma tia a l’equip: recordava a la perfecció el seu primer encontre i com l’astuta anciana s’havia fet passar per l’àvia desconsolada de la xicona desapareguda que jo estava buscant i com li havia sostret, subreptíciament, tota la informació sobre les compres que la jove havia realitzat a la botiga de roba on treballava. I, precisament davant la porta de Montesinos Bis, va ser on ens vam trobar, puntuals, a les dues i mitja del migdia d’aquell dilluns, i des d’on vam partir —elles en taxi i jo en moto— cap a la Saïdia.

—No sé com t’ho fas, Vicentet, però sempre em duus de visita a pisos de gent morta… —va protestar ma tia, quan ens vam reunir tots tres de nou davant del portal del vell edifici que ocupava el número 11 del carrer de Santa Rita, amb les seues quatre plantes amples i la seua funcional façana de rajola cara vista.

No li vaig replicar res, només em vaig arronsar d’espatles i vaig fer un gest a Clàudia perquè procedira a obrir l’estreta portella de fusta. A continuació, ella i jo vam flanquejar Ampariues i la vam ajudar a travessar el llindar i a pujar a poc a poc les empinades escales interiors, tot sostenint-la des de darrere pels braços. Aquella complicada maniobra formava part del teatret que havíem acordat interpretar per si algú ens descobria i ens preguntava què fèiem entrant a l’apartament de les víctimes: la vella es faria passar per l’afligida iaia de Sebastià Landete i nosaltres per uns coneguts de la família que l’acompanyàvem a recollir algunes pertinences i objectes personals del seu net. Segons els nostres càlculs, era una coartada perfecta —sobretot, si es tenia en compte que a la membre trans de la nostra quadrilla ja la coneixia quasi tot el veïnat d’haver-la trobat visitant el seu amic en anteriors ocasions—. Tanmateix, al remat, no fou menester que esgrimírem la nostra elaborada excusa: ningú no ens va interceptar ni ens va demanar res.

—Ai, xiquets, açò és precís de veres? —va somicar ma tia, en arribar davant la porta del piset i llegir la nota judicial que hi havia clavada al bell mig amb una petita tatxa—. Mireu que ens ficarem en un embolic ben gran!

Al contrari del que succeeix hui en dia, en aquella època no s’estilava això de barrar el pas ni de delimitar el perímetre de l’escena d’un crim amb quilòmetres de precinte policial. Això va vindre després, copiat de les pel·lis americanes. En aquells temps, simplement, es col·locava sobre l’entrada del lloc clausurat una nota oficial —signada i segellada pel jutge encarregat del cas—, on s’advertia severament que qualsevol accés indegut a la propietat seria considerat un intent greu d’obstrucció a la justícia i un delicte de violació de domicili. I, igual adés com ara, aquella mesura només tenia un relatiu efecte dissuasori —donat que no suposava cap impediment real perquè s’hi colara qui tenia veritable determinació de fer-ho.

L’apartament s’ubicava a l’últim pis i estava completament rehabilitat i reformat per dins, de manera que presentava una moderna distribució oberta —a l’estil d’un loft— sense cap paret divisòria intermèdia i amb els pilars de càrrega aprofitats com a subtils delimitadors de les diferents subàrees, en perfecta conjunció amb el mobiliari d’atrevides tonalitats blaves i rosàcies i d’exquisit disseny avantguardista. Pels enormes finestrals que donaven al carrer es filtrava, a través d’unes sedoses cortines de color arena, un agradable sol vespertí de tardor que conferia un aire d’allò més càlid a l’enorme saló-cuina-menjador-estudi que ocupava l’espai central de l’habitatge. Al fons del tot, hi havia les úniques estances tancades de la casa: el dormitori —que també pegava a la façana— i el lavabo adossat. A continuació, en un racó, a la banda esquerra si es mirava de front, s’hi erigia una recargolada escala de forja que pujava cap a una generosa porció del terrat que era d’ús privatiu.

—Tenia molt bon gust el teu amic —vaig comentar, només entrar-hi.

—Sí, però segur que un pis així, sense parets ni habitacions i amb els sostres tan alts, és de molt mal calfar a l’hivern —va apuntar ma tia.

—Ai, per favor, quina pudor més insuportable que fa ací! —va exclamar, Clàudia, molesta, alhora que s’afanyava a obrir els batents d’un dels finestrals.

—Ni que ho digues! —va reblar Ampariues, arrufant també el nas.

El ferum que les incomodava no era, ni de bon tros, l’olor de cadàver en descomposició —ja que els cossos de les víctimes els havien trobat i retirat la mateixa nit dels fets: la matinada de divendres a dissabte—; aquella inconfusible pestilència procedia del tabac negre barat que fumaven empedreïdament els bòfies que havien inspeccionat l’escena del crim i que havien aconseguit empudegar el pis sencer, a pesar de tractar-se d’un recinte tan espaiós. Per la resta, en aquella àmplia zona de la casa, no es detectava cap altra anomalia ni alteració significativa. Així ens ho va manifestar Clàudia de seguida:

—Ací, pareix que tot està igual com sempre —va anunciar, en haver-hi fet la primera inspecció ocular.

—I sembla que el pany no ha sigut forçat tampoc… —va dictaminar la meua tieta, després d’emprar les ulleres a tall de lupa per escrutar-lo amb deteniment.

—Això vol dir que l’assassí o assassina disposava d’un joc de claus —va concloure Clàudia.

—O que era una persona coneguda i les mateixes víctimes li van obrir la porta.

—O ni una cosa ni l’altra —vaig negar jo, observant el pany de prop—. Es tracta d’un mecanisme senzill sense cap mena de seguretat especial; qualsevol persona amb un poc de manya el podria obrir amb un ferret sense que es notara.

—Un ferret?

—Un rossinyol —vaig aclarir—, l’eina que empren els lladres per obrir portes.

—I ho podria fer d’una manera tan silenciosa i ràpida que no el sentiren ni els veïns ni els mateixos ocupants del pis? —preguntà ma tia.

—I tant! Si el saps manejar bé, és una operació que es fa en pocs segons i no fa gens de soroll —vaig respondre, amb la rotunditat absoluta de l’experiència—. A més, en l’estat que arribaren Sebas i Ignacio aquella nit, no crec que sentiren res.

—Aleshores, serà millor que passem al dormitori —ens va comminar la nostra Miss Marple particular—. Allà és on tenim més probabilitats de trobar alguna pista que l’assassí s’haja deixat sense voler i que la policia haja passat per alt.

—Estàs convençuda que és un assassí i no una assassina, o sols ho has dit per dir? —li vaig preguntar, mentre tots tres ens adreçàvem tremolosos cap a la cambra en qüestió.

—Home, segons el que vaig llegir en premsa i, segons el que tu ens has explicat, es tracta d’un o de dos homicidis causats amb arma de foc i amb una de les dos víctimes cosida a trets i l’altra amb el cap rebentat. Eixa manera tan violenta de matar, per norma general, no és gens típica d’una dona. Nosaltres matem d’una manera més refinada: enverinant, provocant accidents, i coses per l’estil.

Encara que allò era més aviat un tòpic ranci —perquè hi ha hagut una caterva de dones al llarg de la història de la humanitat que han matat de manera tan violenta o més que els homes—, jo llavors no tenia ni idea de la feblesa d’aquell argument i el vaig donar per bo sense qüestionar-lo. El que sí que em va cridar l’atenció, per contra, va ser la persona verbal que va emprar ma tia. Però no vaig poder preguntar-li al respecte perquè, just aleshores, ens vam trobar cara a cara amb l’esgarrifós epicentre de la tragèdia: el sumptuós llit de matrimoni i la paret contigua al capçal tacats per complet d’esguits llampants de sang resseca, fragments de massa encefàlica coagulada i restes corporals en descomposició que —com si d’una macabra obra d’expressionisme abstracte es tractara— contornejaven les siluetes buides dels dos amants absents.

—Marededéusinyor! —va exclamar ma tia, persignant-se tot d’una de forma compulsiva.

Clàudia no va poder resistir l’impacte d’aquella estampa demencial i se’n va anar corrents a vomitar al lavabo contigu, plorant i sanglotant sense aturall. Ampariues la va acompanyar de seguida i jo em vaig quedar allà tot sol, palplantat com un estaquirot, en estat de xoc i sense saber ben bé què fer. Gairebé d’esma, em vaig penjar un cigarret dels llavis i me’l vaig encendre per mirar de mitigar la pútrida flaire de mort que surava en l’ambient i per intentar exorcitzar el pànic que em removia —a mi també— les entranyes. Era la segona escena d’un crim que presenciava amb els meus propis ulls i continuava sense acostumar-m’hi gens ni mica, a pesar que ja havia contemplat prèviament les fotografies d’aquell tàlem sangonós amb els cossos que hi mancaven. No obstant, per obvi que semble, no és el mateix veure la realitat en directe que fer-ho en diferit, i aquella estança, fins i tot sense els càdavers, feia autèntica feredat.

Al cap de mitja hora, després de prendre’ns cadascú una camamil·la ben tocada d’anís, vam aconseguir asserenar-nos i reunir el coratge suficient per reprendre la nostra tasca tafanera: vam regirar pam a pam cada racó de l’habitació i l’únic indici que hi vam trobar del presumpte muntatge fou que les robes d’Ignacio i Sebastià estaven tirades per terra de qualsevol manera i, segons Clàudia, allò no era en absolut propi de cap dels seus difunts amics:

—Tots dos eren molt meticulosos i escrupolosos amb el tema de l’ordre i la neteja —va afirmar—. De vegades, les seues manies refinades arribaven, fins i tot, a vorejar l’esnobisme més exasperant.

—Això és prou evident, basta vore com tenien la resta de la casa —va apuntalar ma tia—: pulcra com una patena.

—És cert —vaig admetre—, però això només és un fet circumstancial que no prova res: amb la melopea i el disgust que duien tots dos divendres a la nit, podria ser que hagueren passat olímpicament de plegar la roba abans de gitar-se.

—No ho crec, eren meticulosos sense excepcions —hi va insistir l’amiga—. Però entenc el que vols dir: no és una troballa significativa.

—Gens ni mica.

—Doncs estem igual que abans de vindre: no hem descobert res de bo.

—O potser tot el que hi havia per descobrir ja s’ho ha endut a analitzar la poli.

Aleshores, mentre el pervers corcó de la frustració ens minava l’ànim, el timbre del carrer va sonar de sobte i tots tres ens vam quedar esparverats de cap a peus en sentir-lo. Qui dimonis devia ser a aquelles hores???

XXXVI

—Parlant del Papa de Roma…

Va ser just esmentar-la i la poli va fer acte de presència de manera quasi instantània, com si l’haguérem invocada per mitjà d’un encanteri màgic: qui havia picat el timbre havia sigut el Tato —ni menys ni manco—, que treia espurnes de ràbia pels ulls i foc pels queixals quan va entrar a l’apartament.

—Es pot saber què hòsties feu vosaltres ací!??? —ens va etzibar, només veure’ns, fulminant-nos a tots tres amb el seu esguard més iracund.

—I tu?

—He preguntat jo primer, Fletxa, no et faces el graciós o em cagaré en tot!

A ell, segons ens va explicar després, l’havia avisat un agent de la Brigada d’Informació que em tenia ja clissat —d’haver-me atonyinat divendres de nit— i que vigilava el pis per si de cas s’hi presentava el possible còmplice del suposat xantatge fotogràfic que havia ordit Sebastià Landete i que, segons la principal línia d’investigació, havia sigut el desencadenant de la matança.

—Hem vingut a buscar pistes —li vaig respondre, amb la boca petita.

—Pistes!? Pistes de què!? Quina merda de pistes heu de buscar ací, si els meus companys de la científica ja han pentinat tot el pis centímetre a centímetre!?

—Ja, però és que…

—Ni és que ni esca! Tu i jo com collons havíem quedat, nano?

Per si no en tenia prou amb ma tia, el meu col·lega també em bonegava com si jo fora un xiquet i ell un mestre d’escola.

—Ja sé que em vas dir que m’apartara del cas i que t’informara si hi descobria cap novetat —vaig concedir, mirant de sonar apenedit—, però aleshores em va contactar Clàudia, ací present, que resulta que era amiga íntima de les víctimes, i va redundar en una sospita que em rosegava el pensament des que em vas mostrar les fotos de l’escena del crim: que tot havia sigut un muntatge.

—Un muntatge?

—En efecte: una maquiavèl·lica conspiració per fer passar per crim passional el que, en realitat, va ser un doble assassinat —em vaig reafirmar—. El que passa és que tot plegat es tractava més d’una intuïció que d’una certesa i, per això, no et volia molestar dient-te res fins que no tinguera alguna cosa sòlida per mostrar-te.

—Clar, preferies passar-te la llei per l’arc del triomf, colar-te en un pis clausurat judicialment i contaminar l’escena d’un crim —em va retrucar, indignat.

—No hem contaminat res —va al·legar ma tia, ficant-hi cullerada—; hem tingut la precaució d’usar guants d’escurar per tal de no deixar cap empremta enlloc.

—Toca, almenys heu tingut dos dits de front! —va exclamar el Tato, alleujat—. I, al remat, heu aconseguit reunir eixos sòlids indicis que proven de manera irrefutable la vostra teoria conspiranoica?

—La veritat és que ací no hem trobat res de bo —vaig haver d’acceptar—. Però, entre ahir i hui, hem descobert i confirmat un parell d’incongruències flagrants que desmuntarien la validesa del relat oficial.

Li vaig explicar, aleshores, que havíem descobert i confirmat que Ignacio Mendiola era esquerrà i que, pel fet que l’hagueren trobat sostenint l’arma homicida en la mà dreta, sospitàvem que li l’havia col·locada algú que no el coneixia bé. També li vaig relatar com, la nit del succés, era impossible que el difunt empresari duguera damunt la seua pistola —perquè jo mateix havia vist com l’escorcollaven a la porta d’una timba i perquè no l’havia vist agafar-la del seu cotxe en cap moment— i resultava d’allò més estrany i prou inversemblant que, estant amenaçat per ETA, la guardara en el pis del seu amant que només visitava de forma puntual una o dues vegades per setmana.

—I jo coneixia personalment la parella des de feia anys i et jure, pel més sagrat, que els dos s’estimaven amb bogeria i que Iñaki mai hauria matat el seu nóvio i que Sebas mai no hauria gosat fer-li cap xantatge —hi va afegir Clàudia, entre somicons.

—Esteu segurs que l’arma homicida és la mateixa registrada a nom d’Ignacio Mendiola? —vaig voler burxar—. Recorde que em vas dir que la Llama que tenia ell és el model més comú entre els membres de les forces de seguretat…

—Així és, jo mateix en tinc una —va admetre el Tato—, però el número de sèrie coincideix i no tenim cap dubte respecte de la identificació de la pistola.

—Però sí que teniu alguns dubtes respecte de la resta de detalls, veritat? —es va atrevir a inquirir ma tia, llegint-li el pensament.

El meu amic secreta va fitar la vella astorat. Ja havia tingut ocasió de treballar amb Ampariues i admirar la seua portentosa capacitat d’observació, però mai no deixava de sorprendre’l i, abans de confessar, li dedicà un somriure elogiós:

—Efectivament —assentí—, jo també tinc alguns dubtes seriosos sobre la consistència de la versió oficial; quatre en concret. En primer lloc, m’escama que els veïns que van donar l’avís a la comissaria asseguren que van sentir com les víctimes pujaven l’escala borratxos, avalotant i fent tentines, però després no van sentir cap discussió ni cap crit abans dels trets.

—És estrany.

—Molt estrany.

—En segon lloc —va prosseguir el Tato—, les claus del pis no han aparegut enlloc i això, tot i no implicar res, també és una circumstància d’allò més insòlita.

—Però la porta no va ser forçada…

—La científica no pot confirmar ni desmentir eixe punt —va respondre—, perquè es tracta d’un pany tan senzill que es pot armar i desarmar fàcilment sense deixar-hi cap senyal. De fet, els agents que van vindre a atendre l’emergència el van obrir amb un parell de ganxets de monyo d’una veïna.

—I podria ser —va aventurar ma tia— que, seguint el fil de la nostra teoria, algú haguera forçat la porta, haguera assassinat la parella i haguera fugit pel terrat, per evitar trobar-se amb els veïns que, alertats pels trets, els haurien pogut vore? Això justificaria la desaparició de les claus —va afegir—: l’assassí hi va entrar sense claus, forçant la porta principal, però les necessitava per tancar la del terrat per fora si volia mantindre l’aparença que ningú no havia entrat ni eixit de l’apartament.

Tots tres vam aplaudir aquella elucubració.

—Això explicaria per què no s’han trobat les claus! —va concloure Clàudia.

—Tu veus per què necessitava que vingueres, tia? —vaig dir jo, entusiasta.

—Tot això està molt bé —va opinar el meu amic poli, tustant-se la barbeta amb preocupació—, però són meres especulacions sense fonament; no hi ha cap prova fefaent, cap testimoni ni cap empremta dactilar que apunte a una violació furtiva del domicili. I, pel que fa al tema de la mà amb què va ser disparada l’arma homicida, també lamente decebre-vos: a la majoria de jutges els costaria prendre-ho en consideració com a evidència i ho descartarien per circumstancial.

—Per què?

—Perquè molts esquerrans disparen amb la mà dreta.

—Què dius ara, tio!?

—El que sentiu: no hi ha pràcticament pistoles fabricades per a esquerrans; en general, estan pensades per a usuaris dretans —dient allò, ens va mostrar a tall d’exemple la seua arma reglamentària, del mateix model i marca que la que s’havia emprat en el crim—. El fiador del martell funciona de manera ambivalent per a qualsevol mà, però el botó per extraure’n el carregador, la palanqueta que bloqueja o acciona el carro i la resta de mecanismes de seguretat estan dissenyats per usar-se amb la dreta, i també les fundes, que és un detall que realment en dificulta el maneig. Per això, molts esquerrans, com que estan acostumats a usar puntualment la seua mà no hàbil, per no complicar-se, s’acaben avesant a disparar amb la dreta.

—Brrrrrf!

Allò ens va desmoralitzar per complet: si la posició de la pistola no servia com a prova de càrrec, no teníem absolutament res que poguera demostrar la nostra teoria del muntatge criminal.

—D’altra banda, un tercer aspecte que em té desconcertat —va continuar el Tato, ignorant les nostres tristes cares de desfeta— són les fotografies que recolzen la hipòtesi del suposat xantatge de Sebastià al seu amant: no hem trobat cap ditada en cap d’elles, no sabem qui en va ser l’autor i còmplice necessari per obtindre-les, i es tracta d’unes imatges tan borroses i mal enquadrades que costa pena reconèixer-hi els cossos dels dos amants, tot i que no hi ha dubte que són els seus.

—Què vols dir?

—Que si Sebastià Landete pretenia fer públiques eixes fotos, el seu intent de coacció difícilment hauria pogut tindre èxit, perquè ningú que no els haguera vist nus prèviament, a Ignacio Mendiola i a ell, els hauria reconegut a simple vista.

—Et repetisc que Sebas mai no hauria intentat fer-li xantatge a Iñaki —va reiterar Clàudia, desesperada—. Ell se l’estimava com no havia estimat ningú abans! Tan difícil vos resulta de creure que dos homes es puguen voler d’una manera tan pura i apassionada com qualsevol altra parella heterosexual?

—No, jo entenc que és perfectament possible, i sé que és més habitual del que la gent creu —li va respondre el Tato, agafant-la pel braç en senyal d’empatia—. Però això és només la teua paraula contra l’evidència d’un bon grapat de fotos obscenes i d’una carta, firmada pel teu propi amic i adreçada a la dona del seu amant, on amenaça de revelar la relació íntima que mantenia d’amagat amb el seu marit si ella no li donava vint milions de pessetes.

—I on estan eixa carta i eixes fotos? —va demanar ella, resistint-se a creure’s allò que les proves certificaven—. Les puc vore?

—I tant. Ací les duc.

El Tato va traure una carpeta de la seua motxilla i va desplegar, sobre la taula del saló, una dotzena d’imatges pornogràfiques on es podia apreciar la seqüència explícita d’un desenfrenat encontre sexual entre els dos difunts amants i una còpia d’un full mecanografiat i signat en el marge inferior.

—Això no ho ha escrit Sebas! —va exclamar Clàudia, enfurida.

—Per què no? Com pots estar-ne tan segura?

—Perquè Sebas era un tio llegit i tenia, fins i tot, certes vel·leïtats lletraferides; ell no hauria usat mai una fórmula de cortesia tan gastada i avorrida com «Apreciada senyora Goiricelaya» i no hauria emprat un to tan asèptic per a una carta.

—Això no deixa de ser un argument subjectiu —li va reprotxar el meu col·lega—. Em pensava que el que et cridaria l’atenció seria el fet que la carta no està escrita amb la mateixa màquina d’escriure que el teu amic tenia ací…

—Ah, no!? —vaig interrompre jo.

—No —es reiterà ell—. Vet ací la quarta i última peça que no encaixa al teler: en esta casa hi ha una Olivetti Lettera 32 i, segons l’informe pericial dels nostres experts, la carta està escrita amb una IBM Selectric que, per a més inri, resulta que tampoc no coincideix amb cap dels models que hi ha a l’oficina on treballava el presumpte autor de la missiva.

—O siga, que no la va escriure ell?

—No la va escriure amb la màquina que tenia ací ni amb cap altra del seu despatx, però la firma és seua i podria haver-la mecanografiat en qualsevol lloc.

—O l’assassí podria haver-lo obligat a signar-la abans de matar-lo…

—Podria ser —va reconèixer el Tato—, però no hi ha forma de demostrar-ho.

—Com que no? Heu provat a contrastar la firma de la carta amb la de qualsevol altre document seu, firmat en circumstàncies normals?

—Doncs no, la veritat és que això no se’ns havia acudit.

En aquella època no estaven gens en voga ni la grafoscòpia ni la lingüística forense —l’FBI encara no havia detingut el famós Unabomber a través de l’anàlisi tipogràfica, sintàctica i dialectal dels seus escrits— i el meu col·lega es va quedar flipat en sentir el que li proposava. Aquella idea, malgrat ser meua, era prou assenyada.

—On guardava el teu amic Sebas els seus papers? —va preguntar a Clàudia.

—En esta prestatgeria —indicà ella, alhora que s’acostava al moble en qüestió—. La porta del mig amaga un escriptori abatible i ací és on tenia ordenada tota la documentació oficial, la correspondència, els àlbums de fotos classificats per anys, els seus quaderns i mecanoscrits literaris, i també els seus dietaris.

Efectivament, el que tots havíem pres per un moble-bar amagava un discret buró reblert de carpetes, estris d’oficina i blocs de notes perfectament arrenglerats i distribuïts al llarg dels diferents compartiments i calaixos.

—Espera un moment —va saltar ma tia—. Has dit que escrivia un diari!???

XXXVII

El que escrivia Sebastià Landete no era exactament un diari personal, sinó un recull dispers d’apunts biogràfics de caire assagístic on divagava sobre qüestions variades amb certes ínfules literàries i amb un estil manta ampul·lós, impregnat d’un barroquisme desfasat i d’un excessiu to jocfloralesc. Fullejant-ne les entrades, quedava ben palès que ell mai no hauria redactat una carta tan anodina, tan insulsa i —sobretot— tan mancada d’epítets com la que li atribuïa la investigació policial. Tanmateix, el més revelador de la lectura d’aquelles pàgines no va ser constatar que la proposta de xantatge no l’havia escrita ell ni de conya, sinó el fet de trobar-hi certes dades rellevants que assenyalaven clarament un altre possible sospitós.

—Escolteu açò! —ens va reclamar Clàudia, emocionada, just abans de llegir en veu alta un fragment que li havia cridat molt l’atenció.

«22 de setembre. Dia compungit per l’ocàs inexorable de l’apol·lini estiu i l’arribada impassible de la melangiosa tardor de fullam esgrogueït que s’enduu amb furtiva malevolència, fins a l’any vinent, les càlides passions a vora mar, les plàcides vetlades sempiternes i el regust de salobre de la pell tibant i ho fa entre inclements ventades i tempestes capcioses. Però, oh divina providència, malgrat el desconhort inherent a l’infaust declivi estacional, la fortuna em somriu i el meu cor traspua joia infinita perquè a mon estimat i a mi ens ha caigut del cel un gloriós obsequi d’allò més escaient: un refugi d’amor fugaç, una treva de cap de setmana a la bella Altea de les cases blanques, balcó idíl·lic de la Mediterrània. I tot ha sigut mercès a la benevolència del seu company de tragins i d’emprenedories. Benaurat siga.»

—Pots tornar a llegir-lo? —vaig demanar—. Crec que no he entès res.

—El mateix dic jo —va reblar el Tato.

—D’acord, està clar que el meu amic escrivia amb massa floritures i abusava del diccionari de sinònims, però el que ve a dir ací és que, a pesar que l’estiu s’acabava, ell havia rebut una gran alegria inesperada: el soci d’Iñaki els havia regalat una estada de cap de setmana en un preciós hotel d’Altea.

—Això ho diu ahí? —preguntà Ampariues, al·lucinant per un tub.

—Més o menys —feu Clàudia—; ho diu, però d’una manera críptica. Ausades que sí. El que passa és que, llegint el text, m’ha vingut al cap el que va passar aquell dia, perquè Sebas em va telefonar per contar-me que el soci de l’empresa de transports d’Iñaki tenia previst passar aquell cap de setmana en un luxós hotel d’Altea, però a última hora li va sorgir no sé quin problema familiar urgent i, per no cancel·lar-ne la reserva, va oferir al seu company de negocis si la volia aprofitar. Iñaki va dir que sí i es va inventar una excusa de feina de cara a la seua dona per poder gaudir d’una escapada romàntica amb el seu xicon.

—Ah… —vaig comentar jo, sense acabar de lligar caps—. I es pot saber quina relació té això amb el que investiguem?

—Doncs resulta que Sebas i Iñaki, aquell cap de setmana, es van fer algunes fotos a l’hotel i, si no vaig errada, el paper de les parets de la seua habitació és el mateix que es pot apreciar en les imatges íntimes amb què, suposadament, el meu amic havia de fer xantatge a l’esposa del seu amant.

—De veres!?

—Estàs insinuant que el soci d’Ignacio Mendiola hauria maquinat tot el tema de la reserva d’hotel per poder fotografiar-los en plena acció mentre follaven? —va preguntar el Tato.

—Eixa boqueta… —el va bonegar ma tia.

—Perdó, volia dir «mentre feien l’amor»…

—Aixina millor.

—No ho insinue —va corregir Clàudia—, ho afirme i ho confirme.

I, alhora que deia allò, la nostra amfitriona va traure un gruixut àlbum de fotos de tapes verdes obert quasi pel final i ens va mostrar dues pàgines plenes d’estampes de la parella passejant pels idíl·lics carrers empedrats d’Altea la Vella entre cases de postal, recorrent les platges d’aigües cristal·lines de la localitat i fent-se un bes trendre als peus del llit de matrimoni d’una habitació d’hotel.

—Hòstia puta! —vam exclamar el meu col·lega poli i jo a l’uníson.

Ampariues va reprovar la brofegada adreçant-nos un esguard fulminant, però ella també va estar a punt de blasfemar a la vista de l’evidència: l’empaperat de les parets de la cambra on s’havia allotjat la parella era idèntic al que deixaven entreveure les fotografies de la seqüència pornogràfica que el Tato havia desplegat, feia una estona, davant dels nostres ulls. Després de pegar-hi molts bacs, per fi havíem ensopegat amb una pista sòlida sobre l’origen misteriós d’aquelles lúbriques imatges, i la troballa apuntava directament cap a l’altre copropietari de Transfront S. A. —algú que jo tot just acabava d’esbrinar que existia aquell mateix matí i que ja havia despertat la meua suspicàcia quan Dàmaris l’havia esmentat per primera vegada.

—Segur que hi ha més coses sobre eixe tio als quaderns —vaig suggerir—. Cal que els llegim tots i que analitzem qualsevol altra entrada que parle d’ell!

Dit i fet, ens vam repartir la resta de dietaris entre els quatre i vam començar a repassar-ne el contingut i a intentar destriar-hi el gra de la palla. Excepte per a Clàudia, per a la resta de nosaltres va suposar un veritable suplici capficar-nos en la lectura d’aquelles macarròniques anotacions i, per a més inri, al remat, no vam tindre sort i no hi vam trobar cap altra referència a l’esmunyedís personatge.

—La veritat és que Iñaki era prou reservat —es va justificar l’amiga de l’autor, quan vam deixar de llegir els seus escrits i ens tornàrem a mirar amb ulls frustrats—; no solia parlar massa del treball ni de la família.

—Pobret —va valorar ma tia—, quina manera de patir.

—Doncs lamente tallar-vos el rotllo, però si no trobem res de més contundent contra el soci de Mendiola cap jutge no ens autoritzarà a investigar-lo ni a fer-li un seguiment —va sentenciar el meu col·lega poli—. Ara com ara, continuem tenint un grapat de conjectures inconnexes que no se sostenen sobre cap prova fefaent.

—Potser el Piri haja descobert alguna cosa… —vaig remugar jo.

—El Piri!? I què pinta eixe pirat en tot açò!? —es va escarotar—. Mare meua, Fletxa, mare meua… No em digues que també l’has ficat a ell pel mig!?

Havia expressat en veu alta els meus pensaments sense recordar que el Tato no estava al corrent del dispositiu de vigilància telefònica que havíem muntat entre tots dos. Dissabte, durant el nostre llarg dinar de confessions a Ca Rocher, jo havia obviat comentar-li aquell particular per no delatar el meu amic informàtic…

—El cas és que sí que hi està ficat —vaig confessar.

Cinc minuts després, quan vaig acabar d’excusar-me i d’explicar-li fil per randa en què consistia l’operatiu d’espionatge que havíem desplegat entre Pere i jo, em va mirar de fit a fit, amb els ulls encesos de ràbia i les faccions ertes d’enuig, i em va amollar tot seriós:

—Et jure pel més sagrat, nano, que si em tornes a ocultar algun detall rellevant d’una investigació cap altra vegada més en ta vida, jo mateix et duré a puntellons fins a Picassent i t’estacaré dins la cel·la més immunda que hi haja lliure.

En realitat, no va dir «a puntellons», sinó «a pataes», però el cas és que la seua amenaça anava de debò i que, des d’aquell dia, vaig procurar pensar-m’ho dues voltes abans d’arriscar-me a mentir-li.

—Tu saps que això que heu fet és totalment il·legal, no? —va afegir.

Em vaig estimar més no respondre-li; intuïa que es tractava d’una pregunta retòrica i que qualsevol cosa que diguera l’hauria cabrejat més encara. Mentrestant, Clàudia i la meua tieta, des de les seues respectives cadires, contemplaven l’escena esporuguides i astorades, tement que en qualsevol moment hi revolarien galtades.

—Au, va, mone cap a Polinyà tu i jo cagant llets ara mateix! —em va exhortar finalment el meu col·lega, alhora que recollia les fotos, plegava trastos i s’embotia la jaqueta vaquera—. La resta, senyores, cadascuna a sa casa, que ací ja s’ha acabat el joc del Cluedo.

XXXVIII

El Tato i jo vam abandonar el pis sense acomiadar-nos de ma tia ni de Clàudia i sense que em donara temps d’endur-me’n cap souvenir. Vam davallar les escales servant un silenci sorrut i espès que es va perllongar fins que, quan ja estàvem al bell mig del carrer, el vaig haver de trencar per preguntar-li:

—Què fem, vaig jo en la meua burra i tu en el teu buga o com?

—Doncs…

El meu dubte el va agafar a contrapel, però encara el va desquadrar més la inesperada reacció que vaig tindre a continuació:

—La mare que va! —em vaig alterar, de sobte—. Eh, tu, espera!!!

Acabava de veure rondant, entre els cotxes aparcats a la plaça de Santa Mònica, el mateix ionqui que m’havia pidolat les tornes de la cabina telefònica el dia que havia seguit Ignacio Mendiola fins el seu infaust niuet d’amor i havia descobert la seua homosexualitat. Vaig pensar que ell podia haver vist alguna cosa divendres i vaig pegar a córrer tot d’una darrere d’ell escridassant-lo i, malgrat no estar massa en forma, el vaig pescar de seguida, perquè ell estava prou més fet caldo que jo.

—Uei, para el carro! On anaves tu tan de pressa? —em vaig burlar.

—Deixa’m em pau, fill de puta, amolla’m! —va bramar ell, fent escarafalls per mirar d’alliberar-se.

—I este mitja merda qui és? —va interrogar el Tato, sumant-se a la reunió.

—És un bon amic —vaig mentir, per tranquil·litzar el pispa—. Eh que sí?

—I un cagarro punxat en un pal que te’l menges torrat i et reglote femat! —em va etzibar.

—Aleshores, eres un enemic? —li preguntà el meu col·lega, mostrant-li la placa i deixant-li entreveure la pipa que amagava sota l’aixella.

—Que vos folle un peix espasa als dos, jo no he fet res!

El Tato el va agafar pel coll de la camisa i va alçar el puny a dos dits del seu rostre demacrat i acollonit.

—Què has dit?

—A vore, figura, calma’t —hi vaig intercedir, fent un senyal al meu company perquè el soltara—. Crec que estàs malinterpretant les nostres intencions; només volem parlar amb tu un moment. I si ens ajudes, et sabrem recompensar…

Alhora que deia això li vaig ensenyar un bitllet de mil peles i el seu gest, immediatament, es va tornar molt més afable.

—Ah, carai, paio, haver començat per ahí! —va exclamar.

—A vore, intenta fer memòria: divendres passat a la nit, entre la mitjanit i les dos, estaves per ací?

—Divendres…

—Estaves col·locat?

—Eh, no, no, quefe, m’ho estic deixant, t’ho jure!

—Sí, clar, i jo soc la mare Teresa de Calcuta!

—Bé, no discutim —vaig tornar a intervindre—: estaves o no estaves ací? I, si estaves, recordes haver vist alguna cosa estranya en aquell portal o pel voltant? —li vaig preguntar, tot indicant-li el número 11 del carrer de Santa Rita.

—Mm… Sí que estava —va dir— i sí que vaig vore més d’una cosa estranya.

—Què vas vore?

—Vos ho diré, però vos costarà dos papers com el que m’has ensenyat adés.

—Això dependrà del que ens contes…

—D’acord —va acceptar, somrient amb picardia—. Jo estava adormissat just en aquell altre portal d’allà i, en un moment donat, no sé a quina hora perquè no tinc rellotge, em va despertar l’arribada de dos cotxes i una moto. La moto era la teua Impala i els cotxes eren els dels dos nóvios mariques que es trobaven d’amagat en el mateix pis d’on vosaltres acabeu d’eixir i on després van aparèixer morts, encara que el diaris diuen que eren home i dona. Es veu que estaven molt disgustats i que un d’ells, el més altot, anava molt borratxo, perquè l’altre, el grenyut, l’havia de sostindre pels muscles i l’havia d’ajudar a caminar. Van entrar a la casa i aleshores, quasi immediatament, tres bòfies amb passamuntanyes van baixar d’una furgoneta que estava parada en aquell altre cantó i es van tirar de sobte damunt teu, mentre tu et fumaves tranquil·lament un cigarret, i et van posar una caputxa per darrere i et van començar a apallissar com si s’acabara el món, fins que et van pujar al vehicle i se’t van endur.

El record d’aquell amarg episodi em va omplir d’eriçons tot el cos.

—Com saps que eren policies els qui l’assaltaren? —va qüestionar el Tato.

—Home, perquè sí, perquè la furgoneta en què anaven portava uns quants dies rondant pel barri i perquè tots els bòfies feu un tuf inconfusible d’esbirro ensinistrat que s’olora a quilòmetres de distància encara que aneu de paisà.

Aquella rèplica era d’allò més insolent, però el ionqui la va amollar en un to tan natural i sorneguer que el meu col·lega, en lloc d’indignar-se, li va seguir el joc:

—Haurem de canviar de desodorant!

—I de segle! —va reblar el pidolaire, rient ell també i mostrant-nos la seua bancada esdentegada en tota l’esplendor—. Però, si t’he de ser sincer, paio, a tu no t’havia calat fins que no m’has ensenyat la placa…

—Perquè jo soc un guripa fetén —va retrucar el Tato, lluint caló i picant-li l’ull.

—D’acord, amic, però tot això ja ho sabíem —vaig comentar jo, reprenent el fil de la conversa—. Què més vas vore o sentir que valga prou la pena perquè t’hàgem de pagar dos mil cuques? I no em digues que vas sentir tirs, perquè els tirs els va sentir tot el veïnat.

—No, el que jo vaig vore, i estic segur que no ho va vore ningú més, va ser que, quan els de la brigada se’t van emportar a tu segrestat, d’un altre cotxe que estava aparcat en aquella altra vorera, van eixir dos paios fornits, també amb passamuntanyes, i es van acostar al cotxe del marica més alt, el van forçar discretament i van agafar una pipa de la guantera. Després, van forçar també l’entrada del portal del pis dels bujarrons i, vint minuts més tard, va ser quan es van sentir els tirs.

—Cague en la pena negra, xe, ho sabia! —em vaig lamentar.

Clàudia i jo teníem raó: els havien assassinat i tot havia sigut un vil muntatge. El que no entrava en els nostres càlculs era que hagueren intervingut dos executors; la qual cosa, sens dubte, devia haver-ne facilitat l’operació.

—D’acord, el primer bitllet te l’has guanyat —prosseguí el meu company—. Ara anem pel premi gros: recordes com eren i com vestien aquells dos tios?

—Recorde que eren prou alts, com el marica més gran, o fins i tot més, i que estaven bragats i causaven impressió. Els dos vestien completament de negre: texans negres, jaquetes negres, passamuntanyes negres, guants negres i botes…

—Deixa’m endevinar: negres.

—Això mateix.

—I el cotxe en què anaven, recordes quin model era i de quin color?

—Clar, però això vos costarà l’altre verdet —va contestar.

Va parar la mà perquè li allargara les altres mil pessetes i, tot seguit, després d’amagar-se el bitllet amb gasiveria, va començar a garlar:

—Era un Talbot Horizon de color blau grisenc, matrícula d’Alacant, 7928 AU.

—Per ser ionqui tens molt bona memòria…

—Que em faça el ionqui no vol dir que realment ho siga —em respongué—. Jo només soc un pobre captaire, paio, però de vegades va bé fer-se passar per l’escòria de l’escòria; per fer més pena, més fàstic o més por, segons convinga.

—O per passar més desapercebut encara… —va apuntar el Tato.

—Equiliquà. Però el cas és que, a més a més, eixe cotxe portava també unes quantes setmanes rondant per la contornada.

—Setmanes!?

—Sí, des de principis de setembre més o manco.

El meu col·lega i jo ens vam mirar tot d’una amb ulls fulgurants. Tots dos havíem arribat a la mateixa conclusió alhora: a principis de setembre era just quan Ignacio Mendiola havia detectat que algú el seguia i havia sol·licitat protecció a la policia pensant-se que un comando d’ETA l’empaitava.

—Una última qüestió —vaig tornar a intervindre—: després de sentir els trets, els vas vore eixir de l’edifici?

—No —va fer ell—, després dels trets no van eixir. Van eixir prou més tard, quan ja començava a despuntar el dia i els zetes i les ambulàncies i tot el món ja havia escampat la boira. Però no ho van fer pel mateix portal per on havien entrat, sinó pel portal del costat, aquell altre d’allà.

Allò confirmava les teories de ma tia: els assaltants havien entrat forçant la porta, però havien fugit pel terrat usant les claus de les mateixes víctimes.

—I, en acabant, se n’anaren sense més ni més?

—Se n’anaren corrents, però abans es van desfer d’un parell d’objectes en aquella paperera d’allà.

—No devies vore de què es tractava, per causalitat?

—Ui, no, paio, la meua vista no és tan fina. Això sí, després que marxaren, em vaig acostar a regirar el fem.

—Quin tros de crac que estàs fet! —el vaig lloar—. I què era el que havien tirat?

—Això et costarà unes altres dos mil xufes —em va dir, sense parpellejar.

—Seràs malparit!

—La pela és la pela.

—Tu saps que et podria dur ara mateix a comissaria i traure’t a guantades la informació, no? —el va amenaçar el Tato.

L’altre ni s’immutà. Simplement, li va retrucar amb la mateixa fredor que a mi:

—I tu saps que jo he passat per totes les comissaries merdoses d’esta ciutat i he après a aguantar totes les barrabassades dels teus col·legues sense piular?

—Està bé, no cal que ens posem violents ara que havíem fet bona lliga —vaig claudicar jo, traient la cartera—. Però, primer, conta’ns què vas trobar en la paperera i, si la troballa val la pena, este bitllet roget serà per a tu.

—Segur que s’ho valdrà —va afirmar. I, abans derevelar-nos el seu trio d’asos, va tornar a lluir amb murrieria un repulsiu somriure mellat—. A dins la paperera, hi vaig trobar: una xeringa, un vial de medicament i un joc de claus.

—Açò es posa interessant… I què en vas fer, de tot allò?

—La xeringa la vaig regalar a un amic. El vial, com que estava buit, no em vaig molestar ni a agafar-lo. I les claus, les tinc ací.

Dient allò, es va traure del pantaló un joc de tres claus unides a un xicotet triangle metàl·lic invertit de color rosa, símbol de la lluita contra la discriminació per motius de gènere. No hi havia dubte que eren del pis de Sebastià Landete.

—Per què te les quedares?

—Home, paio, tu què creus? Cadascú sobreviu com pot. Quan la cosa s’haguera gelat, hauria aprofitat per visitar el catau dels bujarrons i endur-me’n algun record. Els morts segur que ja no trobaran a faltar res del que tenien…

Era lògic. No sé ni per què li ho havia plantejat.

—I el vial recordes de què era? —li demanà el Tato, confiant que ho sabera.

—Buf, no massa: clornosequè de ketinosequants.

—Clorhidrat de ketamina!?

—Podria ser.

—Cabrons! Els deixaren KO abans de matar-los i per això no cridaren gens.

—Què és això del clorhidrat de ketamina? —vaig preguntar.

—La ketamina és un analgèsic clínic molt potent que, si s’administra punxat en vena, provoca una sedació quasi immediata del pacient.

—Caram, nano, ara també eres farmacèutic a més de pasma!?

—No sigues moniato, Fletxa. Això ho sé perquè hem detectat alguns intents recents d’introduir-la en la Ruta com a droga recreativa. En dosis reduïdes, esnifada en pols, indueix un apacible estat de relaxació i té efectes hipnòtics i al·lucinògens.

—Bo saber-ho…

—Aleshores, paios, què em dieu —ens va interrompre el nostre espectador, amb impaciència—: eixes dos mil peles són meues, no?

—Clar, la paraula donada és sagrada.

Vaig traure de la bitlletera el cromo de Juan Ramón Jiménez i li’l vaig allargar amb resignació. Tanmateix, abans que el pispa l’agafara, el meu amic pasma el va pescar al vol, llevant-li’l de la punta dels dits.

—Aguanta els matxos, figura —el va torejar, amb malícia—. Perquè este bitllet siga definitivament teu, ens has de fer un altre favor xicotet abans…

—Quin favor?

—Veus aquell senyor d’allà del bigot que llig un llibre mentre es pren un tallat en aquell baret prop de l’Estació del Pont de Fusta?

—Ahà.

—Doncs és un col·lega de la Brigada d’Informació que t’acompanyarà ara mateix a la comissaria més propera perquè hi faces una declaració oficial explicant tot el que ens acabes de contar. I, a partir de hui, si tornes a vore cap moviment sospitós per la zona, o si detectes que algú entra al pis dels mariques, vull que me n’informes puntualment. D’acord?

XXXIX

Després de deixar aquell inesperat testimoni en custòdia, el Tato i jo vam continuar amb el pla inicial: visitar el Piri, demanar-li si havia pogut punxar les altres línies de Transfront S. A. i —en cas afirmatiu— esbrinar si havia sentit alguna conversa sospitosa. Vam optar per anar-hi en vehicles separats i així, en acabant, cadascú podria fer la seua pròpia marxa sense entorpir la de l’altre: jo gaudiria d’un prometedor sopar íntim amb la meua sòcia i la informaria dels progressos que havíem fet i ell, pobre, es passaria la resta de la vesprada emplenant informes per mirar de reconduir la investigació oficial del crim del carrer de Santa Rita.

Ens vam plantar en el terme de Polinyà al voltant de les set i quart. A aquelles alçades de la vesprada, amb el canvi d’horari, fosquejava ja a la carrera i, en plena intempèrie, la gelor de la rosada es calava fins al moll de l’os.

—Hauríem d’haver-li dut un cafenet —vaig comentar al meu company, quan tots dos aparcàrem i ens retrobàrem a l’inici de l’angosta senda que menava cap a la caseta de camp abandonada on Pere i jo havíem establert el punt de vigilància.

Vam recórrer a peu els cent o cent cinquanta metres d’aquell caminoi que discorria entre plantacions reblertes de tarongers pletòrics, sadolls de fruits acolorits i apuntalats amb canyes tot al voltant perquè el brancam no cedira davall del pes de l’exuberant collita. Eren uns altres temps i cultivar cítrics encara sortia a compte…

—A espai, nano, no faces tenca! —em va advertir, de sobte, el meu col·lega pasma—. No mires tant els arbres i fixa’t més per on vas, que per poc no has estacat el peu, de ple, en eixe bassal.

La terra que trepitjàvem estava en saó per efecte de les darreres plogudes i vam haver de fer grans esforços per tal de no omplir-nos les botes i els baixos dels camals de fang.

—Per la quantitat de peuades que hi ha, sembla que este camí ha estat molt transitat últimament —va observar, alhora que m’assenyalava diverses marques de sabates que el creuaven per totes bandes i en totes direccions—. Potser les quadrilles de collidors han començat ja a traure’n les taronges…

—Ho dubte molt —vaig qüestionar jo, fent gala dels coneixements rurals que m’havia transmès mon iaio—; estos camps són de nàvels i les nàvels es cullen, com a prompte, a partir de mitjans de desembre.

I, com si d’un mal presagi es tractara, quan per fi vam arribar a la vella caseta, vam constatar amb perplexitat que allà no hi havia ningú.

—La mare que l’ha parit —va renegar el Tato—, ací no hi ha ni rastre del Piri! Tu veus com és un pirat i no es pot confiar en ell?

—Et tornes a equivocar de cap a cap, nano —el vaig contradir jo, amb consternació—: el Piri ha estat ací i algú se l’ha endut a la força…

—Què dius!? Tu flipes!

—No flipe gens: acabe de trobar la seua maquineta de videojocs trencada damunt d’esta nota ensangonada…

En veure la Gameboy feta xixines i llegir l’escrit tacat de sang, el meu acompanyant es va posar a maleir embogit i a pegar puntellons furibunds contra la gandula de platja que el Piri s’havia portat a l’amagatall per estar-hi més còmode.

—Merda! Merda! Merda!

No va parar de colpejar-la fins que la va reduir a un caramull inservible de ferralla i parracs de lona. Jo no el vaig secundar en aquella violenta reacció, però teníem motius de sobres per estar summament enrabiats i amoïnats; aquell breu missatge mecanografiat ens situava entre l’espasa i la paret:

«Si vols tornar a vore el teu ajudant viu, vine esta vesprada a les huit en punt al cementeri de Benicull, enfront de l’entrada a la Finca del Coronel. Vine sol i ni se t’ocórrega avisar la policia».

En el revers del paper hi havia dibuixat, a llapis, un croquis maldestre que indicava la ruta més curta per arribar al racó en qüestió.

—Què és això de Benicull? —em preguntà el Tato, quan per fi es va calmar.

—És una pedania de Polinyà. N’hem passat el desviament adés quan veníem, a mà esquerra a continuació del pont d’Albalat. Queda per allà més o menys, a uns tres o quatre quilòmetres del poble en direcció a Alzira camp a través.

—I la Finca del Coronel?

—Ni idea —vaig admetre.

Pel nom, es devia tractar de la possessió d’algun antic terratinent, uns d’eixos latifundis amb solera i centenars de fanecades que contrastaven sensiblement amb les minses parcel·letes que cultivaven la majoria d’agricultors locals.

—És una puta trampa —va sentenciar.

—Ja m’imagine… —vaig fer jo, arronsant-me d’espatles.

—I, per desgràcia, hem de prendre’ns l’amenaça seriosament —va reblar, consternat—: la nota està escrita amb el mateix model de màquina d’escriure amb què es va redactar la carta de xantatge que, suposadament, pretenia enviar Sebastià Landete a la dona d’Ignacio Mendiola.

—Brrrrrrrf!

No vaig saber ben bé què dir, només vaig ser capaç de rebufar i d’empalmar un altre Chester amb el que ja m’estava fumant prèviament.

—No hi pots anar, Fletxa —em va demanar el Tato, fitant-me directament al negre dels ulls.

—No puc no anar-hi —li vaig respondre, decidit—. No puc abandonar el Piri a la seua sort i arriscar-me que el maten.

—El Piri potser ja està mort a hores d’ara.

Aquella possibilitat em va colpejar en plena consciència com un mall d’obra i, com si d’un fràgil envà es tractara, la meua valentia també començà a solsir-se desfeta a bocins.

—Si allà t’esperen els mateixos tios que van fer el treballet del carrer de Santa Rita, a vosaltres dos també vos liquidaran sense mirar pèl. T’enfrontes a uns professionals a qui no els tremola el pols a l’hora de prémer el gallet.

—M’enfronte? Què vols dir? Tu estàs amb mi, no?

—Jo estic amb tu, clar, però a penes falten vint minuts per a la cita i no duc ràdio en el cotxe i l’únic lloc on puc demanar reforços és a la comissaria d’Alzira. Entre que hi vaig i torne, a tu ja t’hauran enviat a l’altre barri i, fins i tot, els haurà donat temps de simular que el Piri i tu heu discutit i vos heu matat mútuament.

—També hi ha la caserna de la Guàrdia Civil de Polinyà… —vaig suggerir.

—Uf, picolos rurals al rescat —se’n va trufar—, a bons sants t’encomanes!

—Potser no tinguen cap intenció de matar-nos i només vulguen esbrinar què fem i què sabem —vaig apuntar, en un rampell d’inspiració.

I, mentre desfèiem a pas veloç la senda cap als nostres vehicles, li vaig exposar la desgavellada ocurrència que m’havia creuat pel cap i que anava elucubrant sobre la marxa:

—A vore, nano: el Piri no sap que Ignacio Mendiola ha mort, ni sap qui era, ni que era gai, ni sap de la missa ni la meitat de la meitat. Ell s’ha tirat tot el cap de setmana de farra per la Ruta i és un tio que no llig mai diaris ni mira telenotícies ni escolta una altra cosa que no siguen Els 40 Principals. I tampoc no té ni la més remota idea de per què havia de punxar la resta de línies telefòniques de Transfront S. A. ni què hi buscava exactament. Ho ha fet, simplement, perquè li ho he demanat este matí sense donar-li’n cap explicació i li he dit que li pagaria bé si ho feia.

—Vols dir que el mantenies en la inòpia total?

—Tal com ho sents: l’únic que ell sap de la investigació que duc entre mans és que jo estava seguint un empresari perquè li estava posant les banyes a la seua dona.

—Aleshores —es va anticipar el Tato—, per molt que l’hagen atonyinat i interrogat, el pobre no ha pogut revelar res de bo als seus captors perquè no en sap res de res en realitat…

—Justa la fusta. El retenen per si de cas, perquè l’han trobat ficant el nas en els seus assumptes i escoltant d’amagat les seues telefonades, però deuen pensar que només és l’ajudant empanat d’un detectiu de pacotilla que investiga els embolics de faldes d’un senyor que ni tan sols saben que ha mort este cap de setmana. Em segueixes?

—Uf, nano, té lògica, però el que proposes és molt arriscat.

—Funcionarà, ja voràs! Si es convencen que som uns pobres poca-soltes destarifats que no tenim ni mig dit de front i que actuem a la babalà, amollaran el Piri i ens deixaran anar en pau. No crec que vulguen complicar-se la vida sembrant dos cadàvers més…

—No pareixen el tipus de gent que es preocupa per un mort de més.

—O sí, mira quantes molèsties s’han pres per encobrir un doble assassinat!

—No sé, nano, amb esta foscor i este silenci, si m’aproxime amb el meu cotxe al cementeri em poden detectar fàcilment encara que duga les llums apagades. I, de tota manera, tinc ben poques possibilitats de cobrir-te com cal: en estes circumstàncies, encertar un blanc a més de deu metres seria pura xamba…

—És que tu no has de cobrir res ni disparar contra ningú, Tato, tu has de conduir a tota virolla cap a Alzira i portar-hi la cavalleria.

XL

El Tato no confiava gens en les probabilitats d’èxit de la meua improvisada argúcia, però el temps jugava en contra nostra i, constrenyits com estàvem, no vam ser capaços de visualitzar cap alternativa millor. Vam sospesar, fins i tot, la possibilitat d’intercanviar-nos la roba i els papers, però vam descartar la idea perquè a mi els seus companys bòfies em demanarien massa explicacions i a ell el Piri podria delatar-lo sense voler. Ens vam posar en mans de la fortuna i vam tirar pel dret. Això sí, abans de pujar als nostres respectius vehicles, el meu col·lega va desenfundar la petita Colt Mustang que sempre duia oculta en la canya de la bota dreta i me la va posar en les mans amb gest solemne, tot esbossant un rictus circumspecte idèntic al que ja havia mostrat l’estiu anterior quan m’havia cedit per primera volta aquella pistola en el transcurs de la nostra investigació conjunta del cas de la xicona desapareguda.

—Pren, amaga-te-la en la butxaca i usa-la només si és necessari.

Vaig tornar a sentir el poderós tacte d’aquella preciosa joia mortífera en el palmell i, tot d’una, em va vindre al pensament una colpidora frase de la novel·la Los mares del sur de Manuel Vázquez Montalbán:

—«La pistola dormía con su presencia de lagarto frío» —vaig citar.

—Com dius?

—Res, nano, que açò d’empunyar una arma continua semblant-me tan marcià com posar una rentadora o programar un ordinador —li vaig aclarir.

Com que jo no havia fet la mili —ni ganes—, el meu col·lega m’havia recomanat en més d’una ocasió que em traguera una llicència de tir esportiu i que practicara de tant en tant, però jo no m’hi veia amb cor i no me n’havia fet l’ànim.

—Bé, no patisques, ara ja no importa. Si et veus obligat a usar-la, tu procura apuntar al cos i disparar més ràpid que els altres.

—Ho intentaré —li vaig prometre, poc convençut—. I escolta: una gravadora no deus tindre, per casualitat? —vaig preguntar per preguntar—. Trobe que això potser em faria prou més paper que una pipa.

—Doncs em pense que estàs de sort i sí que en duc una per ací…

Dient-me allò, es va posar a regirar la caòtica guantera del seu cotxe i, al cap d’uns instants, em va passar un robust dictàfon platejat de marca Sanyo que pesava un quintar i semblava una rajola.

—La putada és que este model està pensat per dur-lo en la mà i no tinc cap micro extern per acoblar-li —es va lamentar—. Si no t’apegues com una paparra al subjecte a qui vulgues enregistrar, no crec que servisca de molt. I tampoc no sé si les piles aguantaran…

—Bé, no perdem res de provar-ho —vaig valorar, alhora que em guardava l’aparell a l’infern de la jupa.

—Tu entretín-los tant com pugues, nano, i deixa fluir la teua verborrea —em va encoratjar, mirant de traure ferro a l’assumpte i acompanyant el discurs d’un parell d’afectuoses palmades sobre el muscle—. Si aconsegueixes que t’aguanten el rotllo mitja hora, el Piri i tu estareu salvats.

Després d’aquell inquietant comiat, ell va marxar rabent cap a Alzira a bord del seu Renault 21 Chamade i jo vaig fer el mateix en la direcció oposada a cavall de la meua Montesa Impala. Restaven deu minuts per a les huit, deu minuts només per al tràgic desenllaç d’aquella enrevessada història en què m’havia vist implicat per una sèrie de fatídiques casualitats.

—Com he pogut arribar a emmerdar-me d’esta manera? —em demanava, apenedit, mentre l’aire gèlid del capvespre em llepava la cara a cent quilòmetres per hora i eixugava les llàgrimes de desesperança que, contra la meua voluntat, em regalimaven dels ulls.

Tot havia començat feia a penes un parell de setmanes, aquella depriment vesprada de divendres en què el Piri havia acudit a ma casa per acomboiar-me a eixir de festa i jo m’havia deixat embolicar sense oposar-hi massa resistència. Aquella nit m’havia enamorat bojament de Dàmaris en la Chocola i, a partir d’aquell fortuït encontre, havia perdut el nord i la meua vida havia entrat en barrina. Però… ¿realment havia sigut cosa del destí —d’un destí en el qual mai no havia cregut— o la veritable raó que m’empenyia a resseguir aquella carretera comarcal a tota virolla era la meua dèria quixotesca de voler ser detectiu? ¿Tot havia succeït com havia succeït perquè en el fons jo era addicte a investigar i per això m’havia anat enfangant més i més, sense adonar-me de la monumental bola de neu que s’acumulava al meu voltant? Casualitat o causalitat? Vet ací el dilema. Tenia moltes preguntes, però cap resposta i els esdeveniments es precipitaven en cadena. Arribats a aquell punt de no retorn, era conscient que l’única forma de traure’n l’entrellat era continuar fins al final. A qualsevol preu.

Vaig arribar puntual a la cita i em vaig deturar al començament de l’exigu passeig arbrat que desembocava davant les portes del cementeri en obres de Benicull, un humil camp sagrat de planta quadrangular, tot rodejat de murs baixos a mig fer, que a penes reflectien cap claror perquè la lluna era nova i les tenebres ho devoraven tot al seu entorn. A l’altre extrem del caminet, a uns vint o trenta metres de distància, hi havia aparcat un Talbot Horizon obscur amb el motor apagat, els llums interiors encesos i quatre persones a dins. Vulgues no vulgues, l’escena resultava prou tètrica i esfereïdora —i, més encara, en la vespra de la Nit de les Ànimes.

De seguida que em van veure arribar, els dos ocupants de la part davantera van obrir les portes i van eixir a rebre’m al peu del cotxe.

—Vicent? Vicent Fletxa? —em demanà el que anava de copilot, amb veu greu.

—El mateix —vaig confirmar—. Qui sou vosaltres i què voleu de mi?

—Només volem xarrar.

—Doncs, si només voleu xarrar, feu el favor d’alliberar el meu ajudant.

—D’acord, ara ho farem, però acosta’t i parlem com persones civilitzades.

Era evident que volien que em posara a tir, però si pretenia fingir que no sospitava que anaven armats i eren perillosos, havia d’obeir aquella petició sense piular. No obstant, com que no havia apagat el fanal de la meua moto, en vaig girar el manillar amb picardia; per situar-me a contrallum i així dificultar-los la visió i aconseguir un cert avantatge tàctic en cas d’haver d’obrir foc. No sé d’on vaig traure aquella idea; potser d’un thriller policial, o tal volta d’un western de sobretaula…

—A vore, va, aclariu-me de què va tot açò —vaig dir, aproximant-me a poc a poc—. Segur que hi ha hagut un malentès i podem arribar a una entesa cordial.

—Segur que sí —va replicar el que duia la veu cantant—, però eres tu qui ens ha d’aclarir què fèieu el teu ajudant i tu espiant les línies telefòniques de la meua empresa.

Per fi es destapaven les cartes: el tio que tenia davant era el maquiavèl·lic soci d’Ignacio Mendiola, l’altre copropietari de Transfront S. A. i responsable últim de la seua mort. Els altres dos devien ser els seus sequaços, els temibles braços executors. Ell era un individu guaixat de mitjana edat, justet d’estatura i amb maneres d’excamioner amb molts quilòmetres al llom, a pesar de vestir amb certa formalitat. El seu parlar delatava que era natural de la zona i, probablement, per això m’havia citat en aquell lloc apartat i recòndit que només coneixien els veïns de la contrada. El seu guardaspatles, en canvi, era un samarro de cabells bruns i bigot espès que superava el metre noranta d’alçària i tenia tota la pinta de ser d’algun país de l’est d’Europa que no vaig ser capaç d’identificar.

—O siga, que al remat sols es tracta d’això! —vaig exclamar, finalment, amb sorna. I, tot seguit, em vaig posar a riure de forma escandalosa, manifestant un alleujament exagerat.

—Es pot saber de què rius? Explica’t! —em va comminar el capo.

—Doncs és ben senzill, home: la dona del teu soci sospita que ell li l’està pegant amb una altra i em va contractar a mi per esbrinar si és cert que l’enganya i amb qui. Per això heu trobat el meu ajudant parant l’orella a les vostres converses; no té més misteri la cosa.

Vaig haver d’anar amb peus de plom i escollir amb summa cura els mots i els temps verbals d’aquella frase, però la meua declaració va causar l’efecte esperat i va descol·locar el meu interlocutor, perquè aquella era la mateixa versió exacta que el Piri havia explicat després que els seus sicaris l’hagueren estovat de valent.

—Vols dir que només esteu investigant on fica el pardal el meu soci?

—Sí —vaig mentir sense titubejar—. L’especialitat de la nostra agència de detectius són les infidelitats conjugals, els afers de banyes postisses i els embolics de pit i cuixa. I et puc assegurar que som els millors en el nostre camp.

—Ah, sí? —va recelar, lluint un somriure sardònic.

—En efecte, no tenim rival: som uns ensumabraguetes de primera!

—Ja veig… I el meu soci què: enganyava o no la seua dona?

A ell sí que li va ballar el temps verbal i va cometre l’error de parlar en passat, però jo me’n vaig adonar a temps, vaig fer com qui no li donava importància i vaig seguir el joc.

—Home, has d’entendre que això és informació estrictament confidencial i que no la podem revelar al primer que ens la demane. —Em semblava que el tenia ben apamat i començava, fins i tot, a divertir-me amb aquella farsa—. A menys, clar, que ens pagues la mateixa tarifa que ens paga la nostra clienta… —vaig afegir, fent-me el murri.

—La vostra clienta…

—La senyora Maria del Pilar Goiricelaya —em vaig afanyar a reblar—. Imagine que la deus conèixer bé: una senyora respectable, amb molts recursos.

—Sí, clar que la conec! Però deixa’t estar de romanços —es va enutjar de sobte—; tu no estàs en condicions de demanar-me res: et recorde que hem pillat el teu ajudant punxant els nostres telèfons i que això, a més de ser il·legal, no m’ha fet ni puta gràcia. Així que dis-me: tenia o no tenia el meu soci un amant?

Ell seguia sense poder evitar parlar en passat i en masculí, delatant inconscientment tot el que sabia de més, però l’efectivitat de la meua tapadora depenia de la meua habilitat per seguir fent-me el longuis i jo no em vaig eixir ni una línia del guió.

—D’acord, faré una excepció i trencaré el secret profesional: estem quasi segurs que el teu beatífic company sí que té una amistançada —vaig simular admetre—. Però és un tio molt reservat i no tenim ni idea de qui pot ser la mala pècora. Per això havíem optat per punxar-li el telèfon, i per això heu pillat el meu ajudant in fraganti.

—I això és tot?

—Això és tot. I ara feu el favor d’amollar el pobre panoli del meu col·laborador i vos promet que no tornarem a ficar el nas en els vostres negocis i que buscarem una forma alternativa per descobrir amb qui es gita el senyor Mendiola.

De sobte, el goril·la que li custodiava les espatles i que no havia badat boca en cap moment es va ajupir una mica i li va fer una escolteta a cau d’orella. Allò em va fer molt mala espina i vaig decidir jugar-me-la amb una nova oferta a la baixa:

—O, si voleu, podem oblidar-nos de l’assumpte i deixar d’investigar-lo definitivament.

—Perdona —em va demanar l’empresari—, has dit que no teniu ni idea de qui podia ser l’amant del meu soci, no?

—Sí, així és —em vaig reafirmar—. Tenim alguns indicis, pistes soltes, res de sòlid…

Ara era jo qui estava desconcertat; intuïa que havia descobert el meu engany, però no aconseguia discernir com s’ho havia fet ni en quin punt de la conversa m’havia caigut la màscara. Per desgràcia, però, no va tardar ni un segon a revelar-m’ho:

—Aleshores, si no tens ni idea de qui era l’amant del meu soci, què feies divendres passat seguint-los, a ell i a la seua parella, fins a la plaça de Santa Mònica de València? Els meus homes et van vore rondant per allà aquella nit, amic; just abans que t’assaltara una patrulla de la Brigada d’Informació, i just abans que ells dos entraren sigil·losament al pis del nóvio d’Ignacio i posaren fi a la seua patètica relació de mossegacoixins…

Allò era una confessió en tota regla. Tanmateix, en aquell precís instant, vaig recordar que, amb els nervis i l’estrès, no havia posat en marxa la gravadora i que res de tot el que havíem estat parlant fins aleshores havia quedat enregistrat.

—Merda! —vaig mussitar. I, a mesura que exhalava aquell desesperat improperi, vaig començar a recular cap a la moto i vaig clavar mà a la butxaca de la jupa per intentar traure’n la pistola del Tato.

—En el fons, t’hauríem d’estar ben agraïts per haver-nos facilitat la feina… —se’n va mofar ell, alhora que el sicari del seu flanc m’encanonava amb un revòlver i premia el gallet sense pietat.

A continuació, tot d’una, vaig sentir una detonació ensordidora, seguida d’un cruiximent d’ossos estrepitós, una inenarrable fiblada de dolor roent a les costelles i un vessament de líquid calent i llefiscós que s’escampava pel meu tors com si m’haguera pixat a sobre, però cap a dalt. Després d’això, vaig caure estès a terra entre espasmes d’agonia: havia rebut el meu primer tret, i l’únic que vaig tindre temps de fer abans de sumir-me en la foscor absoluta va ser consultar el rellotge de polsera i constatar, aterrit, que només havien transcorregut catorze minuts des que havia arribat a aquell infaust cementeri.

XLI

—La gravadora, nano, t’ha salvat la puta gravadora! Quina xamba que has tingut!

Aquelles van ser les primeres paraules que vaig sentir quan per fi vaig recobrar el coneixement. Em trobava immobilitzat sobre la llitera d’una ambulància i el Tato estava al meu costat amb un somriure d’orella d’orella dibuixat al rostre, sense poder dissimular la immensa alegria que sentia de veure’m obrir els ulls.

—Què ha passat? —vaig tornar a inquirir, mirant d’incorporar-me. Tanmateix, el cos no m’obeïa per efecte dels múltiples sedants que m’havien administrat.

—El setè de cavalleria ha intervingut a temps —em va respondre, sorneguer.

—Com és possible!? En quinze minuts!?

—Voràs: és que hi ha hagut un canvi de plans d’última hora —es va justificar—. Al moment de tirar cap a Alzira, he començat a enquimerar-me i a témer que no hi arribaria a temps; així que he pegat mitja volta i he entrat al primer bar que he trobat obert a Polinyà: el Burana, no sé si et sona…

I tant que em sonava! Des que havia obert les seues portes, cap allà el 1985, aquell pub havia esdevingut lloc de referència per a la joventut alternativa del poble i els voltants. El local, a més a més, encara continua resistint els embats del temps. El que no comprenia era què havia anat a fer allà el meu col·lega en plena emergència…

—I què has fet, t’has parat a fer-te una birra?

—No, home, no! M’he tret la placa i la pipa i he amenaçat tots els presents amb escorcollar-los de dalt a baix, decomissar-los qualsevol substància il·legal que dugueren damunt i empaperar-los sota qualsevol pretext si no acudien cagant hòsties al cementeri de Benicull, portant les escopetes de caça, qui en tinguera, i armant tota l’escama que pugueren amb els clàxons dels seus cotxes i motos.

—I t’han cregut?

—Veges! —es va vantar—. A continuació, sense perdre ni un segon, he anat a la caserna de la Benemèrita i he instigat els picolos perquè s’apuntaren al comboi. Això ja m’ha costat una mica més, perquè mira que són cabuts i quadriculats amb el tema de la cadena de comandament i de les jurisdiccions, però finalment els he convençut i el rescat ha sigut un èxit: hem acorralat els objectius just en el moment en què et disparaven i hem aconseguit parar-los els peus abans que et remataren.

—I el Piri? —vaig demanar, angoixat.

—També l’hem pogut salvar. Està tan fet caldo com tu i va de camí a La Fe en una altra ambulància; li han arreat una pallissa de tres parells de collons i pareix que ha perdut la visió de l’ull esquerre, però es recuperarà.

Vaig sospirar alleujat: el malson havia acabat i, amb tot, havia acabat prou bé.

—Ara descansa, nano, demà passaré a visitar-te i te’n donaré més detalls.

Em vaig passar set dies recuperant-me a l’hospital. El tir m’havia trencat tres costelles i m’havia provocat algunes hemorràgies internes, però la bala no m’havia afectat cap òrgan vital perquè la gravadora que duia a la butxaca interior de la jupa havia absorbit la major part de l’impacte. Un miracle, gairebé.

Durant la convalescència, vaig rebre visites contínues del Tato, de Clàudia i de Dàmaris —que em va mimar com si fora un xiquet, i es va mostrar més amorosa que mai amb mi—. També em van visitar ma tia Ampariues, els meus pares i, fins i tot, Natàlia. Però l’actitud dels meus familiars i de la meua ex era una barreja de commiseració i de retrets incontinguts i sempre acabàvem discutint, perquè em consideraven un irresponsable i un temerari. I, malgrat que no els faltava raó, era un suplici sentir-los renegar a tothora.

Entre el segon i el tercer dia de repòs, el meu col·lega pasma m’acabà de completar la pel·lícula del que havia passat, a partir de les confessions dels detinguts; una autèntica coproducció internacional. Resulta que Ignacio Mendiola i el seu soci —un tal Alfonso Ros, veí de Corbera, a qui havia conegut recentment—, havien demanat un préstec i s’havien endeutat fins a les celles per renovar la flota de camions de l’empresa a principis d’estiu, perquè havien fet un contacte amb un peix gros del Ministeri d’Afers Exteriors membre de l’Opus Dei i planificaven fer una bona martingala —pegar un «pelotasso», en paraules del meu amic bòfia— a base d’importar cereals de Romania a gran escala i a preus ridículs. La jugada, en teoria, els havia de reportar una fortuna immensa, però el negoci se’n va anar en orris a última hora perquè la situació al país era crítica: el règim dictatorial de Nicolae Ceaucescu feia aigües i hi havia tal escassesa d’aliments a les llars romaneses que la ciutadania començava a rebel·lar-se i a esvalotar-se pertot —de fet, pel desembre d’aquell mateix any, el poble acabaria acusant el tirà de genocidi i afusellant-lo en companyia de la seua dona enmig d’una revolta massiva sense precedents—. Aquell imprevist col·locà Transfront S. A. en una tessitura econòmica insostenible: amb vint camions de gran tonatge parats, sense possibilitat d’ocupar un nínxol de mercat a curt termini i amb els creditors collant-los de mala manera.

Aleshores, un dels prestamistes que havien avalat la compra dels vehicles —un tèrbol empresari albanès, que tot just era qui havia de fer de pont entre les autoritats espanyoles i les romaneses— va oferir als dos socis la possibilitat de saldar el deute muntant una tapadora per transportar xiques de l’est i prostituir-les a Espanya. Ignacio no va voler implicar-se en aquell miserable negoci d’esclavitud sexual per res del món; es va estimar més intentar aconseguir un altre préstec o mirar de fer diners per unes altres vies i, com que es considerava un jugador de pòquer avançat, va provar sort acudint a les partides VIP del Casino Monte Picayo i, durant un temps, es va refer. Tanmateix, com sol passar, la fortuna li va acabar girant l’esquena i es va veure abocat a apostar en timbes clandestines. Cada vegada estava més arruïnat i, de mica en mica, va anar caient sense remei en una decadent espiral de perdició. Amb tot, no volia cedir i continuava rebutjant l’única proposta que hauria suposat la salvació per a l’empresa. Arribats a aquell punt, el seu soci —el tal Alfonso Ros, amb molts menys escrúpols que ell— es va plantejar forçar-lo a acceptar el tracte. Primer, com que havia descobert que era homosexual, va pensar a fer-li xantatge i li va parar un parany: el va convidar a passar un cap de setmana romàntic amb el seu amant en una habitació d’un hotel de luxe d’Altea on havia instal·lat prèviament una càmera oculta. Les fotos, però, van eixir totes mig borroses i l’estratègia va resultar un fiasco. L’empresari, llavors, va decidir desfer-se del seu company per la via ràpida i així poder controlar la totalitat de l’empresa i fer el que li rotara. Per cobrir-se les espatles quan arribara el moment de donar-li mort, aprofitant que Ignacio Mendiola era basc, va començar a enviar-li amenaces telefòniques en nom d’ETA. Aviat, però, es va adonar que allò era un terreny massa pantanós i posava en alerta les forces i cossos de seguretat de l’Estat —que, a més a més, començaven a escamar-se perquè els terroristes només amenaçaven l’empresari des d’una cabina telefònica i no li enviaven la típica carta reclamant-li l’impost revolucionari—. Aconsellat per l’obscur inversor albanès, el malfactor va optar per canviar d’estratègia i va tramar que l’assassinat semblara un crim passional, perquè allò li suposava dos clars avantatges: en primer lloc, desviaria l’atenció dels possibles investigadors i, en segon lloc, com que les assegurances no cobreixen els casos de suïcidi, la mort del soci obligaria la viuda a vendre-li la seua part de l’empresa a un preu irrisori —o, millor encara, podria mantindre-la en el càrrec i utilitzar-la com a cap de turc per encobrir les futures operacions il·legals.

Pensat i fet, dos sicaris a sou d’Alfonso Ros —dos exmembres de la Sigurimi, la implacable policia secreta d’Albània— es van dedicar a seguir Ignacio Mendiola dia i nit i a buscar l’oportunitat perfecta per penjar-li la mort del seu amant i simular el seu suïcidi. Això havia sigut cap a mitjans d’octubre i, just per aquelles dates, va ser quan jo vaig començar a seguir-lo també instigat per Dàmaris. El que passa és que jo no havia sigut ni la meitat de discret que ells i l’empresari va advertir que el rondava i va avisar immediatament la policia, pensant-se que es tractava d’un membre d’ETA que pretenia fer efectives les antigues amenaces de mort telefòniques. Allò va provocar que la Brigada d’Informació es posara les piles i activara un dispositiu de vigilància encobert. El complot per assassinar Mendiola es complicava i els sicaris es van veure obligats a mantindre un perfil baix, però no es van donar per vençuts i la seua persistència va donar fruits quan, la nit del divendres 27 d’octubre, els secretes em van interceptar a mi en la plaça de Santa Mònica, prenent-me per un terrorista. Aquell dia, quan la furgoneta policial va marxar, van albirar la finestra d’oportunitat ideal: havien observat com el seu objectiu, borratxo, es descuidava la pistola en el cotxe, la van agafar i, tot seguit, van penetrar a l’edifici darrere de la parella forçant-ne discretament el pany. Van trobar Ignacio Mendiola vomitant en el vàter i el seu nóvio mirant de reanimar-lo. Els van agafar totalment desprevinguts i, a punta de pistola, els van obligar a desvestir-se, a firmar la nota del xantatge i a gitar-se junts en el llit de matrimoni. A continuació, tal com van provar les respectives autòpsies, els van injectar una ampolla sencera de clorhidrat de ketamina a cadascun —una dosi gairebé letal— i, una volta els tingueren drogats i inconscients, prepararen la macabra escena del crim: van buidar el carregador de la Llama M-82 del mateix Ignacio sobre el cos del seu amant, per simular acarnissament, i van reservar l’última bala de la recambra per a ell, disparant-li-la a boca de canó sota la barbeta, com si ell mateix s’haguera matat. Tot seguit, li van col·locar la pistola en una mà i, en l’altra, les comprometedores fotos de l’hotel d’Altea i un sobre amb la falsa carta de xantatge que el mateix Alfonso Ros havia redactat amb la màquina del seu despatx fent-se passar per Sebastià Landete. Finalment, amb summa diligència, van netejar qualsevol possible rastre i van fugir a correcuita pel terrat, on van romandre amagats fins a l’albada.

A penes van tardar vint minuts a completar l’operació i a penes van cometre uns quants petits errors subtils, que ningú no hauria detectat si jo no arribe a ficar el nas en aquell cas. Es van equivocar a l’hora de col·locar l’arma del crim en la mà del presumpte suïcida —perquè ignoraven o van oblidar que era esquerrà— i es van haver d’endur les claus de l’apartament per poder tancar la porta de la terrassa per fora i que fera la impressió que ningú no havia entrat ni sortit del pis. Així mateix, degut a un excés de professionalitat, els dispars que havien efectuat sobre Sebastià Landete havien sigut massa acurats: tots huit havien fet diana en el tors del blanc i això, si pretenien simular que eren obra de Mendiola en ple atac d’ira, era del tot impossible: un tirador inexpert com ell, en circumstàncies similars, a pesar de l’escassa distància que el separava de la seua víctima, no n’hauria encertat ni tres. D’altra banda, no havien calculat que l’organisme tarda una setmana a assimilar la ketamina i ells havien emprat aquell fàrmac en quantitats ingents. Si el jutge de guàrdia no s’haguera empassat tan aviat la hipòtesi del crim passional i haguera demanat una autòpsia completa, les analítiques haurien detectat de seguida la sospitosa presència de la substància en els cadàvers. I, finalment, malgrat haver-se passat un fum de dies fent guàrdia pels voltants del carrer de Santa Rita, m’havien guipat a mi però no s’havien adonat que un rodamon habitual de la contigua plaça de Santa Mònica els tenia fitxats i havia observat els seus moviments la nit que van cometre el doble crim.

—Buah, tio, quin tros d’història més retorçuda! —vaig comentar, al·lucinant encara, quan el Tato me’n va completar l’argument.

—Ni que ho digues, nano, algú hauria d’escriure’n la novel·la i que la gent veja en quins saraus m’acabe ficant per culpa teua.

—D’això res, xaval —em vaig picar—, el protagonista seria jo!

El suggeriment del meu col·lega em va quedar gravat a foc en la testa i, arran de la seua proposta destrellatada, em va començar a picar el cuquet de voler escriure les meues aventures i desventures detectivesques —tot i que van haver de passar uns quants anys i succeir-se molts més casos fins que, per fi, em vaig animar a plantar cara al full en blanc.

A l’endemà d’aquella conversa, els metges em van deixar alçar-me i em van donar permís per visitar el Piri en la seua habitació. El pobre estava embenat de cap a peus com una mòmia; els fills de puta dels sigurimi l’havien deixat mig mort a hòsties i, efectivament, havia perdut el noranta per cent de la visió de l’ull esquerre. Tenia més costelles partides que jo, quatre o cinc dits dislocats, un turmell esquinçat i la cara tota unflada com una mona d’Alberic. A ell no li donarien l’alta fins al cap de tres setmanes, però el xicon s’ho prenia amb prou bon humor:

—Uei, Fletxa! Com va? No t’abrace perquè no puc, però m’alegre un ou de vore’t. Pareix que m’haja envestit Islero, eh? —em va dir, només entrar.

—Qui?

—Islero, tio, el bou que va enganxar Manolete.

—Ahhh.

La veritat és que feia autèntica pena veure’l en aquell estat tan deplorable.

—Ho sent, Pere, em sap molt greu de veres i espere que em pugues perdonar. Et jure que no m’imaginava per res del món que et pogueren pillar ni que et farien això si t’enxampaven…

—Bah, no passa res, nano. Vaig ser jo que vaig actuar massa a la valenta i vaig punxar la línia telefònica a plena llum del dia sense dissimular gens ni mica. Per això em van agafar en plena faena!

—Ho sent, tio, ho sent molt.

—Jo també sent haver-te delatat quan m’apallissaven aquells dos bèsties; vaig intentar resistir tant com vaig poder, però al final vaig cantar perquè ja no aguantava el dolor. I després, quan et van disparar, em pensava que ja no et tornaria a vore mai més.

—Ni jo a tu.

—Et vas perdre l’entrada triomfal del Tato, els picolos i no sé quanta gent de Polinyà que es van plantar en el cementeri armant un rebombori de mil dimonis, talment com si haguera arribat el Judici Final! Va ser flipant, tio, apoteòsic; molt millor que vore el Soro en directe emportant-se dos orelles i el rabo en la Maestranza…

—Me’n faig una idea.

—I saps què, tio? El meu cosí m’ha dit que m’enviarà una altra Gameboy des dels Estats Units tan prompte com puga i, quan recupere la mobilitat dels dits, com que estaré de baixa una bona temporada, em podré passar hores i hores jugant!

—Que guai, no?

—Sí. I he tingut una idea genial estos dies: vull programar un videojoc de torejar. Els jugadors podran triar entre diferents toreros i s’hauran d’enfrontar a bous llegendaris en diferents places d’arreu del món. Serà un joc per a màquines de tipus Arcade i ja tinc pensat fins i tot com es dirà: s’anomenarà Bull Fighter’s Power, que vol dir “poder torero” en anglès. Estic segur que triomfarà com la Coca-Cola!

Era un pirat, el meu col·lega Piri. I, tanmateix, el més sorprenent d’aquells dies no va ser l’optimisme malaltís amb què es va prendre aquella convalescència, sinó el fet que, a força d’acudir a visitar-lo i cuidar-lo, Clàudia i ell van fer bona lliga i van acabar enrotllant-se i emparellant-se com dues tórtores en zel. Els camins de l’amor són inescrutables i, com ja havia quedat demostrat en el cas de Dàmaris i meu, el timó del cor no el governa la raó. Això sí, jo encara em baquege de riure quan m’imagine la cara d’ensurt que degueren fer els seus pares —més xapats a l’antiga impossible— el dia en què el fill estimat els va presentar la seua nóvia transsexual.

Ningú no és perfecte…

També va succeir aquells dies que un informador anònim va explicar a la premsa alguns detalls del cas que formaven part del secret del sumari i es va destapar l’abjecta mentida de la policia sobre l’autèntica naturalesa del crim del carrer de Santa Rita i el barroer intent d’ocultar la veritable condició sexual de les víctimes per protegir la reputació de l’Opus Dei. Es va muntar un bon escàndol i van rodar alguns caps de comandaments intermedis i, com de costum, durant les jornades posteriors, tothom se’n feia creus i criticava l’excessiu poder tentacular de la prelatura i la llarga mà oculta de l’Església.

Fins i tot, com que el doble assassinat d’Ignacio Mendiola i Sebastià Landete s’havia beneficiat de la clandestinitat forçosa de la seua relació sentimental, es va arribar a plantejar un tímid debat mediàtic al voltant del tractament social de l’homosexualitat i la discriminació i persecució que patien lesbianes i gais pel simple fet d’estimar de forma diferent. Però aviat l’assumpte va quedar sepultat per altres notícies i tothom es va oblidar del tema al cap de poc.

No es va poder esbrinar qui havia filtrat aquella informació als diaris, però —un parell d’anys més tard— el mateix periodista que havia publicat l’exclusiva va ser qui va impulsar la carrera televisiva de Dama Espiritual i jo vaig lligar caps.

Finalment, pel que fa al tercer cadàver d’aquesta història, em vaig ocupar d’ell només tindre l’alta de l’hospital. Així que vaig eixir de La Fe, em vaig acostar a l’Estació Central d’Autobusos i vaig agafar el primer cotxe de línia cap a Vila-real. Allà vaig fer alguns sucosos descobriments sobre el misteriós Antonio Sáez que la meua tieta m’havia encomanat trobar i que l’havia palmat, de manera sobtada i misteriosa, al cap de poc que jo el localitzara. Vaig esbrinar que havia sigut un fatxa sanguinari, un malparit amb totes les lletres de l’insult que s’havia dedicat en cos i ànima a perseguir i torturar maquis per la serra d’Espadà durant els anys quaranta i cinquanta i a represaliar sense pietat les seues famílies —i les famílies dels vençuts en general—. Especialment sonat va ser el calvari que va fer patir als parents d’un tal Mateu Aranda de Gaibiel i a la seua nóvia, a qui se sospitava que fins i tot havia violat en reiterades ocasions i li havia fet un fill que després la va obligar a donar en adopció a una parella benestant de Borriana a través de l’Església i amb el beneplàcit de les autoritats locals. Durant dècades, el molt cabró havia actuat amb total impunitat i va arribar a ser molt temut i odiat a la zona d’Artana, Eslida, Aín i també a la contornada de Xèrica i Sogorb; fins al punt que, a mitjans anys setanta, havia patit un parell d’intents d’atemptat frustrats i havia acabat retirant-se a Vila-real —on duia una vida d’allò més tranquil·la i discreta vagarejant de tasca en tasca, i de puticlub en puticlub, i jugant a dòmino amb una quadrilla d’amigots jubilats—. El dissabte 28 d’octubre, el benemèrit va morir tot sol a sa casa. Tanmateix, a mi, després de molt insistir, una veïna tafanera del seu barri em va contar que, el matí anterior, havia rebut la visita d’una entranyable cosina llunyana d’edat avançada que feia anys que no veia. La causa oficial de la mort va ser una hepatitis galopant deguda a un consum continuat i excessiu d’alcohol. No obstant, si llegiu El testimoni mut, d’Agatha Christie, descobrireu que la intoxicació per fòsfor blanc pot provocar uns símptomes semblants.

Em diuen Fletxa i soc detectiu privat especialitzat en assumptes nocturns i festius. M’enfronte a casos estranys, successos misteriosos i crims retorçuts. Hi ha casos que resolc i d’altres que no. I també hi ha, fins i tot, casos que m’estime més deixar sense resoldre.

JOAN CARLES VENTURA MARTÍNEZ (Sueca, 1978) és un escriptor i periodista valencià. Ha desenvolupat tasques de redactor, guionista i directiu de programes de televisió en À Punt, IB3, Canal 9, Punt 2, TVE, Telemadrid i Castilla-La Mancha TV. Des que era només un projecte de persona, aquest inquiet i inquietant personatge riberenc ha tingut el mal vici de teclejar històries amb la dèria de matar el desfici pertinaç i les ansietats absurdes inherents al propi ofici d’existir. Bona part dels seus relats i poemes de joventut, guardonats a diversos certàmens literaris, van ser aplegats i publicats l’any 2017 al recull Incontinències: escrits de joventut. Camins dubtosos (2018) va ser la seua primera novel·la, tot un thriller esperpèntic i una foguera de les vanitats de la societat valenciana. Amb Em diuen Fletxa (2019, Premi Memorial Agustí Vehí - Vila de Tiana 2019), apuntala la seua trajectòria dins del gènere negre amb el seu particular toc corrosiu. Amb Fletxes desviades (2022), la segona entrega de la sèrie «Fletxa», guanya el Premi València Negra 2023.