Els anys vuitanta del segle XX van ser una autèntica bogeria a tot arreu i, a terres valencianes, es va viure, entre la joventut local, un frenètic esclat col·lectiu de modernitat, creativitat i llibertat que va donar origen a la famosa Ruta del Bakalao. En aquella mítica i delirant època, s’emmarquen les peripècies del Fletxa, un pintoresc detectiu privat que es mou com un peix a l’aigua en l’ambient nocturn i discotequer —o com un glaçó de gel en un cubata, si ho preferiu—. En el seu debut literari, el personatge intentarà complir amb l’encàrrec de resoldre la rocambolesca desaparició d’una jove misteriosa en estranyes circumstàncies i s’endinsarà en una intricada trama d’interessos creuats. Desembolicar la troca pot comportar fatídiques conseqüències. Per sort, però, aquest peculiar investigador a sou amb sang d’orxata comptarà amb la inestimable col·laboració del seu col·lega, el Tato, company de farres i parrandes, i amb l’ajuda de la seua tieta Ampariues, àvida lectora de les novel·les d’Agatha Christie.

Em diuen Fletxa fou l’obra guardonada amb el VI Premi Memorial Agustí Vehí - Vila de Tiana, i, amb ella, arranquen les estrambòtiques aventures de Vicent Fletes i Chaqués, un paio sorneguer i romancer que no us enlluernarà amb les seues desafinades dots d’observació, però us seduirà pàgina a pàgina amb el seu peculiar estil i amb el carisma que destil·la pels quatre cantons.

Joan Carles Ventura

Em diuen Fletxa

Premi Memorial Agustí Vehí 2019

Fletxa - 1

ePub r1.1

Titivillus 17.10.2025

Títol original: Em diuen Fletxa

Joan Carles Ventura, 2019

Editor digital: Titivillus

ePub base r2.1

I

Corria l’estiu de l’amor quan vaig resoldre la rocambolesca desaparició d’aquella pobra xica. Corria l’estiu de l’amor, però no el primer estiu de l’amor —aquell llegendari estiu de la revolució hippy de finals dels seixanta—, sinó l’anomenat segon estiu de l’amor —aquell descontrolat estiu de l’any 1988 en què el món sencer havia sigut envaït pel moviment acid nascut al caliu de les increïbles raves underground de la ciutat de Manchester—. El món sencer havia sigut envaït pels ritmes hipnòtics de la música house i la nit valenciana —en plena efervescència cultural— havia sigut envaïda per milers de fabuloses pastilles verdes i roges, procedents d’Holanda i també d’Eivissa. Les solíem anomenar «mesques», tot i que de mescalina no en tenien ni un mil·ligram i eren, bàsicament, pastilles d’MDA —tenamfetamina— tallada amb altes dosis de cafeïna. Aquelles «rules» valien entre dues i cinc mil peles —entre dotze i trenta euros actuals— i eren realment increïbles: et feien volar, surar en la ingravidesa del buit astral, sentir-te l’amo de la pista, veure la realitat en espectres tecnicolor, notar la música fluir dins la teua pell, estar de bon rotllo tothora i estimar tothom sense fer distincions de sexe, raça, religió, edat o lloc de procedència. Però, sobretot, aquelles virtuoses píndoles de felicitat concentrada et feien aguantar hores i hores de marxa sense parar. De què estigueren compostes no ens importava; poques coses ens importaven realment aleshores, llevat d’estar sempre a punt per eixir, d’eixir com si s’anara a acabar el món, de lluir-nos al màxim quan eixíem i de passar-ho el més de puta mare possible durant les nostres interminables eixides. Aquella època va ser mítica, sí senyor, aquell va ser un gran estiu, ja ho crec: fou la canya de Picanya. Tot i que la tragèdia d’aquella jove el va enterbolir una mica…

Com dic, corria aquell fabulós i psicodèlic segon estiu de l’amor quan va ocórrer l’enrevessat succés que em dispose a relatar ací de la manera més ordenada possible —tan ordenadament com m’ho permeta la meua desmillorada memòria, que ara com ara acusa alguns dels molts excessos que vaig cometre entre finals dels vuitanta i principis dels noranta.

La cosa es va començar a empastrar un dilluns d’estiu, l’endemà d’un llarg cap de setmana vibrant i festiu a l’empara dels locals i les discoteques més in de la Ruta Destroy. No sé del cert si en aquells temps en dèiem in, dels llocs que molaven, el que sí que sé del cert és que aleshores ningú no anomenava «Ruta del Bakalao» a la Ruta. Això va arribar anys més tard, quan la moguda va degenerar de mala manera tant pel que fa al bon rotllo que es respirava als ambients noctàmbuls com pel que fa a la qualitat musical —la música, en alguns locals, va sucumbir a l’augment de beats per minut dels estils més màkina i, en uns altres, es va rendir als embats comercials de les tendències eurodance—. Però, sobretot, la cosa va degenerar quan les autoritats competents i la beateria autòctona —amb l’ajut, com sempre, del diari Las Provincias— van començar a demonitzar tota aquella història. València hui en dia podria ser Eivissa a nivell de clubs, de ressò internacional i de marxa nocturna, però en un moment donat el tema se’n va eixir de mare i tot se’n va anar a fer la mà.

En fi…

El cas és que aquell tòrrid dilluns d’estiu, cap al migdia, quan em vaig despertar, incapaç ja de suportar la intensa calor del sol que m’arribava a través d’un finestral enorme i que em torrava la cara i el pit, em vaig sorprendre de trobar-me en boles a un llit desconegut, a una habitació desconeguda d’un apartament desconegut i amb una xicona —també desconeguda— que jeia nua al meu costat. Fins ací tot era més o menys normal. Supose que a ella la devia conèixer la nit anterior, durant la sessió dominical de Puzzle, la que tancava oficialment el llarg cicle de marxa que havia començat divendres per la vesprada a Spook Factory. Supose també que la cosa es devia acabar enredant i per això havíem acabat com havíem acabat. Recorde que la tia no estava gens malament —era rossa, tenia una bonica figura i una cara prou agradable—, però no recorde el seu nom ni cap altre detall significatiu —la qual cosa em passa sovint amb gent que vaig conèixer o amb qui vaig coincidir en aquell període—. Recorde també que, quan vaig eixir del llit, ella encara estava feta pols i ni es va adonar que jo abandonava la seua plàcida companyia. O això, o dissimulava molt bé…

En alçar-me, a part de buscar i d’arreplegar les diverses peces del meu vestuari escampades per l’habitació, vaig buscar també senyals esperançadors d’haver tingut prou coneixement per haver usat condó durant les nostres escomeses sexuals de la nit passada —de les quals, per cert, ni ara recorde res, ni recordava tampoc res en aquell moment, al cap de poques hores d’haver-les consumades—. Fóra com fóra, per sort per a mi, al cap d’una estona regirant per ací i per allà, vaig trobar un sobret —buit i esgarrat— de preservatius de la marca Control escampat per terra i també una goma nugada camuflada entre els llençols. El següent que vaig fer va ser guaitar pel finestral, per mirar de situar-me, mentre em fumava un cigarret d’un paquet de Marlboro que vaig trobar enramat i que vaig arramblar sense miraments; sense saber si era d’ella o meu. La preciosa panoràmica que m’oferí la diàfana obertura de la finestra, tanmateix, no em va servir de gran ajuda: l’únic que vaig poder deduir és que em trobava a un edifici prou alt i que, des d’aquella envejable talaia ubicada a primera línia de platja, es podia contemplar la mar en tota la seua vasta i infinita amplitud amb una perspectiva veritablement privilegiada. Les vistes, però, no aportaven cap pista sobre el lloc concret on era. Podia haver eixit al balcó per esbrinar-ho amb certesa, però tampoc no m’importava massa aquella desorientació circumstancial: estiguera on estiguera, de segur que sabria trobar el camí de tornada.

En acabar-me el cigarret, vaig fer una volta d’inspecció a l’apartament i vaig confirmar —per l’estil i la ubicació de la construcció, per la qualitat del mobiliari i els electrodomèstics, i per les fotos i les figuretes de porcellana que atapeïen tots i cadascun dels racons de la casa— que em trobava a la segona residència d’una família bona, un pis de gent de pasta. Probablement, el pare de la meua musa passatgera era un alt funcionari, un polític o un professional liberal de La Capi. A mi, no obstant, m’era igual a què es dedicara el bon home mentre no fóra ni bòfia ni picolo; més que res, per si després la xica resultava que tenia una vena psicòpata i li pegava per perseguir-me i per confondre els termes de la nostra relació estrictament esporàdica.

Vaig localitzar la nevera, la vaig obrir i vaig beure una generosa glopada d’una botella de Konga-Cola que hi vaig trobar mig plena i, tot d’una, vaig anar a fer un riuet al lavabo, em vaig dutxar i em vaig vestir allà mateix. La meua roba, com és de suposar, feia una pudor inefable —després d’haver-la suat i ressuat durant tres dies seguits— i, per això, com a solució d’emergència, la vaig ruixar a consciència amb el contingut d’un pot de colònia que vaig trobar dins l’armariet de l’excusat. Era una fragància una mica rància, d’estil fort i antiquat, però millor era això que no res, em vaig dir.

Abans d’abandonar definitivament aquell pis i la jove musa que dormia la mona a l’habitació principal, vaig agafar una figureta d’una fallera de damunt de l’aparador del rebedor —una genuïna porcellana de Lladró— i me la vaig endur de record. Allò era una mania —digueu-li mal vici, si voleu— que jo tenia en aquells temps: no podia visitar cap casa sense endur-me’n algun objecte valuós com a souvenir.

Vaig pujar a l’ascensor i vaig aprofitar la baixada per posar-me les ulleres de sol: unes magnífiques Ray-Ban de pera verdes, que encara conserve i que crec que vaig sostraure d’una altra casa en circumstàncies similars a les d’aquell dia. També vaig aprofitar per encaixar-me al cap el casc de la moto. Les ulleres i el casc —un d’aquells cascos semiintregrals que et feien parèixer l’Hormiga Atómica— eren per si de cas: com ja he esmentat adés, jo no sabia del cert on em trobava i no volia ser identificat per cap veí que em poguera reconèixer i reportar les meues activitats íntimes a ningú —especialment a ma mare.

Al replà del portal, en efecte, em vaig creuar amb un parell de xiquets escandalosos, seguits per uns pares que no coneixia però que em van dedicar una mirada d’absolut desconcert —en primera instància— seguida d’un gest d’indignada reprovació —en segona instància— i d’una profunda arrufada de nas —en tercera i darrera instància— en sentir la impactant flaire de perfum pudent que m’embolcallava des que havia eixit del bany.

—Bon dia! —els vaig saludar, somrient i mirant de ser afable.

No vaig obtindre cap resposta per part seua. La do-na i l’home, simplement, es van limitar a agombolar ràpidament els seus fills al seu voltant i a encabir-los a tota velocitat dins l’ascensor.

Quan vaig eixir del portal, per fi, vaig reconèixer el lloc on em trobava. Es tractava del luxós edifici Torres del Mar, ubicat entre S.O.S. i El Pouet, dues urbanitzacions contigües de la platja de Sueca. En aquells temps, però, tot allò no eren exactament urbanitzacions, sinó més aviat zones d’estiueig separades i independents: cadascuna tenia el seu propi entrador des de la carretera del Saler i, al contrari del que passa hui en dia, no estaven comunicades per cap passeig marítim ni per cap avinguda interior; només per algun camí polsegós que serpentejava entre els nombrosos horts de tomaques, melons i pimentons que aleshores ocupaven tota la llastra costanera.

El cas és que, de seguida que vaig saber on em trobava, vaig entendre per què els membres d’aquella família s’havien esporuguit en veure’m i m’havien mirat tan malament: allò era una finca prou elitista i exclusiva, territori pijo i primmirat. Si mal no ho recorde, aquell era dels pocs edificis de primera línia de platja d’aquells temps que tenia piscina —un capritx d’inconfusible esnobisme capitalí que, per desgràcia, es va acabar estenent quan la contrada va viure el seu particular boom immobiliari i, fruit de la febre enrajoladora que va arrasar-ho tot, la secular fesomia rural del litoral suecà va acabar desapareixent per sempre més.

En aquell moment, però, tot allò no em preocupava gens ni mica i no em podia ensumar que una part del preu a pagar per haver contribuït a posar de moda aquella zona seria acabar pervertint-la sense remei. En aquell moment, en realitat, el que a mi em passava pel cap era la temptació d’entrar a la piscina per tocar la moral a l’estirat veïnat d’aquella sumptuosa propietat marítima. Tanmateix, no duia banyador i allò hauria sigut passar-me’n: nadar a plena llum del dia, en calçotets o nuet, en una piscina privada, segur que m’hauria pogut comportar seriosos problemes amb l’autoritat —i jo era un outsider, en aquella època, però un outsider amb trellat.

Descartada la idea del bany, les meues neurones van passar a centrar-se en un altre assumpte de vital importància: on dimonis havia aparcat la moto la nit anterior? Per més que m’intentava esforçar a fer-ne memòria, no aconseguia reviure cap escena de com havia arribat a les Torres del Mar. Hi havia anat en moto o hi havia anat a peu? En realitat, la discoteca Puzzle no era massa lluny d’allà —a menys d’un quilòmetre en línia recta— i no era difícil suposar que la propietària de l’apartament i jo ens haguérem desplaçat fins allà caminant. El dilema semblava difícil de resoldre. Per sort, de sobte, vaig tindre una inesperada revelació: vaig mirar cap a l’eixida de la finca i vaig entreveure la meua flamant Montesa Impala de cent cinquanta centímetres de cubicatge aparcada davant la reixa que barrava l’accés al perímetre exterior. Al seu voltant, per al meu disgust, vaig entreveure també un grapat de mocosos fent-hi l’idiota: pujant-hi damunt, tocant tots els botonets dels intermitents i jugant amb el manillar. Em vaig llançar de seguida bramant cap a ells i els vaig espantar amb un parell de crits:

—Em cague en la mare que vos ha parit, baixeu d’eixa moto ara mateix o vos arranque els ous i em faig uns guants amb les pellofes dels vostres collons! —O alguna brofegada per l’estil, els deguí dir, de tan enfadat que estava: la meua moto era sagrada i no me la tocava ningú.

M’imagine que aquells xiquets manifassers no van entendre el significat literal de les meues irades paraules —perquè la major part de la xicalla d’aquella contornada procedia de La Capi i no entenia el valencià en tota la seua rica esplendor insultant—, però sí que captaren tot d’una el sentit final de les meues imprecacions i, de seguida, van fugir cames ajudeu-me.

I, aleshores, vet ací que, quan per fi em vaig acostar a la moto disposat a tornar-me’n cap a ma casa per posar un satisfactori punt final a la complida i prolongada eixida d’aquell cap de setmana, dos tios enormes com dos armaris —dos tios que no havia arribat a clissar en cap moment i que juraria que havien emergit del no-res— van comparèixer en escena: es van plantar cadascun a un costat meu i, acte seguit, em van sostindre per darrere dels avantbraços, exercint una lleugera però inquietant pressió sobre els meus esquàlids bíceps.

—Vicent Fletxa? —em va preguntar un dels dos, secament.

—Ho sent, vos heu enganyat de persona —em vaig atrevir a respondre, amb la insolència justa per no cabrejar-los en excés.

—Segur?

—Mmm… El cas és que eixe nom em sona, crec que tinc un amic que li diuen igual. Qui demana per ell?

—Si eres el Fletxa, el nostre patró et busca per conèixer-te i proposar-te un tracte —va dir el que em sostenia pel braç dret.

—I si no ho sóc?

—Et trencarem la cara per fer-nos perdre el temps.

—Entesos. En eixe cas, sóc la persona que busqueu. Però ara em pilleu en mal moment per parar-me a conèixer ningú, estic molt ocupat i tinc moltes coses a fer: he d’anar-me’n a casa, he de posar una rentadora i he de…

—Talla el rotllo, xaval! —em va fer callar el primer d’aquells dos mastodonts, que es veu que tenia el geni més curt—. Només tens dues opcions: pots vindre amb nosaltres a bones o ho pots fer a males. —I va acompanyar aquelles paraules agrejades d’una violenta estirada de braç que em va fer amollar la figureta de Lladró que sostenia entre les mans.

La delicada fallera de porcellana va acabar feta xixines per terra…

—Cague en l’ombra, xe! —vaig protestar enèrgicament—. Mireu què heu aconseguit amb les vostres manasses! Espere que el vostre patró em pague la figureta; era de la meua iaia i per als membres de la família el seu valor era incalculable.

Tenia bons motius per protestar: de la revenda d’aquella peça podria haver-ne tret un bon pessic. Hauria seguit queixant-me, però vaig entendre de seguida que a aquells dos caps de suro se’ls estava esgotant la paciència i no valia la pena temptar més la sort.

—D’acord, està bé, aniré amb vosaltres on vulgueu —vaig cedir—. Però… puc endur-me la meua moto? També és una relíquia familiar: era del meu iaio i no convé que la deixe ací amb la solana que cau i amb la quantitat de xiquets manifassers que hi ha pels voltants…

II

I allà que anava jo, cavalcant a ple migdia la meua flamant Montesa Impala roja i negra pel mig de l’extensa catifa verdosa dels arrossars de La Partida, en direcció al Palmar, resseguint un Mercedes 300D de color marró caca i engolint-me tota la polseguera insidiosa que alçava aquell vehicle de gamma alta, on viatjaven els dos goril·les que acabaven de suggerir-me amenaçadorament que els acompanyara a l’encontre d’un patró misteriós que volia proposar-me un tracte. Podia haver intentat escapolir-me; els camins rurals del terme del meu poble els havia recorregut milers de vegades i me’ls coneixia com el palmell de les meues mans, però jo tenia ressaca i els meus «acompanyants» no; amb la qual cosa ells disposarien d’un considerable avantatge tàctic en cas d’haver d’encetar una hipotètica persecució. D’altra banda —he d’admetre-ho—, la seua proposició havia aconseguit intrigar-me d’allò més. Tenia una lleugera intuïció de què podia tractar-se, però desitjava arribar al fons d’aquell enigmàtic assumpte.

Al cap de poc, ens plantàrem en la rodalia del Palmar, davant les portes de forja del tancat que envoltava una parcel·la privada de terreny palustre a tocar de l’Albufera. Aquella finca on havíem anat a parar quedava lluny del meu territori habitual i no em resultava massa familiar, per bé que la devia haver vorejat en més d’una ocasió.

Un vell llauro xaruc ens va obrir la reixa tot d’una que els del cotxe que em precedia van fer sonar el clàxon. Llavors, vam travessar l’entrada i vam resseguir un camí mig asfaltat, flanquejat per dues sèquies ben amples, que menava directament cap a una casona rural veritablement impressionant: una antiga masia restaurada.

El Mercedes es va aturar a un parador on hi havia tres o quatre automòbils més aparcats i jo vaig fer el mateix: hi vaig aparcar la moto i em vaig esperar a rebre instruccions.

En baixar del seu vehicle, els dos colossos em van comminar a seguir-los amb un gest eixut i em van guiar a peu fins a un lateral de l’edificació principal. Aquella part de l’alqueria albergava una espècie de corral presidit per una immensa taula de pedra, destinada a fer-hi dinarots i soparots a l’aire lliure, i un paeller d’obra, destinat a fer-hi bones paelles i torrades. El racó estava cobert per un gran tendal de niló de franges blaves i blanques que proporcionava una agradable ombra a tota la zona. Al costat del paeller, un home corpulent, de cabells escassos, de contorn rotund i d’edat mitjana, paramentat amb un davantal groc ple d’esguitades sangonoses, trossejava minuciosament un conill amb un ganivet destraler sobre un vell banc de fusta, mentre rosegava un caliquenyo rebregat que semblava haver-se extingit feia estona.

—Tu deus ser el famós Fletxa —va inquirir l’home, sense girar-se ni descuidar la seua tasca carnissera.

—Així mateix —vaig confirmar jo.

Els dos goril·les que fins aleshores m’havien custodiat van girar cua i es van esfumar en aquell punt.

—I vosté és…? —vaig demanar al meu amfitrió.

—Qui siga jo no té cap importància ara com ara. Pots dir-me Senyor Interessat, si vols. El que importa realment és per què t’he fet cridar davant la meua presència.

—Està bé —li vaig seguir el joc—, per què m’ha fet cridar?

—Per què et diuen el Fletxa? —El tio va evitar l’interrogant que li acabava de formular i va fixar atentament la seua mirada en el casc blanc que jo sostenia entre les mans i que, com a distintiu personal, duia serigrafiada una fletxa negra a cada hemisferi.

—És una vella història —vaig comentar—, tot ve dels meus cognoms: el meu nom complet és Vicent Fletes i Chaqués i, a partir de les síl·labes inicials de Fletes i de Chaqués, un antic company de l’institut em va traure el malnom.

—Ah, només t’ho diuen per això? —va ponderar ell, una mica contrariat, al mateix temps que executava el darrer tall al conill i n’abocava els bocins a l’interior d’una font de ceràmica.

—Efectivament, és per això. No és cap gran història, però podria haver sigut pitjor: em podrien haver posat un malnom que fera al·lusió a les meues orelles, o al meu nas, o a la irrefrenable necessitat de rotar que m’assalta quan bec massa cervesa.

—Jo em pensava que t’ho deien perquè eres un xicon espavilat: un fletxa —va comentar, agafant un pollastre pelat pel coll i posant-se a espedaçar-lo amb la mateixa diligència amb què havia esquarterat l’altra vianda—. A mi m’han contat que eres un tio llest, un tio que troba coses i que soluciona problemes.

—És possible… —Vaig voler fer-me el guilopo a posta, perquè a eixes alçades de la correguda ja havia començat a ensumar-me de què anava tot allò i vaig començar a jugar les meues cartes—. Qui li ho ha contat?

—Saps quin és el secret d’una bona paella? —Va canviar de tema, ell també sabia jugar al meu joc—. És importantíssim tindre un bon producte, per descomptat: un bon arròs de gra sencer i mig allargat, de varietat Sénia o Badia; una bona carn de pollastre de corral i de conill de caça o criat en casa, res d’animals de granja criats industrialment: unes bones verdures fresques, valencianes, i acabades de collir de l’hort, res de verdures congelades ni empotades; i molta paciència, paciència per fer-ho tot al seu degut ritme. Fer una paella com Déu mana duu el seu temps, no és cosa d’una hora. El més important, però, és fer bé el sofregit, perquè el sofregit és la base de tot i és el que després donarà gust i cos al caldo.

Aquell tio m’estava deixant absolutament descol·locat i perplex, però vaig haver de deixar que prosseguira amb el seu soliloqui paeller per educació i perquè parlar de paelles, a València, es pot considerar gairebé un esport nacional.

—Tu fas paelles? —em va demanar.

—No, però a ma mare li ixen de categoria i, un dia d’estos, espere aprendre’n la seua recepta…

—No és qüestió només de recepta: les mares d’esta terra cuinen amb una temprança i una diligència atàviques, es podria dir que duen l’art de cuinar paelles imprès en els gens.

—Ma mare, quan té la carn fregida, li incorpora una picada d’all, nyora, julivert, tomaca i vinagre; ho va aprendre d’una amiga de Dénia i li dóna a la seua paella un toc realment singular.

—Veus? A això me referia: la paella no ha de tindre només sabor, ha d’eixir realment gustosa i contundent. Jo no empre cap picada especial (només la clàssica de tomaca i all), però primer marque la carn sobre el mateix calder, sense oli, fent que amolle el seu propi greix de primer moment. I quan ja la tinc ben marcada, aleshores és quan la fregisc. Per tal de fregir bé la carn, el que s’ha de fer és no escatimar amb l’oli (oli d’oliva verge, per suposat) i fer les tallades de carn ben menudes, de manera que cada tros quede ben daurat i cruixent i que, pràcticament a cada cullerada, els comensals se’n troben un bocí combinat amb l’arròs i amb les verdures. Molta gent descuida la carn de la paella, la cuina de pressa i corrents, com si no fóra un element vital que ha de donar substància a tot el conjunt. Això, i assegurar-se que la tomaca i les verdures es confiten a foc lent, per tal que puguen amollar tots els sucres que acabaran caramel·litzant l’arròs, són els autèntics pilars sobre els quals s’ha d’erigir una bona paella. La sal també és un element important, però això ja va més a gust del consumidor. Per norma general, cada ingredient que entra al calder se n’ha d’amorosir amb una grapadeta, i, amb això, n’hi ha prou. Perquè ja se sap que «qui cuina dolç cuina per a tots i qui cuina salat cuina per al gat». I pel que fa al punt de cocció de l’arròs, ací ja tocaríem l’autèntic quid de la qüestió. L’arròs ha de quedar…

—Disculpe’m —el vaig interrompre, impacient—, entenc tot el que m’està dient i ho trobe una informació d’allò més útil i inspiradora, però no veig on vol anar a parar.

—Vols que anem al gra, no?

—Això mateix.

—Doncs al gra precisament estava anant jo: al gra de l’arròs. —El molt cabró va amollar un rialla maliciosa—. Qui m’haja parlat de tu no importa en absolut, el que realment importa és si tu eres el mateix Vicent Fletxa que l’any passat va ajudar l’amo de Chocolate a trobar els fillsdeputes que li havien furtat la recaptació del cap de setmana de tiraes. Eres tu o no eres tu eixe Fletxa?

Justa la fusta!

Sabia que aquella intrigant reunió clandestina guardava una estreta relació amb la truculenta història de lladres i serenos en què m’havia vist implicat pel novembre de l’any anterior. El que també sabia jo, però ho ignorava el meu interlocutor, és que en veritat m’havia implicat per una fortuïta carambola del destí i que la resolució d’aquell rocambolesc afer va ser més qüestió de pura xamba que de cap altra cosa. Tanmateix, aquell episodi m’havia reportat una certa fama en els ambients underground i m’havia servit per aconseguir un parell de feines molt ben pagades; tan ben pagades com la que esperava tancar allà mateix.

—Així mateix —vaig respondre finalment—: jo sóc l’home que busca: Vicent Fletxa, investigador privat especialitzat en successos nocturns.

Què volíeu que li diguera? Aquell home estava desitjant sentir alguna cosa per l’estil. De fet, estic segur que li hauria encantat que li passara de sobte una targeteta de visita amb aquella frase impresa: «Investigador privat especialitzat en successos nocturns». La frase, dit sia de pas, me l’acabava d’inventar al vol en aquell precís instant, inspirant-me en la sèrie Magnum P. I. que solia veure totes les vesprades per TV3.

—En eixe cas, tinc un cas per a tu —va concloure ell, oblidant-se per uns segons del pollastre—. Es tracta de la meua xicona, Soraya: divendres a la nit va eixir «de Ruta», com dieu els joves d’ara, i encara no ha aparegut ni ha donat senyals de vida. Necessite que la localitzes i que em digues on és, amb qui està i què fa.

—Potser està de ressaca i en estat catatònic; jo mateix també vaig eixir divendres de nit i encara no he tornat a ma casa —vaig suggerir.

—Ja… —va remugar amb resignació—. Em consta que als joves vos agrada allargar la festa durant tot el cap de setmana com si s’haguera d’acabar el món. —Es va posar de nou a tallar carn, amb una certa insídia—. Però ella i jo havíem quedat que no tornaria tard i que ahir diumenge aniríem junts a passar el dia a Xàbia. M’escama que no m’haja ni cridat per telèfon…

En aquell punt i en aquelles circumstàncies, qualsevol altre li hauria demanat per què no avisava la policia si estava tan preocupat per la seua xicona, però aquell tipus de misterioses «desaparicions» de cap de setmana eren prou freqüents en aquella època i solien estar relacionades amb deliris personals d’expansió i/o amb un consum abusiu de substàncies estupefaents. Molts pares preferien estalviar-se la vergonya de tractar amb les autoritats i d’aparèixer als diaris si la notícia s’acabava filtrant a la premsa. En la majoria de casos, el que passava era que les drogues i l’atmosfera de disbauxa potenciaven les naturals ànsies d’independència dels joves i els feien embarcar-se en aventures d’allò més estrafolàries. Recorde casos de gent que, de sobte, perquè sí, decidien agafar un ferri o un vol a Eivissa, per continuar la festa ad libitum —o almenys durant la resta de l’estiu—. Gent que decidien emprendre la volta al món, just amb el que duien posat i sense avisar cap familiar. Gent que s’enamoraven perdudament d’algú que acabava de conèixer i se n’anaven a viure amb ell —o amb ella— a l’altra punta del país. Generalment, aquestes rampellades i impulsos destrellatats no solien durar més enllà d’una setmana: quan els implicats es despertaven de l’eufòria psicotròpica, o quan ja no els quedava més pasta per cremar, l’aventura s’acabava i els desapareguts tornaven a sa casa amb la cua entre les cames i amb unes cares de desfeta que valia més no veure-les. Tanmateix, també hi havia joves que realment persistien en el seu deliri i desapareixien per llargues temporades. Hi havia qui se les apanyava bé i aconseguia començar una nova i pròspera vida. Però també hi havia qui —per vergonya, o per por a la reprimenda brutal dels pares— s’acabava emmarronant en assumptes veritablement tèrbols: històries de prostitució o de tràfic de drogues o, fins i tot, en trames delictives. Recorde, per exemple, el cas d’uns xicons que es van endeutar de mala manera amb el seu camell durant el cap de setmana i el paio els va obligar a «baixar al moro» per tornar-li el que li devien; amb tan mala sort, que la bòfia marroquina els va enxampar en la frontera amb els culs plens de grifa i ja no es va tornar a saber d’ells mai més. La veritat és que la casuística d’aquelles desaparicions ruteres era d’allò més variada…

—Està bé, accepte el seu cas —vaig sentenciar, finalment, i vaig aventurar una tarifa tirant per dalt—. Els meus honoraris són de cinc mil pessetes al dia, més deu mil per posar-me en marxa i cinquanta mil per rematar la faena.

—Els diners no seran un problema.

—Doncs, aleshores, espere que trobar la seua Sara tampoc no serà un problema per a mi.

—És Soraya, no Sara —em va corregir, i, alhora, em va adreçar un esguard d’absoluta desconfiança i reprovació, mentre reservava el pollastre i passava a pelar i tallar bajoquetes.

—Sí, clar, Soraya, disculpe, és que no duc la meua llibreta de notes damunt i ja sap el que diuen: «Memòria curta, llapissera llarga».

Havia comès una errada de principiant en confondre el nom de la xicona en qüestió. Però… què voleu? M’havia passat tres dies sencers de farra i les meues neurones no estaven per a subtileses onomàstiques.

—Soraya què més? —vaig preguntar-li, intentant refer-me del meu error i simulant parar gran atenció a tots els detalls que el vell em facilitara a partir d’aquell moment.

—Els cognoms no importen —em respongué ell, secament—. Per damunt de tot vull absoluta discreció. Amb el nom de pila i amb la foto d’ella que ara et facilitaré hauria de bastar perquè una persona a qui tots anomenen el Fletxa siga capaç de trobar-la.

L’home es va torcar les mans en el davantal i, de la butxaca posterior dels pantalons, es va traure la cartera i em va passar una foto doblegada de la mida aproximada d’una mitja quartilla. Tot seguit, la vaig desplegar, la vaig observar amb deteniment i em vaig enamorar sense remei de la xica retratada. De fet, tenia una certa retirada a Natàlia, la meua novieta d’aquella època. La foto mostrava una morena despampanant, una jove d’uns vint anys d’edat, que somreia i posava alegre al bell mig dels arrossars espigats amb la muntanya de Cullera al fons. La xicona lluïa un capell de llata de llaurador —que se subjectava graciosament amb la mà esquerra per evitar que se l’enduguera el mateix vent que li arremolinava els cabells bruns— i anava abillada amb un vestidet blanc d’estampat abstracte que s’ajustava perfectament al seu esvelt contorn i que deixava entreveure que no duia cap peça de roba interior davall. Aquella no era la típica foto que un pare duu de la seua filla a la cartera, però comentar-ho potser hauria estat pixar fora de test.

—La foto és de la setmana passada —em va dir.

—I sap vosté quins ambients solia freqüentar, per quines discoteques se solia moure o si havia quedat amb algú per eixir de marxa?

—No en tinc ni idea —contestà—. Per això t’he fet buscar a tu: perquè em cal algú amb contactes i tentacles en la moguda, algú que puga localitzar-la sense cridar gens l’atenció.

—I vol que la localitze i prou o vol també que la intente convèncer perquè torne a casa?

—Tu troba-la i de la resta ja me n’encarregaré jo.

Llavors, de la mateixa cartera d’on havia tret la fotografia, en va traure un feix de bitllets de cinc mil pessetes i una targeta amb un número de telèfon anotat, i m’ho va passar tot en un grapat.

—Amb això tens per començar i per anar tirant una setmana llarga. El número de telèfon és perquè em vages informant conforme vages fent progressos. Espere que et poses mans a l’obra de seguida i que no t’allargues més del compte en la teua investigació.

—Descuide, no ho faré: sóc un professional, jo.

—Doncs que no se’n parle més, pots posar-te en moviment des d’ara mateix. I disculpa que no et convide a la paella, però es tracta d’un dinar de negocis i no voldria que els meus socis vegeren algú com tu pul·lulant per ací.

III

Vaig marxar d’aquella finca amb la butxaca farcida de bitllets de cinc mil, amb un bonic pot de sals de bany —un record que vaig sostreure a última hora d’un dels lavabos de l’interior de la masia— i amb el cap ple de dubtes. El que més m’intrigava era per què aquell tio m’havia donat tan poca informació sobre la xica desapareguda i per què no havia encarregat als seus goril·les que la buscaren: si m’havien aconseguit trobar a mi, també podrien haver intentat trobar-la a ella. A més a més, aquell enigmàtic personatge —de qui no tardaria molt a esbrinar la vertadera identitat— no havia emprat la paraula «filla» en cap moment; havia sigut jo qui havia donat per fet aquell grau de parentiu entre tots dos —tot i que, més que probablement, aquella no era la naturalesa real de la seua relació—. Les peces no acabaven d’encaixar al teler. Tanmateix, si alguna cosa havia après al llarg de la meua vida és que, en aquest món, les accions humanes no sempre es guien per la lògica i que «els camins del Senyor són inescrutables».

Els que no eren inescrutables eren els camins entre camps d’arròs que, després d’aquell estrany encontre, recorria jo a huitanta per hora a lloms de la meua llampant motocicleta en direcció cap a Sueca amb la silueta de la Muntanyeta dels Sants, coronada pel seu característic dipòsit d’aigua, retallada contra l’horitzó com a fita inconfusible de la meua meta immediata. Com ja he apuntat, em coneixia totes aquelles sendes pràcticament de memòria, fruit de les meues nombroses excursions i incursions d’infància i d’adolescència per la marjal. Com quasi tots els nadius de la regió, l’etapa més dolça de la meua vida havia transcorregut entre les voltes i revoltes, les sèquies i les partides d’aquella inabastable planúria pantanosa que durant la major part de l’any era un territori erm, fangós i dessolat però que entre els mesos de maig i setembre —amb l’amollada d’aigües, la sembra i la posada en marxa del cultiu del cereal autòcton per excel·lència— reviscolava per art de màgia i esdevenia un paradís d’incontenible verdor i de salvatge exuberància. M’encantava recórrer aquell vast mar d’arròs —a peu, en bicicleta o en moto— i admirar la bellesa efímera d’aquell paisatge que el meu esperit associava indefugiblement amb el renaixement miraculós que cada primavera i cada estiu la Natura obrava amb pròdiga generositat.

Podeu pensar que totes aquestes reflexions —una mica hippies i digressives— quedaven per ventura allunyades del meu tarannà festiu i discotequer d’a-quells temps, però és la pròpia naturalesa —amb la seua incontrolable força tel·lúrica— la que ens commina constantment a celebrar el triomf dionisíac de la joventut en totes les seues múltiples manifestacions i facetes. La Ruta no podia haver nascut com a tal en un altre lloc que no fóra al redós d’aquesta terra nostra de permanents contrastos i de fulgurants contrasentits.

Tot això ho cavil·lava jo sobre rodes —probablement amb unes altres paraules— quan, de sobte, em va entrar el desig irrenunciable de fer un bany als Ullals. Els Ullals eren —i encara ho són— una sèrie d’esporàdiques fonts d’aigua dolça que brollaven aïllades en determinats racons de la partida com a vestigis líquids dels temps remots en què els arrossers encara no havien guanyat la mà a l’Albufera i els aiguamolls quadruplicaven o quintuplicaven la seua present extensió. D’ullals, n’hi havia al terme de Sueca i també al terme d’Albalat —habitats pels cèlebres samarucs—, i crec que n’hi havia també algun més al terme de Sollana, al de Catarroja i en algun altre terme. Fóra com fóra, jo tenia pensat acostar-me concretament a l’Ullal de Baldoví, a tocar de la Muntanyeta. Des de fa uns quants anys, arran de la declaració de la zona com a Parc Natural, aquest ullal ha esdevingut un espai tancat i protegit, reconvertit en una àrea privilegiada d’observació de la florifauna i l’avifauna autòctones. En l’època del meu relat, per contra, era un indret de lliure accés i d’aspecte ferest que la gent de la contornada manteníem com un preuat racó secret on els joves —especialment— acudíem de tant en tant a refrescar-nos i a berenar. Sueca no tenia piscina municipal, però tenia els Canos i els Ullals.

Quan hi vaig arribar, vaig descobrir amb gran delit que no hi havia cap vehicle aparcat pels voltants. Em trobava tot sol i realment estava de sort: en dies com aquells, d’intensa calor, el llac podia arribar a estar molt transitat, saturat de visitants fins i tot. Al meu favor, però, jugava el fet que ja era hora de dinar. No m’ho vaig pensar molt, em vaig llevar tot d’una la roba, fins a quedar-me només amb les esportives i els calçotets, i em vaig ficar dins l’aigua. La roba interior me la deixí posada per un absurd sentit del decòrum, el calcer —pel contrari— considerava imprescindible dur-lo: el fons de l’ullal era molt fangós i llefiscós, i estava ple de canyes i vegetació subaquàtica, i em feia cosa tocar-lo amb els peus nus.

L’aigua, com de sòlit, estava fresquíssima, pràcticament gelada, i allò va provocar que, de seguida, els meus músculs sentiren una reconfortant i agradable descàrrega d’adrenalina i que el meu cervell, en notar la fiblada de les baixes temperatures, es lliurara definitivament de l’enterbolida letargia en què es trobava des de feia hores. Per fi, amb aquell fred bany restaurador, podia pensar amb claredat.

Eren moltes les qüestions que havia d’aclarir i d’ordenar al meu pensament; començant per tots els interrogants que m’havien estat rondant pel cap des que m’havia entrevistat amb l’enigmàtic Senyor Interessat i seguint per la urgent necessitat de traçar un pla viable d’actuació que em permetera encarar la resolució del cas amb garanties d’èxit.

Per on havia de començar a investigar, partint només de la foto d’una xicona posant jovial enmig d’uns camps?

El sentit comú em dictava que el primer que havia de fer era investigar el subjecte que m’havia fet l’encàrrec de buscar-la, a fi de reunir de manera paral·lela més informació sobre la jove desapareguda. No obstant això, el sentit de la prudència em deia que allò no era un bon començament en absolut: no se m’havia contractat per a esbrinar la vida de l’home que em contractava, sinó per a trobar la seua… La seua què?

Era la seua filla? Era la seua xicona? La seua nora?

Aquell detall inconnex continuava mosquejant-me, i molt.

Sense resoldre cap dels dilemes que m’acuitaven, vaig eixir de l’ullal i em vaig fumar un altre cigarret del paquet de Marlboro que m’havia trobat a l’apartament de Torres del Mar on m’havia despertat. Mentre me’l fumava i la nicotina facilitava la sinapsi de les meues reflexions, em deixava acaronar i eixugar pel sol inclement del migdia. En realitat, jo no era cap detectiu privat i no tenia ni punyetera idea de per on començar una investigació d’aquella magnitud. Ja ho he dit, jo només havia solucionat per pura casualitat un tema d’un robatori d’uns diners de l’amo de la discoteca Chocolate i la gent m’havia creat una immerescuda fama que havia acceptat sense piular perquè, abans que tot això passara, jo bàsicament era un paio sense cap ofici ni benefici.

I els altres casos que m’havien encomanat arran d’aquell primer?

Res, anècdotes de poca importància, menudeses que, en la seua immensa majoria, havia pogut resoldre gràcies a l’oportuna intervenció del meu col·lega el Tato, un figura a qui —també en aquella ocasió— hauria de demanar ajuda. De fet, després de passar per casa a canviar-me de roba, allò va ser el següent que vaig fer.

IV

No vau conèixer el meu col·lega el Tato en els temps de la Ruta? Doncs segur que ell sí que vos coneixia a vosaltres. I si en aquells temps no vos coneixia ni el Tato, aleshores és que no vos coneixia ningú.

El meu col·lega el Tato era un fill de la grandíssima puta i un autèntic vividor, però un vividor entranyable i fill de la grandíssima puta legal. I mai millor dit, això de legal, perquè el molt cabró es guanyava la vida fent de bòfia d’incògnit. En altres paraules: era un secreta. Però un secreta molt peculiar, perquè la seua ocupació era públicament notòria: la majoria d’incondicionals de la Ruta, els ruters més assidus si més no, coneixíem i sabíem perfectament a què es dedicava i com es guanyava la vida. Però, més que nosaltres a ell, ell ens coneixia a nosaltres. I no només ens coneixia a nosaltres, ell coneixia tothom, perquè en això consistia precisament la seua feina i per això li pagaven: treballava de divendres a diumenge, eixint de marxa sense treva, de discoteca en discoteca i de festa en festa, amb el propòsit de passar-s’ho bé i de conèixer tanta penya com fóra possible. És a dir, feia exactament el mateix que la resta dels mortals, però a ell el festival, la roba, les copes i les drogues li les subvencionava el Govern a compte dels fons reservats de l’Estat. A canvi, ell només havia de mantindre els ulls ben oberts, estar atent a tot el que es coguera entre bastidors i, després, informar puntualment els seus superiors. Com que fins a mitjans dels noranta les autoritats van tolerar els excessos de la moguda amb prou mànega ampla, el meu col·lega es dedicava bàsicament a integrar-se i a relacionar-se amb tothom per tal de detectar possibles elements indesitjables i desestabilitzadors que excediren els límits que marcaven aquells que manaven —molts dels quals, dit sia de pas, participaven descaradament del sucós negoci i s’enduien una bona tallada dels beneficis—. Així doncs, el Tato, més que de policia d’incògnit, exercia la major part del temps d’expert en relacions públiques.

Com ja he dit, era un tros de cabró, el meu col·lega, però un tros de cabró que queia simpàtic; tan simpàtic que, fins i tot, va convertir el seu nom de batalla en una llegenda urbana que encara perdura. Per què vos penseu, si no, que encara hui en dia la gent sol comentar «No ha vingut ni el Tato», o «A eixe no el coneix ni el Tato»? Alguna gent creu que l’expressió té el seu origen en un torero coix del segle XIX, però ací —a València— es diu perquè, en els temps de què vos parle, el Tato va esdevindre pràcticament omnipresent i omniscient. I, per això justament, era la persona ideal per donar-me una mà amb el cas de la xicona desapareguda.

Quan el vaig visitar a mitjan vesprada al seu apartament del Nucli 8 del Saler, davant de l’hotel Sidi, vaig haver de picar al timbre del porter automàtic de manera prou insistent i vaig arribar a témer-me que no es trobara en casa a aquelles hores. Però el que passava era que el molt gossarro encara dormia —es recuperava de la feina del cap de setmana— i no es va dignar a respondre fins al cap d’un parell llarg de minuts.

—Qui és? —va demanar per l’intèrfon, amb veu pastosa.

—Ta tia en rodes —vaig contestar-li, amb sorna.

—Fletxa?

—El mateix.

—Quin malparit! Què fas ací? Per què em destorbes? No saps que el dilluns és el meu dia de descans oficial?

—Penses obrir-me o vols que em pire?

—No, no, tu sempre eres benvingut. Però, ja posats, per què no vas per alguna cosa per desdejunar? Ací no tinc res de bo…

—Ja he pensat en eixe detall: et duc un poal d’orxata i mitja dotzena de fartons. Et va bé?

—Guai, nano, puja!

En entrar al seu pis, la sensació que em va envair va ser la de trobar-me de sobte en plena zona zero d’una àrea arrasada per un huracà de força set. No era la primera vegada que el visitava i m’esperava un cert grau de desastre —amb el qual jo també estava acostumat a conviure—, però el caos i el desordre que regnaven en aquell ampli apartament adquirien dimensions antològiques: hi havia bolics de roba bruta abandonats per totes bandes, desenes de botelles buides de cervesa i de whisky disseminades per terra, llibres apilats i caràtules de pel·lícules escampades pertot arreu, cendrers plens a vessar de burilles jeien a cada racó i una muntanya de plats bruts —plens de restes de menjar— saturava la taula del menjador. Per acabar d’arrodonir el desolador conjunt, el Tato em va rebre en calçotets, fet un nyap —un autèntic retrat vivent de l’Ecce Homo— i amb el rostre completament desencaixat per l’exhauriment.

—Què ha passat ací, tio, t’han entrat a robar o és que has despatxat la dona de la neteja? —li vaig preguntar, en copsar tota aquella devastació.

—Uf, no, només és que últimament no he tingut temps de fer endreça i, com que no m’agrada que ningú vinga a tocar les meues coses, la merda s’ha anat acumulant un poc al meu voltant.

—Un poc? Un poc prou: un poc massa, m’atreviria a dir.

—Ja està bé, has vingut ací només per tocar-me els nassos amb la prueba del algodón o tens un motiu més interessant per visitar-me?

—Per dir la veritat, he vingut per demanar-te ajuda amb un nou cas que duc entre mans.

—Doncs anem al balcó i m’ho contes fil per randa mentre peguem un mosset.

Dit i fet, vam passar a la balconada —que en comparació amb l’interior del pis era un oasi virginal— i ens vam asseure a compartir l’orxata al voltant d’una tauleta de bova flanquejada per dues cadires del mateix material.

—Dispara: de què es tracta esta volta? —va inquirir sense miraments, mentre atacava l’orxata i deglutia el primer fartó.

Al meu col·lega no li agradava gens anar-se’n per les travesses, així que li vaig mostrar tot d’una la foto de la xicona desapareguda.

—Esta tia et sona? L’has vista alguna volta?

—Mmm, deixa’m donar-li una ullada… —Va agafar el retrat amb els dits bruts de sucre glacé i la va inspeccionar atentament—. No, no em sona de res, si l’haguera vist la recordaria: la nena està que es trenca.

—Està molt bona, sí, però està missing.

—Ha volat del niu?

—En efecte.

—I qui és?

—Ni puta idea. Només sé que li diuen Soraya, que està desapareguda des d’este divendres i que és la filla o l’amant (eixe detall encara no l’he pogut aclarir) d’un tio que em paga perquè la trobe. I em paga molt bé, es veu que la xicona li importa de veres…

—I ell, el tio que t’ha contractat, és…?

—Ah, no, xaval, no te’n passes de llest —li vaig haver de parar els peus—, ja saps que no puc revelar la identitat dels meus clients i que m’empara el secret professional…

—Professional, tu? —es va mofar, de bon rotllo—. Quins collons més quadrats que tens! Quin morro que tens! Però si no tens ni llicència ni hauries resolt cap cas si jo no hi haguera intervingut!

—El meu primer cas el vaig resoldre jo solet —vaig argüir en la meua legítima defensa.

—Pura sort de principiant!

—Bé, però tu no hi vas intervindre per a res…

—D’acord, no pretenc que em reveles la identitat del teu client. Només vull que em confirmes una cosa: és moro?

—Qui?

—El teu client.

—Què dius, tio! Per quin sant havia de ser moro?! El tio és un senyor d’ací, un constructor o un empresari del terreny; si l’he conegut mentre preparava una paella en un masia del Palmar!

—Ahà… Val, només t’ho demane perquè ella sí que és mora i, si ella ho és i el teu client no, ell no pot ser son pare. Primer misteri resolt.

—Ella és mora?!

—De la moreria moruna.

—En què et bases per afirmar això?

Jo estava totalment sorprès per aquella declaració seua tan taxativa. Però per alguna cosa el Tato era poli i jo només un simple tafaner de pa sucat amb oli que es feia passar per investigador privat.

—Duu un penjoll de la Mà de Fàtima al coll, fixa’t! —em va revelar, al mateix temps que m’assenyalava aquella joia que jo havia passat estúpidament per alt en la foto—. Això, sumat als seus trets i a l’origen àrab del seu nom, no deixa lloc a cap dubte.

—Tens raó —vaig haver d’admetre, avergonyit—. Se’m deu haver despistat eixe xicotet detall perquè estic un poc espès hui, després de tanta farra…

—Ja, clar, és normal. I es pot saber, per curiositat, per on pensaves començar la teua recerca?

—Sincerament?

El meu col·lega va assentir amb un moviment de cap que denotava una evident condescendència.

—Pensava subornar-te amb orxata i fartons del meu poble i, també, fer-te un bonic regalet en efectiu.

Vaig traure’m la cartera i vaig posar damunt la taula dos bitllets ataronjats de cinc mil peles decorats amb el retrat de Cristòfol Colom.

—És un bon punt de partença —va dir ell, acostant-se la pasta—. Demà mateix em posaré a indagar entre segurates, bàrmans i discjòqueis i miraré què et puc esbrinar. Però no et faces moltes il·lusions, Vicent, esta tia no em sona haver-la vista ni haver-me-la creuat: o només és una visitant esporàdica de la Ruta, o no ha eixit mai per les discoteques de per ací i divendres era la primera volta que les visitava.

Que el Tato em diguera allò no em tranquil·litzava gens ni mica. De fet, em contrariava prou, perquè significava que estava en una via morta. Ell degué notar l’angoixa en l’expressió compungida del meu rostre i, acte seguit, va afegir:

—Però tranqui, xicon, que això no és la fi del món: segur que l’acabarem trobant més tard o més prompte —em va animar—. Saps per on podries començar a investigar? Podries començar per fer una ronda per les principals botigues de moda de València. No ho puc assegurar del cert, però jo diria que el vestidet que duu la nostra amiga és una peça de disseny exclusiu i, si localitzes l’establiment on el va comprar, potser allà et podran donar alguna pista més sobre ella.

Em vaig alçar tot d’una i li vaig donar un bes entusiasmat al front: el molt cabró, com qui no vol la cosa i sense fer cap gran esforç, m’havia tret del prematur cul-de-sac en què es trobava la meua investigació.

—Gràcies, Tato, eres un figura mundial!

—De res, nano, de res…

—Au, me’n vaig i et deixe descansar, que ja t’he destorbat prou per hui. Quan sàpies res més, em crides…

—Xe, xe, xe, para el carro! On vas amb tantes presses? No pots anar-te’n tan aviat: tinc un pol·len afgà que has de tastar, col·lega; el vaig decomissar despús-ahir a uns xavalets en Barraca i és una autèntica passada, merda de la bona.

Era així, el meu col·lega: no parava mai i la seua vida era un festival perpetu. Per això no tenia temps ni d’endreçar el seu apartament.

V

L’endemà, a primera hora, vaig fer una visita a La Capi. A primera hora, però, devia ser aproximadament cap allà a les onze: la trobada del dia anterior amb el Tato s’havia allargat una mica més del compte i, entre això i el cansament que duia acumulat, m’havia sigut impossible matinar més.

El Cap i Casal d’aquells dies era prou diferent del que coneixem actualment: ara hi ha metro i tramvia i carril bici i tot està ple de zones blaves, de franquícies i de guiris voltant i fent fotos i buscant bars on menjar hamburgueses o kebabs o fer-se un gintònic amb dos-cents tipus diferents d’additius; ara costa pena trobar un restaurant on et cuinen una paella de veres, o un local on et servisquen aigua de València o mistela, o fins i tot una botiga on et parlen valencià de bon començament; ara, a la zona de l’antic hospital, ja no està plena de ionquis i hi ha una biblioteca espectacular enmig del parc i també un Museu Valencià de la Il·lustració i la Modernitat; ara les Drassanes estan restaurades i són un espai cultural, i la Malva-rosa té un bonic passeig que sempre està saturat i que ix en les notícies de TVE cada vegada que la temperatura puja per damunt dels vint graus i hi apareix algú banyant-se; ara també hi ha tres o quatre ponts nous que creuen el llit vell del Túria —el pont de les Arts, el de les Flors, el de Calatrava, el de l’Assut d’Or— i, al final del riu, hi ha la futurista Ciutat de les Arts i de les Ciències —sovint citada en castellà— que no se sap ben bé per a què serveix, amb tota la pasta que va costar; ara el Campus de Tarongers s’ha doblat i li han plantat una inútil i costosíssima torre panoràmica al davant, i han crescut desenes de gratacels imponents als barris perifèrics, i hi ha un nou estadi del València C. F. a mig fer a Benicalap, i Russafa és territori hipster i està de moda per fer vermuts i dinars i anar de copes i fer tardeos; ara la Punta ha desaparegut per culpa de l’ampliació de la Zona d’Actuació Logística del Port, l’Horta està perpètuament amenaçada, Natzaret i el Cabanyal agonitzen d’inanició, a Campanar se l’ha menjat el formigó i el Carme està totalment reformat a canvi d’haver perdut bona part de la seua secular personalitat i idiosincràsia. Aleshores no hi havia res de tot això: tot el món fumava i aparcava en doble filera pertot, un fum de policies i de taxistes encara lluïen bigot, les dones de bandera duien muscleres i els cabells cardats, els cotxes eren quasi tots llaunes de dissenys quadrats, els quinquis et furtaven la ràdio a la mínima ocasió si te la deixaves descuidada, i tot era una mica més gris i més brut però també menys postís.

Tanmateix, a efectes de la nostra història, el que és el centre estricte del Cap i Casal —la zona que jo em vaig dedicar a recórrer aquell calorós matí d’agost— gairebé no ha canviat en els darrers trenta anys i estava pràcticament igual com hui en dia —i si no em creieu, feu una recerca d’imatges a Google i ho podreu comprovar amb els vostres propis ulls.

El primer que vaig fer en arribar a València va ser buscar una impremta on feren fotocòpies a color. Ni el Tato ni jo no havíem caigut fins al moment d’acomiadar-nos que només disposàvem d’una còpia del retrat de la tal Soraya i que no podíem compartir-la i, per tant, no podíem dur a terme una investigació en paral·lel. En l’actualitat, aquest problema l’hauríem solucionat fàcilment fent una foto amb el mòbil o amb la càmera digital o un escanejat amb l’ordinador i tot plegat hauria resultat una tasca senzilla, però en aquells temps —sense internet ni mòbils ni càmeres digitals ni ordinadors— qualsevol aspecte ofimàtic es complicava significativament. D’altra banda, tampoc no hi havia moltes papereries on feren còpies a color ni eren llocs fàcils de trobar i, per això, em va costar més de mitja hora de pegar voltes amunt i avall pel centre per localitzar-ne una al carrer Almirall Cadarso, una travessera del carrer Colón.

Vaig pagar gustosament els vint duros que em cobraren per cadascuna de les cinc còpies que vaig manar fer de la foto de la desapareguda —per si de cas— i, acte seguit, em vaig posar a visitar botigues de moda femenina a tort i a dret per mostrar el retrat de Soraya a les dependentes i comprovar si el vestit que lluïa la jove havia eixit o no dels seus tallers de confecció. No hi va haver sort, totes les meues indagacions resultaren clarament infructuoses i jo em vaig cansar ben aviat de perdre el temps amb aquella batuda tan aleatòria com ambulatòria. La paciència mai no ha sigut una de les meues virtuts, però cal aclarir que no vaig desistir d’aquella avorrida tasca només per desídia, sinó perquè en realitat em guardava un as en la mànega: la meua tieta Ampariues treballava com a cosidora professional al seu domicili i solia rebre encàrrecs dels sastres i les modistes més importants de la capital; ella em sabria dir de seguida, amb només un colp d’ull, qui havia dissenyat i confegit la penyora en qüestió. O almenys em posaria sobre la pista…

Pensat i fet, vaig travessar el carrer de Ribera i la plaça de l’Ajuntament —que només feia un any que havia deixat de dir-se del País Valencià— i em vaig endinsar en el barri del Carme per l’avinguda de Maria Cristina i pel carrer de Bosseria. La meua tieta vivia tota sola a un modest piset de lloguer d’un edifici de tres plantes situat al número 28 del carrer de Dalt i ubicat just damunt del mític bar Vito, un antre que anys enrere havia servit de refugi bohemi als membres de la gauche divine valenciana i que aleshores —per estrany i paradoxal que puga parèixer— era el cau predilecte dels punks del Cap i Casal.

El carrer on vivia ma tia no era aleshores el carrer de pubs de disseny, botigues de roba moderna i grafits reivindicatius que esdevindria anys més tard, a mitjans dels noranta, ni tampoc el pastitx d’estil neohipster proturístic i mancat d’ànima que és hui en dia; no, llavors allò era un carrer de barri, un simple carrer de barri obrer i humil amb solera on quasi tots els veïns es coneixien i on les dones coincidien cada dia comprant queviures al mercat proper de Mossèn Sorell. En aquell mercat i en aquell carrer encara se sentia parlar valencià de paradeta a paradeta i de balcó a balcó. La família de la meua tieta havia viscut en el mateix habitatge des de feia gairebé una centúria, des que el pare del seu pare s’hi havia mudat des de Xèrica per a exercir de tallista a la pròspera capital del Túria. A mitjans dels noranta, el conjunt seria rehabilitat en el marc d’un ambiciós pla integral d’actuació urbanística —i d’especulació immobiliària paral·lela— que aconseguí reviscolar i posar de moda la Ciutat Vella a costa de fer-li perdre una porció del seu secular caràcter menestral. Però aquell llunyà estiu de 1988, l’edifici encara estava prou fet pols per dins i per fora: la façana queia a trossos i estava mancada d’una bona mà de morter i de pintura; les balconades amenaçaven de col·lapsar en qualsevol moment; l’enorme portassa de fusta que cobria l’entrada estava mig desencaixada i infestada de corc, tenia completament rovellades les frontisses i el pany, i demanava a crits tornar a ser polida i envernissada; als espais comuns interiors, la majoria dels preciosos taulells que revestien el terra hidràulic estaven solts o trencats i feien bonys i clots pertot; les parets presentaven una indefinible tonalitat ronyosa i supuraven una pàtina de greixum bastant desagradable; i, com a remat de tot plegat, les escales esgarrifaven a simple vista de tan desgastats que estaven els cantons dels esglaons i de tan inestable i poc segura que s’intuïa la barana.

A mi, però, a pesar de tot i de totes les deficiències, m’encantava aquell lloc; especialment la seua inconfusible olor d’ambient resclosit i d’humitat estantissa, la peculiar aroma de pols i de teranyines que certificava la genuïna antigor d’aquell vetust edifici. En realitat, aquelles flaires em despertaven gran quantitat de records personals. Em recordaven, especialment, les estades d’una o dues setmanes que cada final de juny —en acabar l’escola i durant tots els anys de la meua infància i adolescència— solia passar en companyia de la meua tieta. Amb el temps, el que havia començat com un pla dels meus pares per a tindre’m ocupat fins que ells pogueren agafar-se vacances i tota la família ens n’anàrem junts a estiuejar al nostre apartament de Motilla, s’acabà convertint en un costum ineludible: la tieta i jo vam crear un estret vincle emocional i vam consolidar una sòlida complicitat mútua —per bé que la nostra relació no estava en absolut exempta d’estirades i de discussions, perquè ella era del morro fort i, com a digna portadora del cognom Chaqués, sempre amollava les seues opinions i els seues retrets a cremadent, tal com li brollaven del caparró.

—Toca, lloat sia deunostresinyor, ja era hora que et dignares a comparèixer per ací a fer-li una visita a ta tia, tros de gandul desagraït! —va exclamar carregada de sarcasme, només obrir-me la portella de sa casa—. Segur que véns a demanar-me algun favor, no tens vergonya ni la coneixes, tu!

—No… Què dius! —em vaig excusar—. Jo és que passava pel barri i m’he dit: per què no li fas una visita a la teua apreciada i estimada tieta Ampariues, a vore si està bé o si li falta alguna cosa? I ací em tens…

—Ja, clar, i com que m’aprecies i m’estimes tant, has vingut amb les mans buides i no m’has dut ni uns dolcets ni res.

—Jo, eh…

—I com que et preocupa tant si em falta alguna cosa, has vingut tocant el migdia quan el mercat i les botigues del barri estan a punt de tancar i ja no et puc enviar a fer-me cap comanda, no?

Ja ho he comentat adés: cada volta que aquella doneta esquifida i fibrada obria la boca era per amollar veritats com punys i valia més no contradir-la si no tenies arguments de molt de pes al teu favor; semblava poca cosa, però era pur nervi.

—Bé, d’acord, tens raó, ho confesse: he vingut per a demanar-te ajuda amb un assumpte delicat que duc entre mans i, de pas, a saludar-te i autoconvidar-me a dinar.

—Si per l’assumpte que duus entre mans necessites diners, ja pots oblidar-te’n; no tinc ni un gallet i, si en tinguera, tampoc no te’n deixaria perquè els balafies sense trellat ni forrellat en qualsevol bagatel·la. Si es tracta de qualsevol altra cosa, bé saps que en esta casa sempre tens les portes obertes i que a la meua taula sempre hi haurà un plat de menjar parat per a tu.

Sense més, em va convidar a passar al seu modest piset, el qual també necessitava una bona repassada de paleta i d’algeps. Vam travessar en silenci el corredor, ple d’abonyegaments i amb la meitat dels taulells trontollant davall dels nostres peus. En arribar a la cuina em va oferir un quintet de cervesa El Águila ben fresquet de la nevera i em va interrogar sense dilació:

—Dispara, Vicentet. —Ella sempre m’anomenava així—. Què vols de mi?

Em va agafar desprevingut i no vaig poder evitar ennuegar-me amb el glop que m’empassava i em va caure una mica del líquid daurat per damunt de la camiseta.

—Caram! Veig que no t’agraden els preàmbuls…

—Gens ni mica.

—D’acord, aleshores sense preàmbuls. No sé si te’n recordes que et vaig explicar que, des de fa un temps, em guanye la vida investigant tota classe de desaparicions misterioses i de fenòmens diversos que passen durant els caps de setmana en ambients nocturns i festius.

—Em pensava que em prenies el pèl…

—Doncs no, és tal com t’ho conte. De fet, es tracta de la meua principal i única font d’ingressos. No tindràs uns cacaus o uns tramussos per remullar la cervesa?

—Clar, ara te’n trac.

—El cas, tia, és que actualment estic investigant la recent desaparició d’una xicona en estranyes circumstàncies. L’únic que sé d’ella és que li diuen Soraya i que pareix que siga mora o mig mora…

Tot seguit, li vaig passar una de les còpies a tot color de la foto de Soraya i ella se la va mirar de cua d’ull, mentre furgava el rebost, sense parar-li massa atenció.

—Una mica fresca, la teua amigueta, no? Si se li apujara un dit la falda se li voria tot. I jo apostaria que baix d’eixa teleta ho deu dur tot a l’aire…

—Això ara s’estila així, corren temps moderns.

Ma tia va fer una ganyota de disconformitat alçant exageradament la cella, però a mi em constava que ella també havia sigut un esperit rebel de jove i que havia sigut una de les primeres dones que es van atrevir a dur pantalons i a muntar en moto.

—D’acord, tot això de les modernors està molt bé, però… em vols aclarir què botons pinte jo en tot això, fillet? —va concloure, al mateix temps que m’allargava una bosseta d’ametles torrades—. Que m’agraden les novel·les d’Agatha Christie no em converteix en cap detectiva, i t’assegure que no em fa cap il·lusió anar per ací fent de Miss Marple.

Allò era un detall que no havia sospesat: la meua tieta era una àvida lectora de les històries de la cèlebre escriptora britànica i al saló tenia un prestatge ple amb les seues obres completes publicades per l’editorial El Molino que jo també havia fullejat i mig llegit. Tal volta, la meua vena tafanera em venia precisament d’ella…

—No t’estic demanant que participes en cap investigació ni que vages pel món dotorejant —li vaig respondre—, només vull que m’ajudes amb un dels particulars concrets del cas: reconeixes el vestit que duu la xica de la foto? Sospite que és una peça d’alta costura i havia pensat que tal volta tu em sabries dir a quin taller l’han confeccionada, o on la venen…

Els ulls de ma tia varen espurnejar de seguida amb deler; les vetes i fils eren la seua veritable passió.

—Mmm… Alta costura? —Es va tornar a mirar la foto de Soraya amb l’atenció redoblada—. Mmm… No sé si m’atreviria a dir tant. Però és evident que es tracta d’una peça de disseny d’avantguarda. Apostaria que es tracta d’un dels vestits de Paquito…

—Paquito?!

—Sí, home, sí… El fill de la botiga de persianes d’ací baix, de la plaça Sant Jaume.

—No caic…

—Com que no?! Però si ara és un dissenyador molt famós! Ai, com es fa dir? Francesc? No, no, no. Francisco? No, no, tampoc. Ah, sí, ara m’ha vingut al cap! Ara es fa dir Francis, que es veu que fa més modern…

—Vols dir que el vestit que duu la xica és de Francis Montesinos?

—Això mateix. Em jugue el didal que és d’ell; el tall i l’estampat són molt del seu estil i el teixit pareix bo, perquè ho insinua tot sense acabar de transparentar-ho.

—Gràcies, tia, m’has fet un gran favor! —li vaig dir, besant-la—. Me’n vaig ara mateix cap a la botiga a vore què esbrine i ara torne.

—D’acord. Jo, mentrestant, faré el dinar. No t’entretingues massa…

VI

La botiga i taller de confecció de Francis Monte-sinos estava ubicada a quatre passes d’on vivia ma tia Ampariues, a la mateixa replaceta des d’on partien el carrer de Dalt i el de Baix, en el mateix local on els pares del dissenyador havien regentat tota la vida un comerç de persianes. Quan hi vaig arribar, prop de la una del migdia, el mosso —un jovencell ossut i repentinat que tenia les mans enguantades i anava maquillat— ja estava a punt de plegar, però es veu que li vaig caure en gràcia i va decidir atendre’m.

—Què vols, guapo? —em va demanar només entrar, amb un punt de cortesia i amb un punt d’estudiada provocació.

—Vull informació.

—Ah, sí? Doncs la informació la tens als diaris: això és una boutique de moda, per si no te n’has adonat —es va burlar ell, mig de broma, sense arribar a ser sarcàstic.

—La informació que jo vull no es troba als diaris, però sí als teus ulls.

Aquell retruc meu el va descol·locar i sorprendre.

—Ui, sí que vas fort, tu, no?

—Ja veus…

Jo també tenia les meues pròpies armes i, de seguida, aprofitant el seu desconcert, li vaig plantar la foto de Soraya davant del rostre.

—Coneixes esta xicona?

A la cara se li va dibuixar una lleu ganyota de desencís: el joc del flirteig s’havia acabat de sobte.

—Tal volta.

—No em toques els nassos. La coneixes o no la coneixes?

—Uau, xic, que bé que et fas el dur! Eres poli, tu?

—Paregut: sóc investigador privat.

—Com en les pel·lis de Humphrey Bogart?

—Més o menys…

—Ai, m’encanten les seues pel·lis! Sobretot, Casablanca, eixa l’he vista milers de vegades. «Siempre nos quedará París…».

—En Casablanca, Humphrey Bogart fa de traficant d’armament. És en El Halcón Maltés on interpreta el paper del detectiu Sam Spade.

—Ui, i m’has eixit cinèfil i tot: tu eres una joia, mante!

—En realitat no sóc massa aficionat al cine, però és que estem parlant d’un clàssic del gènere.

—Clar, clar… I parlant del gènere, veus alguna cosa per ací que t’agrade? —Com qui no vol la cosa es va assenyalar ell mateix.

—Ja t’he dit que no estic ací a comprar res, només vull informació.

—Ah…

—I ara digues: la coneixes o no la coneixes?

—A qui?

—A la xica de la foto.

—Ah, sí! No, no la conec personalment, perquè no és clienta habitual de la casa, però el vestit que duu és nostre i recorde que va vindre a comprar-lo deu fer dues o tres setmanes…

—I com va dir que es deia?

—No ho va dir.

—Recordes cap detall significatiu sobre ella?

—Que era guapíssima i que tenia un tipet d’escàndol? —es va tornar a befar—. La molt porca, quina enveja!

—Bé, tu un bou tampoc no és que estigues fet —el vaig adular.

—Ai, gràcies, xato, amb això m’has alegrat el matí.

—Doncs ara a vore si me l’alegres tu i recordes algun detall d’ella que m’ajude a trobar-la.

—Per què t’interessa tant? N’estàs enamorat?

—No exactament. Està desapareguda i el seu… —vaig optar per la versió políticament correcta—. El seu pare l’està buscant.

—Ai, pobreta!

—Bé, això de pobreta depèn: el vestit que duu quant li va costar?

—Ui, eixe és dels que piquen: crec que valia unes vint mil pessetes.

—Vint mil? Caram! Era de gustos cars, la xicona…

—Vint, vint-i-cinc… Ara no ho sé del cert. Però què esperaves, guapet? Això és Montesinos Bis, no Galerías Preciados.

—Ja, clar. I recordes si va pagar en efectiu o si va pagar amb targeta?

—Amb targeta, amb la d’El Corte Inglés, si no vaig errat.

—I li vas comprovar el DNI?

—Però què dius, animal?! Això és una boutique chic, no una comissaria de policia!

—Mmm… I, per un casual, teniu un registre de les compres fetes amb targeta?

—Tenim un registre de totes les vendes i tenim també el bloc on agrupem tots els rebuts que ixen de «la bacallaera».

—De «la bacallaera»?

—Sí, és la maquineta per on passem les targetes. S’anomena així, perquè diuen que el so que fa recorda el d’una talladora d’abadejo.

Es va acostar al mostrador, em va ensenyar l’aparell en qüestió i el va accionar per demostrar-me quin soroll més curiós feia. Jo el vaig reconèixer de seguida, em sonava d’haver-lo vist en algunes altres botigues: era el típic trastet amb forma de guillotina horitzontal que servia per calcar les lletres sobreimpreses de les targetes i després treure’n un rebut per als clients, una còpia per al banc i una altra per a quedar-se-la al mateix establiment. En aquella època encara no s’estilaven els datàfons.

—Fantàstic! —vaig exclamar—. I trobes que jo podria fer una ullada al bloc dels vostres rebuts de «la bacallaera»?

En aquell punt de la investigació, allò podia suposar-me una valuosíssima font d’informació.

—Ni de conya, xato, a Montesinos el respecte per la intimitat de la nostra clientela és sagrat.

—I no podem arreglar eixe xicotet inconvenient?

—Depèn —em va dir, fent-me ullets—: ¿Esto puede ser el comienzo de una hermosa amistad?

—Em referia a arreglar-ho amb un parell de bitllets de dos mil, no amb un intercanvi de fluids. No t’ho prengues a mal, però no em va el rotllo gai…

—Doncs no saps el que et perds. Diuen que qui ho tasta repeteix.

—Per això no m’atrevisc a tastar-ho: sóc molt viciós, jo. —Vaig girar cua i vaig desistir d’extraure-li més informació—. Gràcies per tot, que tingues un bon dia —em vaig acomiadar amablement.

—El podria haver tingut millor si tu hagueres volgut —vaig sentir que em deia, mentre jo eixia i m’enfilava de nou cap a la casa de ma tia, que ja devia tindre el dinar ben bé a punt.

Havia d’obtindre aquella informació fóra com fó-ra, vaig pensar, però hi havia maneres alternatives d’aconseguir-la…

VII

—Mmm, boníssim! Et felicite, tia: este plat t’ha eixit d’onze sobre deu! —vaig exclamar al cap de poc d’asseure’m a taula i de tastar el suculent arròs al forn amb cigrons i panses que ma tia havia improvisat en a penes un moment.

Amparo Chaqués, a més d’una gran mestra costurera, era una cuinera excel·lent i les seues receptes eren dignes d’entrar als annals gastronòmics. Però el seu do tenia una pega: només sabia cuinar per a dues persones. Si havia de preparar menjar per a algú més, s’atabalava; s’ofuscava amb les quantitats dels ingredients i amb les proporcions dels condiments, i els seus guisats ja no li eixien tan exquisits. De fet, a sa casa només hi havia paelles i perols amb capacitat per a dues racions i cap recipient no depassava aquelles dimensions. Siga com siga, el meu afalac al seu deliciós cuinat d’aquell dia tenia dobles intencions: d’una banda pretenia agrair-li la menjua i, d’una altra volia estovar-la per demanar-li un favor extra:

—Tia, recordes que adés t’he dit que no calia que anares dotorejant pel món?

—Perfectament.

—Doncs tal volta no siga tan mala idea que faces una mica de Miss Marple…

—Ni ho somies!

—Xica, i per què no?

—Perquè no, Vicentet, perquè no m’abelleix gens ficar-me en els teus embolics; ta tia està massa major per anar clavant-se en enredros i aventures…

—Però si ho faries la mar de bé! Miss Marple també estava major, molt més que tu, i no per això deixava de ser una magnífica investigadora…

En aquell punt de la conversa, per a apuntalar teatralment la meua argumentació, em vaig alçar i vaig agafar del prestatge dedicat a les obres d’Agatha Christie l’exemplar de Muerte en la vicaría, la novel·la germinal on apareixia per primera vegada el personatge predilecte de ma tia.

—Només et demane que ho intentes —vaig prosseguir, tot brandant el llibre per davant dels seus nassos com si fóra la Bíblia—. Sols vull que indagues pel barri, a vore si alguna de les teues amistats o algun dels botiguers han vist o coneixen la xicona de la foto. A la boutique de Francis Montesinos m’han confirmat que el vestit que duu posat és una de les seues confeccions, i tal volta això vol dir que ella viu per la contornada.

Ma tia va dubtar uns segons abans de claudicar:

—Home, fillet, si només es tracta d’això, això ho podria fer…

—Fantàstic! I també podries mirar de traure més informació als dependents de Montesinos Bis? M’han confirmat que la tal Soraya va pagar el vestit amb targeta de crèdit i que ells guarden una còpia del rebut on consta el seu nom complet.

—Mmm, no ho sé, jo, no ho sé, això tal volta ja siga massa…

—No patisques, tia, ho faràs de categoria. Creu-me: tu has nascut per a això, tens fusta d’escodrinyadora professional, eres la persona més sagaç i discreta que conec! Només t’has de fer passar per una iaia que està molt consternada per la desaparició sobtada de la seua benvolguda néta i segur que als dependents se’ls reblanirà el cor i et donaran accés als seus arxivadors tot d’una; són d’una pasta molt sensible, ells.

—Està bé, d’acord, tu guanyes: t’ajudaré, no sé ben bé per què…

—Perquè sóc el teu nebot preferit i perquè si jo no t’enredrara en els meus saraus t’avorriries a manta sense fer res més que cosir i mirar la tele?

—No, ho faig més aviat perquè sóc la millor tieta del món, i ser la millor tieta del món implica participar d’esta mena de desgavells.

Era així, ella: havia de dir sempre la darrera paraula.

Després de dinar, amb la satisfacció d’haver avançat significativament en la meua investigació, em vaig gitar a fer una merescuda becada a l’habitació de convidats de ca ma tia; la mateixa modesta cambra que solia ocupar de menut quan la visitava cada any a començaments d’estiu, la mateixa que havia ocupat durant el primer curs del meu intent frustrat d’estudiar dibuix a l’Escola d’Arts i Oficis. En aquella última època, ma tia i jo quasi havíem arribat a avorrir-nos —per no dir odiar-nos— mútuament; jo era un jovencell rebel acabat d’eixir de l’ou que em creia tot un homenot i, només arribar-hi, em van fascinar els aires de llibertat de la capital i l’esclat de modernor que traspuava la València postfranquista, de manera que al cap de poc de temps de residir-hi ja no acceptava cap regla domèstica ni cap imposició de normes ni d’horaris. La convivència diària se’ns va anar fent costera amunt de mica en mica i, al remat, vaig acabar traslladant-me a un altre pis amb uns companys de classe. I allà sí que ja em vaig perdre definitivament en la disbauxa i en l’anarquia: només vaig aconseguir aprovar una assignatura —i de pura potra— i, com a conseqüència del meu fracàs escolar, els meus pares em van enviar ipso facto de tornada cap al poble i em van matricular d’ajudant de llauro del meu iaio. Tot això, però, havia ocorregut anys enrere i ja formava part del passat; la meua tieta i jo ens havíem reconciliat i ara ella m’ajudaria amb el meu cas i jo descansaria entre aquelles quatre parets que tantes remembrances em retornaven.

Al cap de dues hores, quan per fi em vaig despertar totalment restaurat i totalment amerat de suor, vaig telefonar al Tato des de ca ma tia i el vaig posar al dia:

—Què et pareix, si m’ha condit el matí? —li vaig preguntar, tot pagat, en acabar d’exposar-li els progressos de les meues gestions.

—Guai, nano, recorda’m que t’anomene candidat al pròxim repartiment de medalles al mèrit policial…

—Et burles de mi?

—Home, Fletxa, tu voràs! En tot el sant dia l’únic que has fet ha sigut fer cinc còpies a color d’una foto, flirtejar amb el dependent d’una boutique sense traure-li cap informació de valor i delegar en la teua pobra tia la faena bruta de la teua investigació?

—Jo… Eh… Estem en ple agost, saps? I fa una calor que ablama, l’asfalt crema com l’infern, pràcticament no es pot respirar pel carrer ni anant per l’ombra…

—Com tu vulgues, tio. Però, al pas que vas, l’any que ve no hauràs resolt el cas.

—I tu què? Tu què has fet de bo, eh?

—Jo?! No res en absolut: he fet el gos tot el matí, he baixat a la platja, he dinat a Ca Blayet, he tornat a casa a fer la becadeta i ara em dispose a seguir fent el gos plàcidament fins que caiga el sol i puga eixir a fer una volta. Però et recorde que jo només exercisc d’assessor en tot este assumpte, i et recorde també que estic a l’espera de les fotocòpies del retrat de la desapare-guda; sense tindre-les, no puc moure ni un dit.

—En això tens raó, ara mateix vaig cap allà i te les duc.

—OK. I, de pas, porta orxata i fartons dels d’ahir, nano, que eren de luxe!

VIII

No val la pena relatar ací el festival que, de nou, ens vam pegar el Tato i jo amb l’excusa de retrobar-nos per repartir-nos les còpies de la foto de Soraya. Tampoc no estic segur de recordar-ne massa detalls. Només al·legaré en defensa meua que el pol·len decomissat pel meu col·lega devia tindre algun component lisèrgic perquè —sense cap explicació lògica aparent— aquella nit vam acabar eixint de marxa per la platja de Gandia i la farra es va allargar fins al migdia de l’endemà. Actuàvem així, en aquells temps: pensat i fet, agafa el cotxe, tira-li Martí i endavant les atxes. De resultes d’aquella improvisada melopea, però, cap dels dos no vam tornar a estar operatius fins dijous. En el meu cas, «estar operatiu» vol dir que havia telefonat a ma tia per demanar-li si havia aconseguit esbrinar alguna cosa pel seu compte, i que ella m’havia respost que encara no s’havia fet l’ànim i que estava rellegint-se Miss Marple y trece problemas. En el cas del Tato, afortunadament, la mateixa expressió «estar operatiu» cobrava un sentit ben divers i ell sí que havia fet grans avanços en la investigació, tal com em va fer saber —després de recriminar-me la meua ino-perància— durant la llarga conversa telefònica que tots dos vam mantindre a mitjan vesprada d’aquell mateix dia:

—Bé, nano, no passa res, més es va perdre a Cuba, les meues indagacions compensen que tu no hages pegat ni brot. M’he passat tot el matí amunt i avall parlant amb tots els discjòqueis de totes les discoteques de la Ruta i cap d’ells no recorda haver vist la teua amigueta mora este cap de setmana. Toni el Gitano, fins i tot, m’ha assegurat literalment que si s’haguera trobat «una xiveia tan barilel» com ella, hauria renunciat als seus estrictes principis musicals i hauria sigut capaç de punxar una lenta o una rumba.

—Què vol dir «barilel»?

—Que més bona no pot estar, que se n’ix. Deu ser argot caló o alguna cosa per l’estil…

—Bé, però aleshores no has descobert res de bo al remat… No? —em vaig atrevir a preguntar, posant en dubte el to eufòric del meu col·lega.

—Com que no he descobert res de bo?! Xaval, no t’avances als esdeveniments! També he parlat amb tots els segurates de totes les discoteques i allà és on he triomfat com la Coca-Cola. Els DJ estan massa capficats dins les cabines amb els seus cascos i els seus rotllos i només miren el públic de tant en tant per saber si la gent balla i reacciona als temes que els van llançant o si la pista es buida. Només n’he conegut un, un tal Chimo que punxa a l’Arsenal d’Oliva, que està més pendent sempre de la gent que dels plats; el tio no para d’animar, de cantar, de rapejar i de xarrar com una cotorra mentre va punxant, es veu que té aires d’estrella del rock i és una mescla entre showman i xarlatà de fira.

—Al gra, Tato, al gra, estalvia’t la part de la crítica artística, que t’enrotlles com les persianes.

—OK. El cas és que els segurates sí que estan més atents al personal i més pendents de qui va i qui ve, es queden molt més amb les cares i una tia com esta no els passa desapercebuda. I, efectivament, Berni, el vigilant de Spook, m’ha dit que recorda perfectament que la teua xicona misteriosa va arribar allà divendres cap a la mitjanit…

—I anava sola o acompanyada?

—Va entrar sola, però va eixir acompanyada tres o quatre hores més tard.

El Tato mesurava les seues respostes per tal de crear expectació i, realment, ho aconseguia, perquè jo no parava de mossegar-me les ungles a l’altra banda de la línia.

—Acompanyada de qui? T’ho ha dit?

—Sí senyor: la xata se’n va anar ni més ni menys que amb el Lolo!

—Amb el Lolo, has dit?!

—En efecte.

—El Lolo-Lolo? El de les pirules?

—El mateix: el camell.

—Brrrf, quin mal gust que tenen algunes ties, no ho entendré mai, això!

—Ja pots dir-ho, ja! Però, segons afirma Berni, la xicona no estava molt catòlica quan va eixir: les cames li feien figa, es repenjava en els muscles del Lolo per tal de poder mantindre l’equilibri i pareixia que anava prou tocada.

—És que n’hi ha que no saben dir «simplemente no»…

—Exacte: no fan cas de les campanyes del Govern i després passa el que passa.

Fèiem burla sarcàsticament, però el Lolo tenia fa-ma d’aconseguir les seues conquestes sexuals a base d’oferir gratuïtament pastilles a les ties fins que perdien el control i queien rendides als seus «encants». Era un mètode certament patètic i vil per a lligar i, sense emprar-lo, ell no s’hauria menjat mai ni mitja rosca —perquè el paio era lleig amb ganes, repel·lent amb avarícia i lluïa unes combinacions de roba horribles—, però també és cert que no se li podia atribuir tota la culpa a ell; solien ser elles les qui el buscaven i li feien la pilota descaradament a canvi de poder obtindre mesques debades. En canvi, si la xica pagava per la mercaderia, el Lolo es comportava amb absoluta professionalitat: cobrava la pasta, lliurava la rula, i si t’agrada pots vindre per més.

—Hi ha una cosa que no em quadra en tota esta història —vaig anunciar, com a conclusió de les meues reflexions interiors sobre les tàctiques depredadores del Lolo—: la tal Soraya no pareix una d’eixes ties que no puguen pagar-se els vicis i que hagen de menester intercanviar favors per tal d’aconseguir drogues; a Montesinos em van dir que el vestit que duia va costar unes vint mil cuques…

—Guai, estimat Watson, has apuntat just al quid de la qüestió!

—Ho he fet?

—Sí senyor, enhorabona!

—I per què he de ser jo el doctor Watson i tu Sherlock Holmes?

—Això ni es qüestiona, nano, això és elemental…

—Bé, d’acord. —No volia parar-me a discutir per minúcies—. I segons la teua ment brillant i privilegiada, què hauríem de fer ara: esperem a divendres per a trobar-nos el Lolo en acció per la Ruta i aprofitem per a interrogar-lo en horari laboral?

—Veus? Per això jo sóc el detectiu en cap i tu l’ajudant! No podem esperar, tio, hem de fer-li una visita hui mateix i aclarir què va passar després que ell i la tal Soraya se n’anaren de Spook.

—I tu saps on viu?

—Clar, home, clar! A mi em paguen per saber-ho tot de tots.

IX

El Tato i jo vam acordar que la visita al Lolo la faríem tardet per la nit, per mirar de pillar-lo a soles i desprevingut. De manera que, com que em quedaven unes quantes hores mortes abans de posar-nos en acció, vaig aprofitar per quedar amb Natàlia, la meua xicona, que no era tan exuberant com la tal Soraya que ocupava els meus pensaments tothora, però li tenia una certa retirada…

No sé si us sorprén molt o poc que jo tinguera xicona en aquella època, però vist des del present a mi sí que em resulta bastant sorprenent, perquè jo aleshores era un tarambana amb totes les lletres de la paraula —i un autèntic impresentable—, i, ben probablement, no em mereixia una xica tan estupenda com ella. Però no us confongueu: no era tarambana i impresentable perquè m’enrotllava i em gitava amb altres ties, allò entrava dins del mutu acord de relació lliure que manteníem i que s’estilava prou en aquella època. Natàlia i jo festejàvem entre setmana com una parella normal, però els caps de setmana cadascú duia la seua seguida. A ella no li feia massa il·lusió eixir per la Ruta, preferia fer la ronda dels pubs de Sueca —La Masia, La Casona, El Café Llarg i El Guitarró— amb la seua quadrilla d’amics i amigues de tota la vida. Jo, per contra, pegava a fugir divendres i no em tornaven a veure el pèl pel poble fins diumenge. Tampoc no tenia una colla fixa, m’ajuntava amb qualsevol que trobara amb ànims d’anar de marxa, i allò formava part de la quintaessència de la diversió: mesclar-se amb gent desconeguda i diversa que esdevenien els millors col·legues del món mentre durava la farra, i amb els quals, després, t’anaves retrobant casualment amb més o menys freqüència. Per aquelles dates, a més a més, ja començaven a arribar a les principals discoteques pelegrins de tot Espanya —sobretot de Madrid i de Barcelona— i també, de tant en tant, desembarcaven als seus pàrquings autobusos carregats de joves procedents d’Anglaterra, de França i d’Itàlia, atrets per la llegenda de bon rotllo i de bacanal sense fi que projectava la moguda valenciana, pels vents de llibertat i d’avantguarda que bufaven amb força pertot, i fascinats per la promesa arcàdica de les omnipresents mescalines. Ens mesclaven tots amb tots, totes amb tots, totes amb totes, tots amb totes, intercanviàvem modes, músiques i fluids, i tot plegat era delirantment meravellós.

Tornant al tema Natàlia, la clau per a poder mantindre la nostra relació lliberal era no parlar mai del que havíem fet el cap de setmana; evitàvem quedar en dilluns per no tindre recents els esdeveniments i, quan ens vèiem, eludíem qualsevol conversa que guardara relació amb el que havia passat durant les nostres respectives eixides. Sovint, però, aquella estratègia no funcionava gens: el fet que jo em dedicara a investigar casos relacionats amb el que succeïa en la Ruta no ajudava en absolut. Per això mateix, aquella vesprada d’agost, mentre ens estàvem a la platja de les Palmeres i jo li justificava per què no havia pogut quedar amb ella al llarg d’eixa setmana i li comentava els detalls generals de la meua última investigació, ella em va plantejar seriosament:

—I per què no deixes de jugar a polis i serenos, Vicent?

—Què vols dir amb «jugar»?

—Doncs això: «jugar». Crec que no eres del tot conscient dels possibles perills a què t’enfrontes; tu mateix m’has contat que et va contractar un magnat d’aires mafiosos i que ho va fer després d’haver-te intimidat per mitjà d’uns goril·les que et van anar a buscar a la porta del xalet del teu amic Enric. —Això últim, és clar, era un detall inventat—. M’has explicat també que la xicona desapareguda que el capo et paga per trobar és mora, que no saps ben bé si és la seua filla o si és la seua amant, i resulta que la principal pista que segueixes et condueix directament cap a un conegut traficant que va pel món drogant ties per a poder tirar-se-les. A tu et pareix poc tot això?

—Dona, jo no m’havia plantejat el panorama tan dramàtic com tu el pintes…

—Per això mateix et dic que tu el que fas, en realitat, és jugar a fer de detectiu! Et creus que per vore tots els capítols de Magnum P. I., d’Ironside o de Se ha escrito un crimen ja saps tot el que s’ha de saber sobre investigacions criminals?

—Se n’aprén prou, no et penses que no —vaig argüir, intentant fer-me el graciós.

—I si t’hagueres d’enfrontar amb els goril·les d’un altre mafiós rival del que t’ha contractat i ells dugueren pistoles, com t’ho faries? També t’ensenyen les teues telesèries a eixir indemne d’una baralla amb armes de foc?

—Ah, ara ho entenc tot: estàs preocupada per mi, pateixes perquè m’estimes i no vols que em passe res de mal; que romàntic!

—Clar que patisc, i clar que no vull que et passe res de mal! —Realment Natàlia estava indignadíssima—. Però no puc deixar de preocupar-me’n si veig que tot t’ho prens de broma i que no eres conscient dels merders en què et fiques…

—Bah, no t’ho prengues tan fort, xica. No veus que el Tato m’ajuda en tot este assumpte i ell sí que és un home d’acció? El Tato és policia i sap com manejar una arma, i també crec que sap karate o kungfu o alguna art marcial d’eixes guais…

—El Tato? Quin un, mare meua! A bon sant t’encomanes, tu, a sant Ignasi de l’Al·lucinació Perpètua! El teu amic el Tato pot ser tan poli com tu vulgues, i, la veritat, no m’explique a qui se li va ocórrer autoritzar-lo per a ser-ho, però té d’home d’acció el que jo tinc de monja de clausura. Si he de confiar que ell vetlarà per la teua salut i per la teua integritat física, apanyada vaig. I si tu hi confies, vol dir que estàs encara més xafat del que em pensava…

La música del que ella deia em sonava bé, però la lletra em grinyolava una mica, de manera que vaig mirar de llançar el baló fora:

—I què pretens que faça si em deixe això? Se’m dóna prou bé fer de detectiu i, d’altra banda, estic fins als nassos d’anar al camp, fart d’esllomar-me collint hortalisses en estiu i taronges en hivern, i tampoc no tinc gens de ganes de reprendre els meus estudis de dibuix; l’escola no està feta per a mi, ni jo estic fet per a l’escola…

—I si et poses d’ajudant de mon pare al taller?

—Què dius?! Em veus a mi fent falles?!

—Per què no? És un ofici que té un punt artístic i trobe que t’agradaria si el provares. I amb el temps, tal volta, podries acabar dissenyant tu mateix els ninots i els monuments…

—Tu trobes?

—Tot és posar-se.

—No ho sé, jo, no ho sé… No creus que ton pare i jo acabaríem barallant-nos?

—Espere que no. De moment, jo ja li he proposat la idea i no li ha semblat gens malament; fa temps que busca algú que li faça d’aprenent i jo li he assegurat que tu tens unes mans prodigioses. Què me’n dius?

Mirat amb perspectiva, ara veig clarament que va ser en aquell precís instant que la nostra relació se’n va anar en orris. El que Natàlia plantejava, en el fons, era que em tornara un xicot formal i que deixara de ser un baliga-balaga sense ofici ni benefici. Segurament, ella tenia raó en tot, però jo no estava disposat a renunciar així com així al meu esbojarrat modus vivendi.

—M’ho pensaré, això de ton pare —vaig mentir—. Però ara deixem-nos de rotllos i anem a l’aigua; et pense fer unes cosetes per davall del banyador que ja voràs si tinc o no unes mans prodigioses…

X

A les onze de la nit tocades, mitja hora més tard del que havíem pactat trobar-nos, el Tato va passar per ma casa i em va arreplegar en el seu Renault 21 Chamade de color verd botella de cava. L’interior d’aquell cotxe, com el del seu pis, també s’assemblava més a una porquera que a un vehicle, però jo ja m’hi havia avesat i mentiria si ara afirmara que en aquells temps jo era una persona gaire endreçada; sincerament, les qüestions d’ordre o d’higiene no em treien massa la son.

—I bé, on anem?

—Al Brosquil, a la part de Tavernes.

De camí, el meu col·lega em va explicar que, de dilluns a dijous, el Lolo operava des d’un xalet que posseïa en aquell privilegiat racó de la costa local. Des d’allà, amb total discreció, despatxava els clients que el visitaven a domicili i, fora de la seua frenètica activitat del cap de setmana, procurava desplaçar-se només si havia d’atendre alguna comanda especial. Em detallà el Tato que li anava molt bé, que el guilopo havia fet molts diners venent pirules, que la propietat l’havia pagada trinco-trinco en bitllets de deu mil i sense regatejar ni una pesseta a l’antic amo, i que en un mes bo el tio podia embutxacar-se fàcilment la mateixa pasta que qualsevol persona normal guanyava en tot un any matant-se a currar en una feina honrada.

—I tot net, lliure d’impostos, sense pagar IVA ni IRPF ni polles en vinagre; mal xollo té muntat el cabró!

—I si teniu tan controlats els seus moviments, com és que no li pareu els peus? —vaig inquirir amb curiositat, tot i que jo era un ferm partidari de legalitzar les drogues.

—Això és informació privilegiada, nano.

El Tato va pujar aleshores el volum de la ràdio i em va demanar que li passara un cigarret. Ho vaig fer tot d’una i ell se’l va fumar en complet silenci, senyal que no volia seguir aprofundint en aquell espinós tema.

Uns vint minuts després d’haver partit, vam arribar davant les portes del cau del Lolo. Més que d’un xalet, en realitat, es tractava d’una caseta de camp rehabilitada que quedava prou aïllada de les múltiples urbanitzacions que, ja aleshores, començaven a proliferar per tota la contornada. Als dominis del traficant s’hi accedia per un caminoi de terra que serpentejava entre diverses hortes d’arena de mareny i que estava flanquejat, a banda i banda, per tapides bardisses de baladre. Després de traçar un parell de sinuoses revoltes, la senda desembocava en una tanca de barrots de ferro pintats de color butà rematada amb unes rebregades lletres de forja on es llegia, en castellà:

VILLAMESCALOLA

A la vista del nom amb què havia batejat la seua finca, quedava clar que el Lolo no se sentia gens amenaçat i que no tenia cap necessitat de dissimular en què consistien els seus negocis ni quin era l’origen de la seua fortuna. Llegint allò, em va assaltar la temptació de tornar a insistir al meu company sobre aquella prova flagrant de la impunitat amb què actuava l’objectiu de la nostra visita. Tanmateix, em vaig abstindre de fer-ho; més que res, perquè em constava que el subjecte en qüestió era bocamoll de manual amb ben poques llums i em constava també que els pardalangos com ell —que quasi es podria dir que duia la paraula «camell» tatuada en el front— resultaven útils a la policia, com a confidents, per a pescar peixos més grossos. Fóra com fóra, si el Lolo era o no un xivato de la bòfia, el meu col·lega mai no m’ho hauria confirmat ni desmentit; era un magnífic jugador de pòquer, ell, no li hauríeu pillat cap farol.

—Farem una cosa —em va dir, només apagar els llums i el motor—: tu aniràs davant i picaràs al timbre i, quan t’òbriga, li contaràs que passaves per ací de casualitat i, de sobte, has decidit parar a comprar-li un parell de talegos de xocolate perquè no te’n queda prou en ta casa per arribar al cap de setmana.

—D’acord. Però potser s’escamarà, perquè jo mai no he vingut ací a pillar-li res…

—Tu no patisques i fes-me cas; es tracta, per damunt de tot, que el Lolo no em guipe a mi de bon començament.

—OK, com tu manes.

Dit i fet, al mateix temps que jo travessava la barrera entornada i recorria el camí marcat entre els sembrats cap a la porta principal, el Tato va resseguir ajupit el perímetre interior del tancat que vorejava tota la parcel·la i es va encaminar a corre-cuita —en pla comando— cap a un dels laterals del xalet. Conforme m’aproximava a l’entrada, sentia escampar-se una simfonia de gemecs femenins orgàsmics procedents dels budells d’aquella caseta de camp remodelada amb pèssim gust i barroquisme excessiu. En una primera instància, vaig pensar que el Lolo practicava sexe amb alguna de les seues clientes drogodependents, però els esgarips eren massa exagerats i en anglès, i vaig deduir que eren —com deia mon iaio— més falsos que els duros sevillans. Vaig haver d’insistir tocant al timbre fins que, al cap d’un minut, el volum de la cridòria va emmudir progressivament i el Lolo em va entreobrir la porta sense despassar la cadena. Anava en calçotets i duia el rostre notablement enrogit i suós.

—Què fas, tu, ací? —m’etzibà de mala gana i carregat d’estupor.

Pel badall per on guaitava, vaig entrellucar que tractava d’ocultar maldestrament darrere de les cames un bat de beisbol que sostenia en la mà esquerra.

—Jo… Eh… Voràs, Lolo: és que m’he quedat sense xocolate… Passava per ací… —La veritat és que no vaig interpretar gens bé el meu paper de client desesperat, perquè m’havia faltat temps d’assaig i també motivació.

—D’acord. I quant de xocolate vols?

—Dos talegos.

—Dos talegos?! —Vaig notar com premia amb ràbia l’empunyadura del bat—. I per dos putos talegos de merda véns a ma casa i em molestes a estes hores?!

—Jo és que passava per ací, i m’he dit…

—Mira, tros de retardat, o te’n vas ara mateix cagant hòsties o voràs quina classe de talegaes te donaré jo a tu. Arrea-te-la!

En aquell moment es van acabar els fingiments i el Lolo va brandir el seu garrot cap a mi, enfurismat. Tot d’una, em va vindre a la ment la conversa que havia mantingut per la vesprada amb Natàlia. Què hauria pogut fer un panoli com jo davant d’aquella situació violenta? Fàcil: li hauria revolat el bat d’una manotada, l’hauria unflat a calbots i hauria acabat estacant-li el pal pel cul. Al cap i a la fi, aquell fastigós violaionquis no era més que un mitjamerda malcarat amb més llengua que múscul i no era rival per a mi. Per sort per a ell, jo sempre he sigut un pacifista convençut i no crec en la resolució armada dels conflictes. I, a més a més, el Tato no m’havia autoritzat a encetar cap brega.

—Vàlid, d’acord, ja me’n vaig, me’n vaig…

En això, just quan em vaig girar i la porta es va tancar amb un estrepitós colp darrere meu, vaig veure de cua d’ull com el Tato s’arrimava d’amagatotis a l’entrada i picava al timbre, al mateix temps que em feia un gest perquè guardara silenci.

—Ara sí que m’has tocat la moral, desgraciat! —va bramar el Lolo, fet una fera, i tornant sobre els seus passos.

Tot seguit, el furibund camell va començar a despassar la cadena fet un manoll de nervis, disposat a eixir a rebentar-me el cap. Tanmateix, a penes va arribar a obrir un pam: abans que completara l’operació, el Tato va amollar una puntada brutal al centre de la porta i li la va estampar el batent en plena cara. El propietari del xalet va caure de tos, sense sentit, amb el nas obert com una magrana.

—Au, agafa’l dels peus i ajuda’m a portar-lo cap a dins! —em va demanar el meu col·lega, tan tranquil, com si no haguera passat res.

Vaig obeir la seua instrucció encara commocionat i, en fer-ho, vaig descobrir espaordit que el Lolo havia canviat a última hora el bat per una pistola.

—I això?

—Això és la raó per la qual volia evitar que este pallasso em veiera arribar ací —va respondre’m el Tato, impertèrrit, mentre arrossegàvem el cos inert cap a l’interior de la vivenda—: m’imaginava que el molt malparit devia guardar algun tipus d’arma de foc i que no dubtaria a usar-la si es veia amenaçat…

—I, si t’ho imaginaves, per què collons has decidit posar-me en risc?

—No t’he posat en risc en cap moment, la situació estava totalment sota control.

—Ja! I no podies haver-te amagat vora la porta des del principi, per si de cas?

—Abans havia d’assegurar-me que no hi havia ningú més en la casa. Després, si tu no aconseguies entrar-hi per les bones, ja vindria el torn de plantejar un pla d’assalt alternatiu.

—Ja veig: ho tenies tot estudiat i calculat!

—En efecte. I, per cert, eres un actor patètic: la teua interpretació ha sigut la més catastròfica que he vist mai. «Jo és que passava per ací…».

Uns cinc metres endavant, vam arribar al saló i vam dipositar el Lolo damunt d’una butaca-balancí en forma d’esse —un model clàssic de Muebles Casanova—. En deixar-lo, vaig constatar que, efectivament, havíem interromput el molt gorrinot mentre gaudia d’una sessió privada de porno dur a tota pantalla; fins i tot tenia un rotllo de paper del vàter damunt de la tauleta de centre, a punt per a la líquida contingència final.

—Crec que esta l’he vista —va dir el Tato, mirant amb atenció l’escena que projectava el televisor silenciat.

—Ah, sí? I què tal? Mola?

—Bah, no massa: al final l’assassina és la majordoma, que els mata un per un després d’haver-se’ls tirat a tots, i a totes.

Tots dos vam quedar embadalits per uns segons, admirant les complicades contorsions lèsbiques amb què tres imponents deesses eslaves —una rossa, una morena i una pèl-roja— omplien les trenta-sis polzades d’aquell esplendorós aparell marca Thomson. Només els laments adolorits del Lolo, que mig recuperava la consciència, aconseguiren sostraure’ns de la nostra libidinosa abstracció.

—Au, va, ocupem-nos del nostre assumpte! —va sentenciar el Tato.

Dient allò, el meu company va apagar la tele, va agafar una botella de whisky J&B mig plena que reposava sobra la tauleta i va escampar sense miraments el seu contingut per damunt del rostre ensangonat del nostre ostatge.

—Aggghhh!!!

Ipso facto, el pobre va recuperar els sentits i va començar a escridassar i bramular com si s’estiguera abrusant per dintre. A la fi, quan acabà de recitar sencer el llistat interminable de les blasfèmies i improperis que se sabia, el Tato li va arrear un galtada suau i li va amollar, impassible:

—Au, va, no sigues nena, que no n’hi ha per tant: només tens el nas trencat.

—Tato?! —El Lolo, per fi, el reconeixia i reaccionava amb absoluta perplexitat—. Què fas ací?! Com és que véns acompanyat?! Per què no m’has avisat que venies? T’hauria preparat el teu sobre i…

—Calla! —el va tallar el meu col·lega, taxatiu, i li mostrà la foto de Soraya—. Calla i respon-me: reconeixes esta xica?

—Jo… Eh… No, no l’he vista mai!

—Segur?

El Tato li va arrimar la fotografia més i més, fins que li la va prémer contra la ferida oberta del nas i el va fer encabritar-se de dolor. Jo, per la meua part, com que sóc un ferm detractor de la violència, vaig encendre’m un cigarret i me’l vaig fumar fent una volta d’inspecció pel saló; tot examinant quin souvenir em podria endur després de visitar aquella casa…

—D’acord, d’acord, la tia em sona, però para ja de refregar-me la foto pel nas! —va suplicar l’interrogat—. Em cague en tot!!!

—Et sona «només»? —El Tato li va tornar a acostar la imatge i va fer el conat de repetir la jugada.

—No, no, no només em sona: vaig estar amb ella divendres a la nit!

—Vas estar amb ella o te la vas endur de passeig en el teu cotxe?

El Lolo es va posar tot blanc i va canviar d’actitud de sobte:

—Escolta’m, Tato, no sé per què et preocupa tant eixa puteta, o per què vos preocupa a tots dos, però oblideu-la: tinc diners a manta, vos puc pagar molt i molt bé. Què vos pareix si vos done cent mil peles, a repartir-vos, i ací pau i allà glòria?

Aquesta volta la galtada no va ser suau com la primera; aquesta volta la bufetada va ressonar per tota l’habitació, seguida pels clams i pels planys estremidors del torturat.

—Espere que t’haja quedat clar que això no va de diners… —va reblar el Tato, a qui em costava molt de reconèixer fent aquell paper de poli chusquero desfermat—. I ara digues: de què coneixies la xicona?

—Pràcticament no la coneixia de res —va confessar el Lolo, desmoralitzat—. Una volta, a principis d’estiu, havia vingut a pillar-me mesques i vam estar xerrant una bona estona: em va deixar que la convidara a unes copes i vam seure a un reservat a conversar. Jo li vaig estar tirant la canya tot el temps, a vore si volia rotllo, i també li vaig oferir material debades per si picava, però es veu que ella només volia tontejar una mica i au. Era una calfabraguetes, com se sol dir. Després d’això ja no havia tornat a veure-la, fins este divendres a Spook. Va ser ella qui em va guipar des d’un racó de la pista on ballava sola enmig d’uns tios que li feien rotgle. Se’m va acostar tota feliç, segurament anava mig col·locada, i em comentà que volia que parlàrem a un reservat. Li vaig explicar que en aquell moment no podia parar-me a xarrar, perquè era l’hora punta i havia d’atendre la meua clientela. Li vaig dir que més tard podíem trobar-nos i li vaig oferir unes quantes pirules perquè no se li fera tan llarga l’espera…

—Quantes li n’oferires?

—Quatre o cinc, no ho sé, un bon grapat…

—Quatre o cinc?! —em vaig alarmar jo des del meu discret racó.

—Sí, però ella les va rebutjar: em va dir que ja venia «servida» de casa…

—D’acord. I quan vos tornàreu a trobar?

—Cap a les tres, o tres i poc. Quan ja va baixar una mica la demanda de la clientela, vaig anar a buscar-la i la vaig trobar mig esvaïda en un racó: duia una merla considerable i es notava que tot li pegava voltes. Em va reconèixer amb prou dificultats i, quan ho va fer, se’m va abraonar de seguida al coll, em va dir que no es trobava bé i em va demanar que per favor la duguera a sa casa, al Carme.

—Al Carme? —vam recalcar el Tato i jo a l’uníson.

—Al Carme, sí, al carrer Corona, crec que va dir…

—I tu la portares?

El Lolo va tragar saliva i, a continuació, en comptes de parlar, va trencar a plorar.

—La portares? —va insistir el meu soci, inquisitivament, sense apiadar-se’n.

—La vaig portar, sí —va balbotejar el camell entre somicons—, però primer vaig voler cobrar-me el favor…

—Cobrar-te el favor?! —em vaig indignar, i vaig estar a punt de saltar-me els meus principis i escanyar-lo allà mateix—. La mare que t’ha parit, eres el fill de puta més patètic que m’he trobat mai!

El Tato em va barrar el pas i em va impedir que l’apallissara…

—Què vols dir amb «cobrar-te» el favor?

—Que primer me la volia… fer… —Costava d’entendre, el molt malparit, entre tant de titubeig—. Me la vaig endur per a… per a tirar-me-la a un racó de la partida, entre els arrossars.

—Desgraciat! —No em vaig poder reprimir i li vaig escopir a la cara.

—Bé, d’acord. —El Tato va tornar a posar pau entre tots dos—. I després d’abusar d’ella, què més va passar?

—No, no, no vaig arribar a abusar d’ella…

—Ah, no?!

—No. Bé, un poc sí. Però no del tot…

—Explica’t!

—És que va ser tot molt estrany: jo la duia en el cotxe, al meu costat, i ella ni s’adonava de cap a on anàvem. No parava de repetir que la duguera al Carme i poc més. Jo li deia que la duria, per descomptat, però que primer havíem de fer una cosa. Aleshores, quan per fi arribàrem al parador del camp d’arròs on solc dur les meues conquestes, ella estava profundament adormida. Jo anava més calent que una planxa i li vaig alçar la part de baix del vestit, li vaig llevar les bragues i em vaig estirar damunt d’ella…

—Deixa’m que li talle el piu a este tros de desgraciat, Tato! —recorde que vaig demanar, amb la fel pujant-me als llavis.

—Paciència, encara hem d’escoltar el final —em contestà ell, lluint nervis d’acer. I, de nou, es va girar cap a la butaca—. Què va passar després, Lolo? On està la xica?

—La xica no estava bé! —va exclamar ell, desfent-se en un mar de llàgrimes—. Mentre li ho feia, vaig notar que ella ni es movia ni deia res! Llavors em vaig adonar que estava tota rígida, que li eixia espuma per la boca i que tenia els ulls com emblavits; li havia pegat un xungo molt xungo!

—La mare que et va…! I què vas fer, tros de desgraciat? La vas dur a un metge?

—Jo… Eh… —Es tapava la cara de vergonya—. Em vaig llevar de damunt d’un bot, la vaig traure del meu cotxe, la vaig arrossegar fins a un canyar proper i la vaig deixar allà. Què podia fer, si no? Enteneu-me: no volia que em carregaren a mi el mort!

—Fill de la grandíssima puta!!!

Llavors sí que no vaig poder evitar-ho: li vaig clavar un puntelló enrabiat al bell mig del rostre i el vaig tornar a deixar estabornit. Allò, tanmateix, no sé ben bé si s’hauria de considerar violència o simplement justícia.

XI

Quan el Lolo va recobrar la consciència, el Tato i jo ja l’havíem vestit i emmanillat, i l’havíem muntat i lligat a la part de darrere del Renault 21. I jo ja m’havia endut un walkman de sa casa com a record de la meua visita…

—On anem? —va demanar aterrit el nostre ostatge, en sentir engegar el motor.

—Tu diràs —li respongué, sec, el meu company des del seient del conductor—: recordes el lloc on vas deixar tirada la xica?

El miserable va dubtar uns segons, però no li quedava més remei que confessar.

—A un racó del mateix terme de Pinedo, vora una sèquia.

Dit i fet, vam deixar enrere el Brosquil i vam rodejar la muntanya de Cullera per agafar la carretera secundària que partia des del far i arribava fins als poblats marítims de València —la Punta, Natzaret i el Cabanyal—. El seu traçat discorria paral·lel a la mar i connectava la uniformitat sorruda i metropolitana de la capital amb la jovialitat rústica i menfotista i dels pobles costaners. Aquella senda era la Ruta pròpiament dita —si més no, en els seus inicis— i, al llarg dels seus escassos trenta quilòmetres, se situaven les principals discoteques que havien donat origen a la moguda: Barraca, Chocolate, Puzzle, Spook i A.C.T.V. La majoria d’autòctons, a força d’haver-la recorregut amunt i avall, podíem citar de memòria els noms de totes les urbanitzacions i pedanies que travessava aquella via: el Dossel, el Mareny de Sant Llorenç, el Mareny de Vilches, el Mareny Blau, Dramis, Bega del Mar —amb b—, el Mareny de Barraquetes, Platja del Rei, Motilla, les Palmeres, Llirianos, la Loteria, Fernandet, Calderer, S.O.S., Camineros, el Pouet, Socarrat, el Perelló, el Perellonet, Les Gavines, el Palmar, el Saler i Pinedo. A partir d’aquest últim nucli, justament, el Lolo ens va guiar cap al seu infaust niuet d’amor: una raconada perduda entre arrossars que, pel que vaig poder intuir, quedava compresa en algun punt indeterminat entre el camí de l’Albufera i la sèquia del Petxinar. El lloc presentava una certa visió romàntica sobre l’skyline nocturn del Cap i Casal en la distància, i vaig prendre nota mental de la seua ubicació, per si de cas jo també el podia fer servir algun dia com a racó on festejar. En arribar-hi, vam davallar tots tres del vehicle i, il·luminats per una pila que el Tato va traure de la guantera, vam forçar el violador a conduir-nos al punt exacte on havia abandonat la seua víctima.

No sóc gens creient, jo, però en trobar-la vaig proferir un angoixat «Déu meu!» just abans de perbocar l’esmorzar, el dinar, el berenar i el sopar d’una sola tongada. Aquell era el primer difunt que contemplava en ma vida i, entre l’horror i el fàstic, com no havia de vomitar en clissar-lo? Jo només havia vist la tal Soraya en la instantània que duia amb mi des del principi de la investigació i m’havia configurat una imatge mental absolutament idealitzada d’ella. I, clar, en veure allò —allò— se’m van rebolicar tot d’una la panxa i l’esperit: allò ja no era la jove riallera de la foto, la fada lasciva que assaltava les meues fantasies noctàmbules; allò era un mort, un fred maniquí exànime. El cadàver de la pobra xica jeia, efectivament, ocult entre una espessa mata de canyes i joncs que ningú no havia transitat en molt de temps. El seu cos abandonat dibuixava una macabra silueta estàtica sobre la densa capa de vegetació palustre que el mantenia semisepultat. Portava el mateix vestit blanc amb què apareixia somrient de manera sensual en la foto, però el duia tot espentolat i brut de fang. Els cabells se li esbudellaven per damunt del rostre, mig tapant-li l’esguard, li queien sobre els muscles i s’escampaven pertot com una taca de tinta. La pell lluïa una estranya coloració violàcia de tonalitat pàl·lida i les cames i els braços presentaven nombroses ferides disperses; probablement mossegades de rata o picades de gavina agreujades per l’acció voraç dels crancs de riu. Per acabar-ho d’adobar, la calor i la humitat pròpies d’aquella zona i d’aquella estació de l’any n’havien accelerat la descomposició i aquella horripilant figura immòbil pudia de mala manera a carn putrefacta; com quan t’oblides d’un paquet de tallades de llomello o de filets de vedella amagat al fons de la nevera i el descobreixes al cap d’una setmana o de dues i, quan el destapes, t’empudegues i t’ofegues de l’ois que et sobrevé. Igual però mil vegades pitjor, perquè algun mecanisme instintiu atàvic et recorda que la ferum infecta que t’envolta procedeix d’una persona i no d’un animal.

—Malparit, desgraciat! —vaig mussitar cap al Lolo, mentre em torcava les restes de bilis.

Ell també acabava de boçar tot el que duia dins l’estómac, estava totalment lívid i tremolava de dalt a baix com si haguera entrat en estat de xoc. L’únic de tots tres que no pareixia gens alterat era el meu amic policia, ell actuava com si veure despulles mortals formara part de la seua rutina habitual.

—Cas resolt, nano —va sentenciar el Tato—. Ara avisaré els companys de la científica i el jutge perquè vinguen ací a alçar el cadàver, i t’assegure que, quan isquen els resultats de l’autòpsia, este tros de fill de puta passarà una llarga temporada entre reixes a Picassent, on als violadors com ell els reserven un tracte molt especial i no gens agradable…

Si realment era possible això, el semblant del nostre infeliç acompanyant va empal·lidir i es va estremir encara més.

—Vos ho jure, tios, jo no la vaig drogar ni li vaig fer res! —va somiquejar el molt cabró, amb els ulls encesos de ràbia i d’impotència—. Ella ja estava morta quan jo vaig intentar follar-me-la! Vos ho dic de veres, tios, m’heu de creure, ella ja duia dins la merda que li va causar la sobredosi: jo només sóc culpable d’haver-la deixat ací!

—Això ja li ho explicaràs al jutge quan et prenga declaració i, si troba que tens raó, en lloc de culpar-te d’homicidi en primer grau amb l’agreujant de violació només t’engarjolarà pels delictes d’agressió sexual i d’omissió de socors.

El Lolo, aleshores, va intentar subornar-nos una altra vegada i ens va arribar a oferir un milió de pessetes en efectiu a cadascun; una xifra que confesse que a mi va estar a punt de convèncer-me i que no hauria denegat si no fóra perquè el Tato es mostrava ferm i es mantenia íntegre davant les successives ofertes que rebíem. Finalment, per tal que el camell es tranquil·litzara i deixara de donar-nos la llanda, el vam obligar a fumar-se un canut de grifa ben carregat i el vam tancar dins del cotxe amb les seues paranoies mentre esperàvem que arribaren els amics bòfies del meu company de pesquises. Jo m’hauria estimat més no haver-me hagut de quedar i vaig lamentar no haver agafat la meua moto per a poder pegar a fugir i saltar-me tot el rotllo burocràtic i procedimental. Per consolar-me, vaig decidir que —en compensació per les molèsties— l’endemà mateix faria pel meu compte una segona visita d’inspecció a Villamescalola, tot aprofitant que el propietari estaria un temps absent.

—Te’n dec una —vaig agrair al meu col·lega, mentre tots dos fumàvem abstrets i admiràvem les llumenetes llunyanes de la ciutat entre les giragonses entortolligades que el fum dibuixava parsimoniosament per davant dels nostres ulls adormissats i malenconiosos.

—No me’n deus una, xaval, me’n deus moltes! —va bromejar ell amb sorna—. Però no et preocupes, que ja trobaré la forma de cobrar-te-les…

—Demà mateix informaré el meu client, li passaré comptes i et reservaré un pessic de la liquidació final.

—Ca, nano! No cal que em dones res més; en tinc prou amb els deu mil naps que m’amollares dilluns i atribuint-me tot el mèrit d’haver enxampat el culpable d’un crim horrible que, a més a més, resulta que també és un «perillós» narcotraficant.

—No ho trobe gens just, això: per a tu les medalles i per a mi el marró d’explicar al vell que la xica que buscava ha aparegut morta…

—No patisques, nano. Probablement, la tal Soraya no era més que una trista puta, una altra jove que fugia de l’ambient opressiu del seu poble o del seu entorn familiar, una altra xica que va arribar ací atreta per la fama creixent del bon rotllo de la Ruta i que, al cap d’un cert temps, va haver de prostituir-se per a poder subsistir i continuar de festa perpètua. El vell que et contractà, segurament, és un cràpula adinerat que s’havia encapritxat d’ella just quan ja havia perdut tota esperança de tornar-se a empalmar mai més, i per això la mantenia al seu costat i l’amanyagava a base de regals cars i de detalls luxosos. Dins del que cap, la pobra encara va tindre sort i tot.

—Tal volta…

XII

Entre unes coses i altres i les de més enllà —entre la inspecció de l’escena del crim, la recollida minuciosa de proves, l’alçament del cos, l’interrogatori preliminar, la testificació i la resta de la mandanga policial—, aquella nit em vaig gitar a les quatre tocades de la matinada. Tanmateix, no vaig aconseguir conciliar el son fins a les sis o les set per l’excés d’emocions acumulades. No podia traure’m del cap la tètrica visió del meu primer cadàver, i l’amarga conclusió del Tato també ressonava frenèticament a dins la meua closca cerebral: «Probablement, no era res més que una trista puta».

Amb les paraules del meu amic martellejant-me la consciència, em vaig adormir i també amb la seua veu em vaig despertar hores més tard, pels volts del migdia:

—Què passa, Fletxa? Encara dormies?

—Veges!

—Em sap greu, doncs. Jo és que encara no m’he gitat, saps? Però m’he estacat un parell de cafés i un parell de cavallons i aguante de categoria…

—Me n’alegre molt per tu. —Jo estava encara més allà que ací—. Què vols?

—Res. Et telefone per a posar-te al corrent de les últimes novetats del cas abans que informes el teu client: este matí li han efectuat l’autòpsia preliminar a la nostra amiga mora a l’institut anatòmic forense i, tot i que les anàlisis farmacològiques encara tardaran, el metge que se n’encarrega m’ha revelat que ha trobat evidències concloents, marques al voltant del coll, que demostren que la xica, a més de violada, va ser estrangulada i que, amb tota probabilitat, eixa va ser la veritable causa de la mort.

—Eh… Estàs dient que…?

—Estic dient que sembla prou clar que el Lolo la va assassinar i que, aleshores, estaríem parlant de càrrecs per assassinat, violació, delicte contra la salut pública i possessió il·lícita d’armes. El molt desgraciat no eixirà de la presó fins que siga un iaio pansit.

—S’ho té ben merescut!

—Sens dubte.

—D’acord, Tato, gràcies per la informació. Ens veiem a la nit i ja en parlem…

Vaig penjar el telèfon i vaig tornar cap a la meua habitació arrossegant els peus i l’ànima. Estava desfet i semblava un somnàmbul, tant que ma mare no va gosar dir-me res quan vaig passar davant d’ella mentre dinava a la cuina sense ni tan sols parar-me a saludar-la. En arribar al meu llit, però, de sobte em van començar a assaltar tota mena de neguits i ja no em vaig poder tornar a adormir: realment el Lolo havia drogat i havia assassinat la xica? Malgrat les evidències forenses de les quals acabava de ser informat, alguna cosa dins meu es negava a creure-s’ho: jo estava davant quan ell va veure el cadàver i la seua reacció no va ser la d’un assassí que torna a l’escena del seu crim —per bé que jo no havia estat mai a cap escena de cap crim, ni molt menys acompanyant-hi cap assassí—. Tot d’una que havíem trobat la víctima, el Lolo havia trencat a plorar com un xiquet i els seus laments llastimosos, jurant i perjurant que ell no l’havia drogada i que ja estava morta quan ell l’havia forçada, a mi m’havien semblat del tot sincers. Els seus plors no eren de remordiment culpable, sinó de remordiment escagarrinat: el remordiment de qui sap que l’ha cagada ben cagada i que s’enfronta a un problema de gravíssimes conseqüències. Aquells plors desfermats, al meu parer, demostraven també que el Lolo era un covard, un covard i un miserable de la pitjor estofa, però incapaç de matar ningú.

Per una altra banda, calia sospesar que si el Tato —amb tota la seua experiència en investigació criminal i policial— tenia tan clara la culpabilitat del camell, el més plausible era que ell duguera raó i que jo només estiguera buscant les cinc potes al gat.

Cap de les dues opcions no em convencia i el cap començava a fer-me mal; en part per la manca de son i en part perquè li estava pegant massa voltes a tot i alguna cosa dins de la meua ment —alguna cosa que anomenarem el meu instint detectivesc— m’insistia que calia cercar més proves i acabar de lligar bé tots els caps. El fet que no haguera arribat a aclarir si el meu client era l’amant o el pare de la tal Soraya i que tampoc no haguera arribat a esbrinar qui era ella en realitat també em rossegava per dins i em deixava un agre regust d’insatisfacció.

—Vicent, baixa, ta tia Ampariues al telèfon! —La veu rauca de ma mare pegant crits va ressonar per tota la casa i va interrompre les meues cabòries enrevessades.

Per si no tenia prou maldecaps, ma tia trucant era el que em faltava…

—Què passa, tia, tens cap novetat? —vaig dir, posant-me a l’aparell.

—Doncs sí, Vicentet, tinc novetats interessants sobre el nostre cas…

—Dispara, sóc tot orelles!

—He fet el que em vas encomanar i he estat indagant pel barri, preguntant pels bars i les botigues, i resulta que la teua amiga viu ací, al Carme, des de principis d’estiu.

Em va cridar de seguida l’atenció com parlava en present de la desapareguda i com deia «Viu ací» quan en veritat ella ja estava ben morta, però no vaig voler disgustar la pobra anciana…

—Caram, molt bé! I has descobert a on viu exactament?

—Clar que sí! Què et penses, que sóc una simple aficionada jo? —La meua tieta s’havia ficat de ple en la pell de la sagaç Miss Marple—. Està llogada a un pis del número 31 del carrer Corona; jo mateixa vaig veure l’adreça al rebut de la boutique de Montesinos que un empleat ben simpàtic va tindre l’amabilitat de mostrar-me.

El carrer de la Corona no ens l’havia esmentat també el Lolo la nit anterior? Aquella conversa es posava inquietant de veres…

—Magnífic, tia, eres molt gran! —la vaig elogiar—. I què més has esbrinat?

—He confirmat que la xica es presentava a tot el món com a Soraya i que era forastera. Al senyor Emili, el de la parada de verdures del mercat, eixe que sempre té les tomaques valencianes tan grosses i tan bones i les lletugues i les bledes sempre fresques com acabadetes de collir, li va contar que era natural de Melilla i que havia vingut ací per a estudiar. Però no li va dir què estudiava ni a on…

—I res més?

—A tu et pareix poc?!

—En absolut, tia, trobe que has fet una labor de primera i et felicite de tot cor; estic molt pagat de tu!

—Gràcies, fillet, gràcies. La veritat és que li he agafat prou el gustet a això de tafanejar amunt i avall. Si tens cap altra tasca o cap altra missió que puga dur a terme, no dubtes a demanar-m’ho.

Increïble! La vella Ampariues no sols havia demostrat una excel·lent eficiència com a detectiva, sinó que, fins i tot, s’havia acomboiat i ara s’oferia a seguir ajudant-me en les vicissituds del meu cas.

—Doncs saps què, tia? —li vaig respondre després de rumiar-m’ho bé—. Sí que podries fer una altra cosa per mi: podries vigilar l’edifici on dius que viu la xica i avisar-me si trobes que entra algú sospitós, algú que no parega que visca allà. Què me’n dius?

—Dóna-ho per fet, ara mateix posaré en marxa la meua ret de vigilància!

Va penjar i em vaig quedar amb un pam de nas valorant què havia volgut dir exactament amb allò de «posar en marxa la seua ret de vigilància». Acabava d’insinuar-me que havia implicat més gent en la investigació del nostre afer? Havia creat una xarxa d’espionatge per tot el barri? La veritat és que jo estava molt espès encara i tots els interrogants em ballaven caòticament entre les neurones com si el meu cervell fóra la pista del circ de Barraca. Havia de prendre mesures dràstiques i vaig decidir agafar la meua Montesa Impala i anar a banyar-me als Ullals; si amb això no aconseguia aclarir-me les idees, no me les aclariria amb res.

XIII

Refrescat pel banyet d’emergència, amb les facultats mentals rescabalades i amb la panxa ben plena pel generós entrepà de tonyina amb olives que m’havia cruspit abans d’eixir de casa, vaig traçar un pla d’acció prou factible que consistia a:

1) Passar pel xalet del Lolo, per buscar més pistes sobre la seua vinculació amb la víctima —i per mirar de trobar l’amagatall on guardava els diners en efectiu que ens havia ofert quan havia provat de subornar-nos al Tato i a mi la nit anterior.

2) Allargar-me fins al Carme per intentar colar-me en el pis on vivia llogada la tal Soraya i tractar de descobrir qui era realment i d’on havia eixit.

3) Telefonar al meu client i contar-li que ja tenia pràcticament resolt el cas a falta de tancar un parell de serrells.

Així doncs, una volta eixut i recuperat, vaig cavalcar la meua flamant motocicleta cap al Brosquil.

Quan vaig arribar a Villamescalola, el primer que vaig constatar és que el barroquisme i la coentor decorativa que havia intuït la nit anterior a les fosques resultava encara pitjor a plena llum del dia. El Lolo havia reformat una vella masia d’estil tradicional amb un gust pèssim, omplint-la tota de balustrades de guix, finestrons d’alumini, para-sols gegants i rajoles de gres. I, per acabar-ho d’adobar, havia pintat la façana de quatre colors diferents i ben vistosos. Per molt que en els anys vuitanta a tothom ens agradara ser absolutament originals i lluir el look propi de la manera més cridanera —i per això s’estilaven aquells cardats impossibles als cabells i aquelles vestimentes d’estampats llampants—, el que s’havia perpetrat allà era un atac contra el criteri estètic més elemental que només s’explicava per l’absoluta manca de trellat del propietari d’aquell xalet. L’interior, en consonància, també era un empastre kitsch de primer ordre, però no el vaig trobar tan impactant perquè ja l’havia explorat prèviament la vespra.

El segon que vaig constatar fou que, per a la meua dissort, algú se m’havia avançat i ja havia escorcollat a fons la casa. Només entrar-hi, vaig advertir que bona part del mobiliari estava canviat de lloc. La prova definitiva, tanmateix, va arribar quan vaig descobrir que els assaltants se n’havien endut el televisor i el reproductor de vídeo i que també havien trobat la caixa forta del Lolo, amagada sota la pica de la cuina, i l’havien esventrada. No calia ser un fletxa per a sospitar que era el mateix Tato qui m’havia guanyat la mà. Com bé m’havia recordat, ell no s’havia gitat en tota la nit i era molt probable que, després d’haver-me deixat a casa, haguera tornat al cau del camell a la recerca del mateix que jo hi havia anat a buscar: drogues, diners i nous indicis.

—Puto lladre maganyós! —vaig exclamar, enrabiat, al mateix temps que desencaixava d’una punyada la porta de l’armari de la pica.

El molt cabró del meu col·lega no m’havia deixat absolutament res, ni un miserable duro ni una sola pirula ni cap trista peça de botí per endur-me; si el dia anterior no m’haguera emportat un walkman com a souvenir, ni tan sols això me n’hauria quedat. I malgrat tot, no li ho podia recriminar; la llei pirata és ben clara al respecte: el tresor és per a qui el troba.

Vaig regirar de dalt a baix totes les habitacions de nou —per si de cas— i, finalment, vaig localitzar els únics objectes de valor que s’havien salvat per pura xamba del minuciós saqueig: el telèfon i el contestador automàtic. Tots dos aparells havien caigut darrere de l’aparador del saló —segurament, mentre el Tato movia el moble per tractar de desconnectar la tele i el vídeo— i es veu que s’havia oblidat d’agafar-los perquè havien quedat mig ocults en caure-hi. No eren gran cosa, la veritat, però me’n trauria unes tres o quatre mil peles a canvi i ja no me n’aniria d’allà totalment de buit.

Abans de desendollar el conjunt, vaig voler comprovar si el responedor encara funcionava i vaig prémer el botonet d’escolta.

«Hola! Sóc el Lolo, si vols tema, és millor que em contactes en persona o que concertem una cita. Si vols qualsevol altra cosa, deixa el teu missatge quan sentes el “piiip”».

Això era el missatge pregravat. Després, una veu robòtica vagament femenina va anunciar en castellà:

«Té dos missatges nous. Missatge del dia 21 del 8 a les 14.35 hores».

Un senyal acústic va deixar pas al primer dels missatges, una veu angoixada d’home major:

«Manolo, sóc jo: ton tio Miquel. On t’has clavat, Manolo?! T’estem esperant tots en ma casa per a dinar. T’has oblidat que hui teníem dinar familiar?! Per l’amor de Déu, Manolo, fes el favor de vindre cap ací ara mateix; ton pare i ta mare estan molt disgustats!».

Un «pip» prolongat va posar fi a aquell missatge mentre jo no podia evitar riure en haver descobert que al Lolo, en realitat, li deien Manolo. Acte seguit, la veu robòtica va tornar a anunciar fredament:

«Missatge del 19 del 8 a les 17.01 hores».

A continuació, es va reproduir el segon missatge, una altra veu masculina però molt més seriosa i seca que la primera:

«Lolo, et telefone de part del patró: vol que hui, a partir de les onze, estigues operatiu a Spook i que et quedes allà fins a nova ordre. Entesos? És molt important: no la cagues!».

De nou un «piiip» i de nou la veu femenina artificial:

«No té més missatges».

Em disposava a desconnectar el cable, però aquella segona gravació m’havia escamat de mala manera i vaig voler tornar-la a escoltar. Qui era el misteriós patró del Lolo? Quin interès tenia que el camell operara des de Spook justament la nit de divendres? Guardava tot allò alguna relació amb el tema de la mort de Soraya o només era una simple casualitat? Per què em sonava la veu que deixava el missatge? Em sonava de veres? De què em sonava? M’estava emparanoiant més del compte amb el meu cas?

Vaig abandonar el xalet amb el meu botí sota el braç i amb més dubtes que respostes, però encara no eren ni les cinc de la vesprada i estava a temps d’acostar-me a València i prosseguir amb el següent punt del meu pla.

XIV

Em va costar una hora ben bona plantar-me en el Carme, però encara seguia fresc com una rosa; la Montesa Impala s’havia dissenyat expressament per cobrir llargues distàncies amb comoditat sobre qualsevol mena de terreny; havia resultat vencedora en nombrosos ral·lis i proves de motocròs i el seu nom el devia, precisament, a les seues similituds amb les portentoses capacitats d’un conegut antílop —i també que l’any 1962 havia sigut testada en un viatge de punta a punta del continent africà, just abans que el primer model n’isquera a la venda.

En arribar-hi, tal com havíem pactat per telèfon, ma tia Ampariues m’esperava asseguda a la taula d’un baret des d’on tenia visió directa sobre el portal del número 31 del carrer Corona mentre es prenia una llimonada amb parsimònia. Li vaig fer un bes a cada galta i vaig entrar en matèria sense dilacions:

—Com va, tia? Cap novetat?

—Sí, i no.

—Tu sempre tan enigmàtica!

—No vols prendre res?

—Depén, és molt llarg això que m’has d’explicar?

—Xe, no sigues repena i seu a prendre’t un cafenet o un refresquet amb ta tia!

Vaig demanar un cafè granissat al cambrer, un senyor barbut, gros i tristot que mirava avorrit la tele a falta de clientela a eixes hores encara tòrrides de la vesprada.

—I bé, què vols dir amb «sí i no»? —vaig insistir, visiblement intrigat.

—Estàs segur que t’hauries de prendre un café? Et veig una mica alterat…

—Tia…

—D’acord, d’acord, fillet, no t’enfades —va riure entremaliada, com si li parlara a un xiquet menut, o més aviat com si jo encara fóra un xiquet—. El cas és que a la finca no ha entrat ningú d’aspecte sospitós; ni des de les sis i mitja que estic fent jo guàrdia ni des d’este migdia, que ha estat vigilant el senyor Andrés.

El senyor Andrés, a qui va assenyalar tot seguit, era l’homenot gris de la barbota.

—I aleshores, quina seria la novetat?

—La tinc ací dins —va dir, alhora que em mostrava el seu monederet i feia cara de conxorxa—. Però m’has de prometre una cosa abans que te la done…

—Quina cosa?

—M’has de prometre que et tornaràs a matricular a l’Escola d’Arts i Oficis.

—Ei, sí, dona, ni de conya!

—Eixa boqueta, Vicentet…

—Ni ho somies, tia, no pense tornar a estudiar! Em guanye molt bé la vida fent el que faig; m’he guanyat fins i tot una moto que no m’hauria pogut pagar mai fent una altra cosa. I, a més, la matrícula s’obre pel juny i ara ja no deu quedar cap plaça lliure…

—Podries provar-ho, almenys. I si no hi ha places a l’escola, pots mirar d’estudiar a una acadèmia privada. Vinga, home, tens un gran talent com a dibuixant i a la tia li fa molta pena que el malbarates fent la ronsa tot el dia…

—Que no, tia, t’he dit que no i és que no, i no vull pegar-li més voltes al tema! Fes el favor de no insistir i de no convertir-te en l’eco de tots els mormols de ma mare, que ja en tinc prou amb la tabarra que ella em dóna…

Ma tia, impassible, va obrir el seu monederet de xarol, va traure una xicoteta clau del seu interior i me la va mostrar.

—Doncs sense això que et quedaràs, per cabota!

—Això és la…?

—Efectivament —es va avançar a la conclusió de la meua pregunta—, això és la clau del pis de la teua amigueta desapareguda.

—I tu…? Com…? Eres increïble, tia!

—Ja ho sé, que sóc increïble. Me l’ha donada hui mateix la veïna de dalt del seu pis, una tal Pepeta, que resulta que n’és la propietària. Això és el que més m’ha costat d’esbrinar: qui llogava l’apartament. Però després ha donat la casualitat que a Pepeta la conec prou de vista perquè les dues anem al mateix forn, el de l’altre cantó del carrer, i coincidim molts matins comprant el pa. Quan l’he tantejada sobre el tema, de seguida ha garlat i m’ha comentat que ella també estava molt preocupada perquè fa quasi una setmana que la seua inquilina no apareix per casa; des d’este dissabte de matinada.

—Des d’este dissabte o des d’este divendres? —El ball de dates no em quadrava.

—Dissabte. Estic segura que m’ha dit que dissabte a la matinada la va sentir arribar ben prompte, quan ella encara no s’havia acabat de despertar perquè el sol encara no havia eixit del tot, i va sentir com la xica agafava algunes coses dels seus armaris i calaixos i tornava a anar-se’n mitja hora després.

Per a qualsevol que no creiera en fantasmes, allò era altament sospitós…

—I no va pensar si podrien haver sigut lladres? —vaig plantejar.

—Li ho he preguntat també, però m’ha dit que no tenia motius per malfiar-se’n: va sentir perfectament que la porta s’obria i es tancava amb clau. —Ma tia va fer un silenci incòmode i, al cap d’uns pocs segons, va afegir amb un punt de malevolència—: Amb una clau idèntica a esta.

Se les sabia totes, la meua tieta! Ja ho diuen, que «sap més el diable per vell que per diable», i Amparo Chaqués sabia fer dimonis sense motles; era la persona més sagaç i insistent que he conegut mai.

—Està bé, tu guanyes —vaig haver de claudicar. A la vista dels seus progressos i de la meua immensa curiositat, no em va quedar més remei que cedir al seu xantatge.

—Em promets que enguany reprendràs els estudis?

Vaig assentir i em va lliurar la clau de seguida, entre nosaltres la paraula donada era sagrada i a ella li bastava amb aquell gest per estar segura que jo compliria la meua part del tracte.

—Hi ha un detall que no m’explique, tia. —Vaig voler retornar la conversa al tema principal—: Com t’ho has fet per aconseguir que la propietària et deixe la clau?

—Molt fàcil: quan li l’he demanada, li he explicat que tinc un nebot detectiu que investiga casos de xicones desaparegudes i, com que ella no en té ni idea, s’ha pensat que eres de la policia i me l’ha donada de seguida. Les dones com ella no entenen de lleis ni volen complicacions i jo crec també que, ara que ve final de mes, la pobra pateix per si cobrarà o no la mensualitat que tanta falta li fa per a complementar la pensió.

XV

El modest piset del número 31 del carrer Corona que tenia llogat la tal Soraya estava tallat, si fa no fa, pel mateix patró que el de ma tia, i la construcció devia tenir, pam dalt, pam baix, els mateixos anys: un segle d’antiguitat. Tot, però, en aquells edificis històrics estava deteriorat, marcit i rovellat de viu en viu i l’únic avantatge que tenia viure-hi era que els sostres de les cases eren ben alts i proporcionaven una agradable sensació d’amplitud interior. Només accedir-hi, et trobaves dins d’un petit salonet que rebia de ple l’agradosa llum del carrer a través d’un gran finestró que enfrontava l’entrada. A mà dreta —o esquerra, segons el costat de l’escala en què es trobara la vivenda—, una porta de doble fulla obria el pas cap a la resta de peces i connectava amb un altre saló menjador, prou més espaiós que l’anterior, que també donava a l’exterior per mitjà d’un enorme finestral amb balconada a la façana. Del menjador es passava a un corredor estret i curt, flanquejat per les dues habitacions principals, una simple i l’altra de matrimoni, totes dues de dimensions reduïdes. El passadís desembocava en l’àrea posterior, la que pegava al cul de la finca. Allà hi havia la cuina, el lavabo i una tercera cambra que en temps antics era la que solia ocupar la criada del servei domèstic.

—Quina casa més desangelada! —va exclamar la vella Ampariues, després d’haver inspeccionat els dos salons d’aquell habitatge buit.

En efecte, l’habitatge estava buit. Però no només ho estava perquè hi mancava la presència de la jove inquilina, sinó perquè, tret de quatre mobles estrictament essencials, no hi havia gairebé cap altre element decoratiu enlloc i els pocs quadres que penjaven de les parets o les poques figuretes que acumulaven pols als prestatges eren andròmines que s’estaven allà des de l’any de la picor i que ningú no s’havia dignat a retirar.

—Pareix com si ací no visquera ningú! —vaig comentar.

Havent fet aquell comentari, tot d’una, em va sobrevindre un calfred i se’m va posar la pell de gallina; jo sabia del cert que allà no hi vivia ningú, que no hi podia viure ningú: l’ocupant d’aquella casa havia mort just feia set dies i jo havia contemplat amb els meus propis ulls les seues decrèpites despulles mortals. A ma tia li havia estat ocultant deliberadament aquell sinistre detall, però jo no podia obviar que la gèlida buidor que tots dos notàvem surant en l’ambient tenia també un aterridor component espectral.

—Pareix que algú ho ha estat remenant tot de dalt a baix, com si anara buscant desesperadament alguna cosa…

La meua perspicaç sòcia, només ingressar a l’habitació gran, es va adonar que el relat de la veïna de dalt no encaixava amb les evidències que teníem davant nostre; algú havia desendreçat a consciència l’estança, havia obert tots els calaixos de l’armari i de la còmoda i havia revolat per terra i per damunt del llit les escasses pertinences que hi contenien: una dotzena de peces de roba, dos parells de sabates i un grapat de complements de bijuteria.

—Això no ho va fer ella —va concloure de seguida.

—Com pots estar-ne tan segura?!

Jo n’estava ben segur, però… com podia afirmar-ho ma tia tan rotundament?

—Perquè, per la foto que em donares, salta a la vista que eixa Soraya és una xica de gustos i costums refinats: duu el monyo arreglat de la perruqueria i les ungles fetes de l’esteticista, va molt ben pintada i, com ja et vaig dir, el vestit que duu és de disseny, un vestit de molta categoria. Una xicona tan apanyada i polida no s’ho deixa tot així, escampat arreu, per molta pressa que duga…

Quin disgust que s’hauria endut la pobra —vaig pen-sar—, si haguera arribat a veure en quin estat lamentable havia quedat aquella xicona «tan apanyada i polida». De tota manera, es mire com es mire, era una autèntica crac, ma tia: la seua capacitat per inferir una pauta psicològica a partir dels detalls d’una simple fotografia em va remetre ràpidament a la gran quantitat d’informació que n’havia extret també el Tato i que jo havia passat per alt. La diferència entre tots dos raïa en el fet que el meu col·lega havia rebut anys d’entrenament policial i Amparo Chaqués era només una honrada costurera.

—A més a més —afegí ella, per acabar de reblar el seu argument—, la senyora Pepeta m’ha assegurat que la xica era molt discreta, que quasi no la sentia fer sorolls i que li constava que no duia mai cap «visita» al pis, que era molt pulcra i ordenada i que, quan baixava a parlar amb ella per a cobrar-li la mensualitat, o els gastos de llum o d’aigua, sempre se la trobava estudiant.

Vam comprovar la resta de racons i, arreu, l’estampa era similar: armaris desbutzats, calaixos a mig caure i trastos disseminats pertot sense ordre ni composició. Estava clar: el pis havia sigut assaltat i regirat. Però… qui ho havia fet? Què hi buscava? I… com és que en tenia les claus? A banda d’aquests dubtes, diguem-ne principals i compartits, a mi em rondava pel cap un altre interrogant majúscul de caràcter individual: si Soraya és guanyava la vida exercint la prostitució, tal com havia postulat el Tato, i se la guanyava tan bé que podia permetre’s comprar roba a Montesinos, com és que vivia en condicions tan monàstiques? Aquell pis no quadrava en absolut amb el clixé de la jove que s’enlluerna amb els aires moderns de la moguda i fuig de casa per poder viure al seu rotllo i gaudir d’una llibertat reprimida durant anys; no hi havia cap pòster enlloc —ni de fotos d’artistes musicals ni d’obres d’art pop—, no hi havia cartells de concerts ni d’exposi-cions, no hi havia flyers de discoteca, ni tocadiscos ni discos, ni radiocasset ni cassets. Res de res. Ben mirat, no hi havia ni telèfon ni televisor…

—Per un casual —vaig preguntar a ma tia—, la senyora Pepeta t’ha comentat què estudiava la seua inquilina?

—Mmm… Ara que ho dius, sí que ha mencionat alguna cosa: fotografia, crec que m’ha dit que estudiava. Sí, ha comentat que la solia vore traginant càmeres de tant en tant.

—Doncs ací…

—Ací no hi ha ni càmeres, ni fotos, ni apunts en cap part —se m’avançà.

—Exacte, eixa és la qüestió!

—Jo també me n’estava escamant —va admetre ella—, és molt estrany tot això, Vicentet: no hem trobat tampoc cap objecte personal ni cap record ni cap document o paper on figuren dades seues; eixa Soraya pareix més un fantasma que no una persona!

Quanta raó que duia, sense saber-ho, la meua Miss Marple particular…

—Hi ha d’haver alguna cosa més —vaig murmurar.

—Se m’ocorre que puc demanar-li el contracte de lloguer a Pepeta.

—Bona idea, tia. —La vaig besar, content—. Puja i veges a vore si et dóna cap informació addicional que ens ajude a entreveure un poc de llum enmig de tanta foscor. Ep, però no li expliques que han entrat a robar…

—Per suposat que no ho faré! Què vols, que li agafe una síncope a la pobra?!

La meua ajudant va marxar escales amunt i jo em vaig quedar escorcollant de nou tot el pis, habitació per habitació. De segur que havíem passat algun detall important per alt; ningú no pot esborrar totes les pistes. Em vaig encendre un cigarret, aprofitant que no estava ma tia per a reganyar-me, i vaig mamprendre la meua tasca escodrinyadora.

Vaig començar per l’habitació del servei, que en aquell pis s’emprava com a racó de la bugada. Hi havia ben poc a remenar per allà: una minirentadora de plàstic marca Jata, un estenedor metàl·lic oxidat i arraconat al qual li saltaven les capes de pintura descrostades, un cistell de vímet per a ficar-hi la roba bruta, tres o quatre safes de plàstic de mides diverses i una xicoteta col·lecció de sabons, tints i suavitzants a mig gastar. Tot estava desordenat i tot havia sigut regirat: havien obert la Jata, havien bolcat el cistell i havien examinat el seu contingut, i fins i tot havien inspeccionat l’interior dels tambors de detergent. No hi havia res d’interès allà: només una suggeridora col·lecció de braguetes de diferents colors i dissenys. La presència d’aquelles bragues descartava el mòbil sexual, però no apuntava a cap altra direcció. Seguia perdut, in albis. Vaig passar al bany i em vaig trobar si fa no fa el mateix: l’armari farmaciola obert i buidat, caixes de medicaments i tovalloles espargides per terra i uns quants pots de cremes i paquets de compreses deixats caure dins la pica juntament amb un raspall, un tub de pasta de dents i una botella d’aigua oxigenada. Res de bo. I el més significatiu era que, fins i tot, havien obert la tapadora de la cisterna del vàter i havien mirat dins. No hi havia cap mena de dubte: qui havia furonejat entre aquelles estances havia actuat amb extrema professionalitat. De qui es tractava? Havia sigut només una persona o havien sigut unes quantes? Segons les paraules de la veïna de dalt, l’assaltant havia enllestit en menys de mitja hora i això suposava que ho havia escodrinyat tot a una velocitat rècord, però també era cert que no hi havia massa per escodrinyar. Què dimonis buscava? Com és que tenia claus de l’apartament? Aquest era el quid de la qüestió. Qui havia entrat devia conèixer personalment la inquilina i hi devia mantindre una relació d’estreta confiança. Havia sigut la mateixa senyora Pepeta? Jo no la coneixia, però no me la imaginava capaç d’haver fet una cosa així, i, sobretot, després deixar-nos entrar a donar-hi una ullada com si res. No, la senyora Pepeta quedava totalment descartada…

Mentre passava a la cuina i hi repassava novament, de manera gairebé mecànica, l’escàs contingut de la nevera, de les calaixeres i de l’armariet, em va vindre al cap una altra possibilitat: i si les claus li les havien agafades a Soraya després que ja estiguera morta? La xica devia dur un joc de claus damunt quan va eixir de festa el fatídic divendres en què va perdre la vida, no? I no hi devia dur també una bossa de mà o una cartera? Què se n’havia fet, de totes les seues coses? Durant la inspecció de l’escena del crim, els agents de la policia científica només havien trobat les sandàlies de la víctima i res més. Aquella perspectiva limitava molt el camp dels sospitosos: l’única possibilitat era que el Lolo ens haguera mentit i que, després d’haver-se desempallegat del cadàver, haguera anat de visita al pis de Soraya. Però… per què hi havia anat? Què hi pretenia fer? Allò no tenia ni cap ni peus: se suposava que el camell violador havia eixit esperitat després d’adonar-se que la seua víctima havia patit una sobredosi i no tenia cap sentit que anara al seu pis, arriscant-se a ser descobert i a resultar incriminat en la mort de la xicona. No tenia cap sentit, però d’un tio com el Lolo, que no tenia ni dos dits de front i que anava sempre passat, qualsevol cosa es podia esperar. També hi havia la possibilitat que el molt cabró fóra un actor collonut i que ens haguera mentit des del principi en tot: ell coneixia Soraya molt més del que havia revelat i la mort d’ella no havia sigut fruit de cap casualitat. Havia tractat d’entabanar-nos, realment, el Lolo? S’havia inventat una història rocambolesca per intentar fer passar per accident el que en realitat era un assassinat premeditat? I aleshores… quin havia sigut el mòbil del crim? Es tractava d’un assumpte de drogues? De quines drogues, però, si en aquella casa no hi havia ni una miserable botella d’alcohol i la inquilina semblava una santa, catòlica, apostòlica i romana? No entenia res i tornava a vindre’m la migranya. Per pal·liar-la, i per matar el nervi, em vaig encarar al rebost a la recerca d’alguna cosa per a rosegar. I vet ací, que en obrir-ne la porta, vaig fer-hi una troballa espectacular…

XVI

A Mallorca diuen «rebostejar» al mateix que nosaltres anomenem «escodrinyar» i els catalans «escorcollar». Ho vaig descobrir durant una de les llargues temporades que vaig passar a Sa Roqueta, fent d’entintador per a un bon col·lega dibuixant de còmics. Va ser després que tot el tema de la Ruta començara a decaure i a tornar-se una mica insà, a mitjan dels anys noranta, arran de l’enorme repercussió mediàtica que va tindre el tristament cèlebre cas Alcàsser. Siga com siga, el cas és que a mi el verb «rebostejar», d’ençà que el vaig aprendre, sempre m’ha fet gràcia i me n’ha fet, sobretot, pel que passà aquella vesprada en aquell fantasmagòric apartament del carrer Corona de València. Mentre rebostejava el rebost de la tal Soraya, a la recerca d’algun menjar per posar-me a la boca per matar l’anguniós desfici que em provocava trobar-me en un punt mort de la investigació, vaig agafar un paquet de rosquilletes i, de sobte, em vaig adonar que aquell rebost era notablement més menut que el de ca ma tia. Allò em va posar en guàrdia. Els rebostos de les cases de finals del segle XIX, com que en aquella època no s’havia estès l’ús generalitzat dels frigorífics a nivell domèstic i com que no s’estilava comprar tan al detall com hui en dia, eren uns habitacles de dimensions considerables; estaven preparats per a albergar una ingent reserva de queviures que es guardaven en sacs i cabassos d’espart, s’estotjaven dins enormes gerres i tines de fang o es penjaven del sostre —en el cas dels embotits secs—. També s’hi emmagatzemaven les grans saques del carbó amb què funcionaven les cuines «econòmiques» i els atuells i utensilis que no eren d’ús quotidià —com ara les paelles o les olles de més capacitat—. El rebost que tenia jo al davant, per contra, es componia a penes d’unes poques lleixes disposades en U que ocupaven una àrea que no faria ni un metre quadrat; més que un rebost, allò era un simple armariet.

Què havia passat amb l’espai que faltava per acabar de cobrir tota l’extensió del llenç de la paret?, em vaig qüestionar. Podria ser que s’haguera fet una reforma i que l’habitació de matrimoni contigua s’haguera menjat part de l’espai del rebost per allotjar-hi un vestidor encastat, però aquell no era el cas: a la cambra principal no hi havia cap armari empotrat, sinó un embalum gegantí de fusta de caoba i d’època alfonsina.

Empès per les meues sospites, vaig tustar el fons del rebostet amb els artells i, al cap d’una estona —bingo!—, el costat dret va començar a ressonar a espai buit; aquella no era una paret real, sinó una planxa de conglomerat recoberta amb el mateix paper que la resta per tal de dissimular la seua condició de porta secreta. Eufòric, vaig començar a rebuscar pertot el mecanisme d’obertura i, en trobar-lo, em vaig sorprendre de la simplicitat del seu funcionament: sota la lleixa inferior, arran de la fusta, hi havia fixats uns pastells que travaven el moviment d’unes frontisses ocultes en el costat oposat. En retirar els passadors, tot d’una, el fals fons es va desplaçar amb suavitat cap a l’esquerra, talment com un batent, i va deixar lliure el pas cap a un quartet d’uns dos metres de llarg per un i escaig d’ample. Vaig encendre la mistera per tal d’il·luminar-m’hi i em vaig quedar profundament astorat amb el que hi vaig descobrir: dins aquell amagatall, Soraya tenia muntat un autèntic laboratori de revelat fotogràfic! Vaig apagar l’encenedor i vaig accionar un interruptor de palometa que vaig clissar més o menys a l’alçada de la mà. Una tènue llum roja va il·luminar de sobte l’indret. La part dreta estava ocupada per una tauleta atapeïda de safes rectangulars i lents d’augment. Per damunt, penjaven d’un fil quatre o cinc fotos subjectades amb pinces, eixugant-se. Al fons, hi regnava una prestatgeria de ferro reblerta de capses de cartó, safates de paper, cossos de càmera, objectius i ampolles de líquid revelador. Finalment, a la banda esquerra, hi havia el premi gros: un enorme panell de suro amb un collage d’imatges enganxades amb xinxetes i distribuïdes de manera que configuraven una mena de mural expositiu.

Què nassos era allò?!

Una segona ullada més detinguda al panell va provocar que quasi caiguera de tos sobre la taula i també va propiciar que m’haguera d’encendre un altre cigarret, gairebé d’esma, per mirar de tranquil·litzar-me. Les fotografies del panell mostraven diferents persones, la majoria de sexe masculí. Algunes havien sigut retratades a molta distància —emprant probablement un teleobjectiu de llarg abast— i d’altres havien sigut captades de prop amb una càmera Polaroid. Sota cadascuna de les estampes hi havia un post-it escrit i moltes estaven interconnectades, de xinxeta a xinxeta, amb un fil de llana de color roig. Allò no era cap mural, era una espècie de diagrama que il·lustrava l’estructura jeràrquica d’alguna mena d’organització criminal. I era criminal perquè a dalt de tot de la distribució piramidal hi havia un requadre buit marcat amb un vistós signe d’interrogació i, a sota, el seu corresponent paperet deia: «Senyor X – Il Capo dei capi». El més espaterrant, però, el que gairebé em va fer caure acubat d’esquena, fou que coneixia bé alguns dels principals protagonistes d’aquelles imatges. Al cantó inferior dret del suro, etiquetat com a «Manolo Puchol – Traficant», hi havia un retrat de perfil del Lolo. A continuació, a la mateixa alçada, hi havia els de tres «traficants» més, tots fitxats amb noms i cognoms. Amb molts d’ells havia tractat en alguna ocasió. La línia de dalt estava reservada als «goril·les», els encarregats de protegir els capitostos i d’exercir la força bruta si s’esqueia. Entre aquella segona filera de fotos, de seguida, vaig reconèixer els dos tiarros bragats que m’havien sorprès feia uns quants dies al peu de la meua moto en eixir de Torres del Mar i que m’havien ficat en tot l’embolic en què em trobava immers. Per damunt d’ells, tot resseguint el fil vermellós que els unia, hi havia una foto del seu patró: el misteriós Senyor Interessat. El rostre rotund i greu de l’home que m’havia contractat per a investigar la desaparició de «la seua xicona» protagonitzava una instantània en primeríssim primer pla davant d’uns camps d’arròs espigats desenfocats. Era mal de dir si es tractava o no del mateix paisatge on havia sigut pres l’encisador retrat de Soraya que ell mateix m’havia lliurat, però el que sí que m’era revelada per fi era la seua identitat; al post-it que li feia de peu de foto es llegia: «Evaristo Corranda – Cap de zona, contacte oficial amb els gallecs».

Qui devien ser aquells «gallecs»?, em vaig demanar, tot intrigat, al mateix temps que seguia examinant la resta de l’esquema.

Dels altres fotografiats a la mateixa línia només em sonava un que estava retolat com a «líder local del partit conservador», però no el vaig saber ubicar amb exactitud perquè en aquells temps jo passava prou de la política —i a dir la veritat, ara també—. Finalment, al cantó contrari d’allà a on hi havia la foto del Lolo, amb tres signes d’interrogació apuntats a sota, hi havia dos retrats solts, desconnectats en aparença de la resta: un era el d’un tio panxut de cabells greixinosos i descambuixats que lluïa un lleig bigot canós d’estil mexicà, i l’altre —per a la meua sorpresa— era una foto de cos sencer del Tato. La imatge, presa de lluny i de nit a la pista d’alguna discoteca, tenia bastant de gra i estava una mica moguda, però la vestimenta i el posat xulesc del meu amic, tot imitant les maneres i el look de Joey Ramone, resultaven inconfusibles per a mi.

Què collons hi feia ell, entre tota aquella xusma?

—Què botons és això, Vicentet?! —Ma tia va irrompre de sobte en escena i, de l’ensurt que em va donar, el cor em va fer un tomb complet a dins del pit.

—Tia, quin esglai! Sort que eres tu…

—Clar que sóc jo! Qui havia de ser, si no?! Què és este quarto?! Has fumat ací dins?!

—Voràs: això és…

Li vaig explicar a ma tia que allò era un laboratori de revelat i que les fotos que s’hi revelaven formaven part d’una investigació secreta d’alguna mena. Tot seguit, li vaig desgranar tot el que jo sabia de les persones que protagonitzaven les imatges i la vaig posar al corrent de totes les meues teories i elucubracions al respecte. En fer-ho, vaig haver de resumir-li les peripècies del meu cas amb tots els ets i uts, i ella, en assabentar-se de la tràgica mort de Soraya, s’ho va agafar molt fort i em va marmolar sense parar, durant més de deu minuts, per haver-li ocultat aquell crucial detall fúnebre.

—I tu, tia, què has esbrinat al pis de dalt? —li vaig demanar, quan per fi es va assossegar i va entendre que jo només havia pretès estalviar-li el disgust.

—Res de bo, fillet. La senyora Pepeta i la seua difunta inquilina —la paraula «difunta» se li va ennuegar— no van firmar mai cap contracte: van arribar a un acord de paraula i au.

—I au? Li va llogar el pis sense prendre nota del seu DNI ni res?

—Sense prendre nota de res. Es van donar les mans un dia de principis de juny i, des d’aquell dia, la xicona li pagava religiosament trenta mil pessetes la primera setmana de cada mes.

—Almenys li degué cobrar fiança o li degué fer algun rebut, no?

—Tampoc.

Així és feien les coses en aquells temps i en aquella Espanya: sense contractes ni garanties però confiant cegament en les aparences d’honestedat com un valor sagrat. Ben mirat, el panorama no ha canviat gaire al capdavall: tot continua pagant-se en negre i deixant-se en mà de les persones que aparenten ser honrades només perquè segueixen el dictamen d’unes certes convencions socials. I per això tot va com va.

—D’acord, tia, escolta’m bé, això és el que farem: com t’he dit, este tio d’ací, el Tato, és policia secreta i el fet que Soraya l’incloguera en l’esquema de l’organització que estava investigant em mosqueja prou: no sé què vol dir exactament, però podria ser que sospitara que ell també estava implicat en la trama…

—El que no entenc jo és: per què investigava ella una trama criminal?

—No ho sé cert, però em decante per pensar que es tractava d’una investigació periodística, per a després traure’n un reportatge a la revista Tiempo, o a Interviú.

—Interviú?! No és on ixen xiques nuetes?!

—Sí, tia, però també trauen reportatges molt interessants, i per això es ven tant.

—Ja, clar…

—Bé, no desviem el tema. La bona qüestió és que jo crec que no podem avançar molt més en la nostra investigació sense l’ajuda del Tato: ell té accés a dades sobre els protagonistes d’estes fotos que tu i jo tardaríem mesos a reunir pel nostre compte i que, possiblement, siguen la clau de volta de tot plegat. Per això, ara mateix, baixaré a telefonar-li i a dir-li que vinga.

—Això és absurd, Vicentet! —va protestar ella—. Si ell està implicat i tu li reveles les proves que l’incriminen, què creus que et farà?!

—Ací és on entres tu: ell no sap que estàs amb mi i vull que vigiles en tot moment des del pis de la senyora Pepeta i que pares l’orella a tot el que ocórrega ací. A la mínima que sentiu res d’estrany, crideu la policia alertant d’un robatori i, de seguida, aviseu a crits tots els veïns i baixeu corrents a tocar la porta. El Tato no és tonto i no farà res que el puga posar en risc si sap que està rodejat de possibles testimonis…

—Em pareix un pla prou mediocre i improvisat —sentencià la meua sòcia—, però trobe que podria funcionar si t’assegures de fer una cosa abans: lleva la seua foto del panell i, per ara, no li reveles que Soraya també li seguia la pista a ell. Reserva’t eixe as en la mànega per a tu, per si de cas. Si ell també està implicat en la trama, pareix que ho està col·lateralment i encara no hi ha cap fil que el connecte de manera visible i directa amb la resta d’individus de les fotos. Ell ha jugat en tot moment el paper d’agent de la llei exemplar que compleix amb el seu deure i, per això, va arrestar el Lolo de seguida que el va rela-cionar amb l’assassinat. Pel que m’has contat, ell no havia vist mai la xicona quan tu li vas parlar del teu cas per primera vegada, i això em fa pensar que ella l’investigava a ell però ell ignorava que estava sent investigat. Per tant, tu amaga la seua foto, fes-te el longuis a vore per on respira quan es trobe cara a cara davant d’este panell i, passe el que passe, per molt rocambolesques o falses que et semblen les explicacions que done quan veja tot això, tu segueix-li el joc fins al final. Entesos?

Ja vos havia dit que ma tia era una crac, no?

XVII

Vaig pillar el Tato en sa casa de casualitat. Acabava de dutxar-se i s’estava preparant per anar de sopar i eixir de festa —o per anar a treballar, segons com es mire, ja que en el seu cas el mateix era una cosa que l’altra.

—Ie, nano! Com va? —em va saludar, només despenjar el telèfon—. T’he cridat esta vesprada, però ta mare m’ha dit que, només alçar-te, has agafat la moto i has salpat a córrer, a ple migdia, sense dir-li ni adéu. Què passa, que havies quedat amb la xicona i te n’havies oblidat?

—Natàlia! —Vaig recordar que, efectivament, havia quedat amb ella per anar a la platja també aquella vesprada i la cita se m’havia despintat per complet.

—No passa res, tron —em va consolar el meu amic a l’altra banda de l’aparell—, tu regala-li alguna joia bonica o emporta-te-la a sopar a algun lloc elegant, i au.

—Ja voré com ho arregle, segur que tindrem gresca…

—No patisques, ara et contaré un succeït que et farà oblidar de colp tots els teus maldecaps; agarra’t fort, xaval: el Lolo s’ha suïcidat este matí en la seua cel·la.

—Com???!!!

Quasi em desmaiava per segona volta aquella vesprada. Potser era qüestió de falta de ferro, o de vitamines…

—El molt cabró ha usat el seu cinturó per a penjar-se.

—El cinturó…?!

—Sí, sí, el cinturó. Ja veus! Si et descuides i els el deixes posat, alguns reus aprofiten i s’escanyen passant-lo a través dels barrots: es planten drets, s’estrenyen fort la corretja al voltant del coll i, després, es deixen caure a plom per aprofitar el pes del propi cos i la força de la gravetat per a ofegar-se. És una mort molt desagradable, nano, jo no li la desitjaria a ningú. Però això demostra que el Lolo era culpable.

—Culpable… —Jo continuava en estat de xoc, la realitat al meu entorn s’havia tornat difusa i nuvolosa com si anara col·locat d’LSD sense haver-ne pres gens ni mica.

—Culpable del tot —va concloure—; ningú no se suïcida si no és que és culpable. I tu, què volies dir-me? Per què em crides a estes hores, que ja estava a punt d’eixir?

—Jo… Uh… —No sabia per on començar—. Eh… Recordes que el Lolo va mencionar ahir el carrer Corona de València? Doncs he localitzat el pis de la tal Soraya, he entrat i he descobert una cosa que crec que hauries de vore ara mateix.

—De cine, nano! Però… estàs segur que el teu descobriment no pot esperar? Ara que ja hem trobat el cadàver i l’assassí confés, el cas es considera tancat. Tota la resta, el tema de les relacions i les motivacions, només és literatura policial i burocràcia jurídica.

—T’equivoques, Tato, el que he descobert ací és ben gros; això fa pudor de màfia! Trobe que hauries de donar-li una ullada com més aviat millor, no siga cas que hi tornen…

—«Que hi tornen»?! Qui hauria de tornar-hi?!

—No sé qui, tio, però quan jo he entrat, he notat que el pis de la xicona havia sigut regirat de dalt a baix; algú havia estat ací abans buscant desesperadament alguna cosa i jo l’he trobada per casualitat: es veu que la xicona era en realitat una periodista que investigava una xarxa de narcotraficants, s’havia infiltrat en l’organització i havia tret un fum de fotos de tots els membres: camells, empresaris, polítics…

—La mare que va, Fletxa! —va exclamar el meu col·lega, en to de fascinació—. No sé com t’ho fas, però sempre acabes ficat enmig dels saraus més grossos!

—Aleshores, véns o què?

—Ipso facto, nano, anul·le el meu soparet i vaig cap allà a tota virolla.

Només penjar i asserenar-me, vaig pensar que era d’allò més sospitós, i d’allò més inconvenient per a la investigació, que el Lolo s’haguera suïcidat de sobte. Així mateix, vaig pensar que no recordava en absolut haver-li posat cap cinturó la nit anterior quan el Tato i jo l’havíem vestit per no endur-nos-el en calçotets cap a Pinedo. Alguna cosa grinyolava en l’argument de la pel·lícula que m’havia muntat al cap i, si finalment resultava que el meu amic policia també estava implicat en la sinistra trama que Soraya havia destapat, tal volta no era gens bona idea revelar-li tota la informació que ella havia anat recopilant —una informació per la qual havia pagat un preu molt alt—. Fóra com fóra, en aquell moment no veia tampoc cap alternativa, i no em quedava una altra que llançar-me a la piscina sense saber si estava plena o buida.

Per canviar una mica de xip i per mirar d’oblidar-me momentàniament de tot aquell endiastrat galimaties, ja que estava en una cabina, vaig marcar el telèfon de ca Natàlia amb intenció de demanar-li disculpes. Les meues excuses no van colar i vam tindre una discussió antològica. De fet, com crec haver apuntat ja, la nostra història va començar a fer aigües just en aquella època, arran d’haver participat en aquell cas i arran d’haver-la immiscit a ella. Després d’això, ja no vam poder tornar a surar la relació. Encara li pegue voltes al tema i encara m’apena a voltes, perquè jo l’estimava de veres i perquè, vist en perspectiva, no érem conscients del perill en què la vam posar. Però això va ocórrer diumenge i encara he d’acabar d’explicar tot el que vam esbrinar aquell divendres…

XVIII

El Tato va tardar uns vint minuts a arribar des del Saler al Carme. Quan va entrar al piset, va fer, si fa no fa, la mateixa observació que ja havíem fet ma tia i jo:

—Quin pis més depriment —va comentar—, pareix més la casa d’una vídua de militar que el cau d’una jove que es dedica a prostituir-se!

—Tat que sí? A mi tampoc no em quadrava gens i per això m’he posat a fussar i a dotorejar pertot; fins que he trobat això…

Tot seguit, en descobrir-li la cambra oculta de revelat i l’organigrama del panell de suro, el meu col·lega va flipar en colors i també va necessitar recórrer a la nicotina per tal de pair la troballa:

—Collons, xicon, això és l’hòstia! Tu saps què hi ha ací, Fletxa? —em demanà, alhora que expulsava dues espesses bafarades de fum pel nas.

—Un grapat de delinqüents fotografiats? —vaig aventurar com a resposta.

—Més que un grapat de delinqüents, nano: això són una colla de peixos grossos que s’acaben de quedar amb el cul a l’aire. Hi ha cap foto on estiguen tots junts, o totes són individuals?

—No ho sé, ací només hi havia estes —vaig mentir, eludint esmentar que el seu retrat també figurava entre la col·lecció d’estampes del panell—, però no hem revisat encara els prestatges…

—«Hem»?! Com que «encara no hem revisat»?! Això ho ha vist algú més?!

—No, no, volia dir «he»: encara no «he» revisat els prestatges. És que estic prou nerviós, saps? Tot això em supera una mica…

—D’acord… —va dir, fent cara de no haver-s’ho empassat en absolut—. Doncs anem a revisar-los ara mateix!

Als prestatges vam trobar moltes més fotos dins de diverses caixes de sabates i, tal com el Tato esperava, entre les estampes hi havia nombroses escenes de grup que mostraven els subjectes del mural saludant-se, baixant d’algun vehicle o conversant al voltant d’una taula luxosament parada. Per sort, no n’hi havia cap més on ell apareguera. Totes les fotografies tenien apuntat en l’anvers, a llapis, la data i el lloc on havien sigut preses, i la majoria havien sigut obtingudes a un lloc anotat com a «Cal Penjat».

—Un nom ben tètric… —va remugar el meu company, mentre repassava les anotacions—. Et sona de res?

Pel nom, aquell lloc no em deia res, però després d’observar amb més deteniment les imatges vaig recordar que jo havia estat allà…

—Aguarda, això és la masia on em va contractar el meu client! —vaig exclamar, al mateix temps que li allargava una selecció d’estampes—. Reconec perfectament la caseta i, sobretot, el tendal de ratlles que s’aprecia de fons: allà és on el tio em va amollar el rotllo mentre preparava una paella!

—Interessant, molt interessant…

El Tato va servar, aleshores, un llarg silenci que només es va veure interromput per les profundes calades que donava al tercer Camel que s’estacava en menys de mitja hora. Jo també me’n vaig encendre un i, de resultes d’aquella estúpida decisió, l’ambient de la cambra començà a enterbolir-se de mala manera i a esdevindre perniciosament tòxic; aquella atmosfera malsana i boirosa recordava la partida de Sueca en plena època de crema de la palla dels arrossars. Finalment, al cap d’un parell de minuts —que se’m van fer eterns i irrespirables—, el meu acompanyant em va exposar la seua desconcertant conclusió:

—La nostra amiga Soraya no era ni puta ni periodista —va amollar de sobte—: era una poli infiltrada.

Aquelles paraules em van impactar com si m’hagueren disparat un tret a boca de canó i van provocar que m’ennuegara amb el fum i que començara a tossir tan fort que creia que els pulmons m’eixirien gola amunt.

—Que què??? —va ser l’únic que vaig aconseguir expressar.

—És evident, per l’existència d’este laboratori ocult i d’estes fotos, que la difunta duia a terme una investigació exhaustiva sobre una organització de caràcter criminal, molt probablement relacionada amb el tràfic de drogues a l’engròs. Els «gallecs» que menciona el peu de la foto del tio que et va contractar són un poderós clan de narcos del nord que fa temps que operen a la costa Mediterrània, sobretot amb cocaïna i haixix, i que mantenen un vincle estret amb la gent del càrtel de Cali…

—Ei, sí home! M’estàs dient que tot això està relacionat amb el figura eixe de les notícies, el Pablo Escobar, el de les massacres i els cotxes bomba?!

—No, eixe tio és del càrtel de Medellín. Estos de Cali són un altre grup d’una altra ciutat colombiana i són enemics dels altres; els cotxes bomba se’ls posen per a matar-se entre ells, encara que s’enduen per davant tots els qui pillen pel mig.

—Ah, que bé, ara ja em quede molt més tranquil… —vaig comentar amb sarcasme.

—El cas és que, clarament, totes les pesquises que la nostra amiga duia a terme estaven encaminades a destapar i desmuntar una trama local de narcos.

—Molt bé, però encara no entenc ben bé per què afirmes que es tracta d’una investigació policial i no periodística…

—Diguem-ne que, ara com ara, es tracta només d’una intuïció —em respongué enigmàtic—. Però jo ací veig un marcat interés a desmuntar d’arrel tota l’organització i per això hi ha tantes fotos de camells i de goril·les: per a un periodista eixes serien peces de caça menor i no s’esforçaria tant a documentar-les, però algú que ha de presentar proves concloents davant d’un jutge no pot actuar igual i no pot deixar-se caps sense lligar. Per norma general, un periodista es conformaria haver aconseguit unes quantes proves gràfiques que demostraren que un conegut polític i uns quants reputats empresaris formen part d’una gran trama internacional de tràfic d’estupefaents i, només tindre-les revelades i contrastades, les hauria publicades al seu mitjà. La nostra Soraya, en canvi, pareix que volia arribar fins al final i esbrinar qui estava al capdamunt de tot de l’organització per tal d’escapçar-la i erradicar-la. D’altra banda, pel que sabem per les dates apuntades al revers de les fotos, la infiltració va començar ja fa uns tres mesos, a principis d’estiu, i un diari o una revista difícilment podria sostindre el cost d’una investigació tan prolongada en el temps sense avançar-ne alguna exclusiva. A més a més, utilitzar una xicona per a seduir un cap de la màfia local i sostraure-li informació és més propi de la bòfia que del gremi de la tecla; som molt més cabrons i retorçuts, nosaltres.

—Em consta de manera fefaent —vaig bromejar, mirant de traure ferro a l’assumpte—. Amb tot, tinc un altre dubte: si hi havia una altra agent de la policia infiltrada en la teua zona, com és que tu no n’estaves informat? No se suposa que tu controles tot el que es cou i es mou en la Ruta?

—Vet ací la pregunta del milió! —em replicà, sense manifestar cap signe de nerviosisme—. Si jo no en sé res i no se m’ha informat, pot ser perquè la investigació la duu a terme algun departament especial, com ara els serveis secrets d’intel·ligència, o perquè no confien en mi i sospiten que jo podria estar implicat en tota la trama…

Quan va dir allò, tots els pèls del cos se’m van eriçar i la pixera se’m va afluixar.

—Vols dir? —em vaig atrevir a inquirir, amb la boca xicoteta.

—És prou factible: si la investigació, per exemple, es realitzava en col·laboració amb el departament d’Afers Interns, seria normal que no se m’informara de res.

Allò sonava bastant convincent, però jo també era conscient que el Tato era un magnífic jugador de pòquer i que qualsevol cosa que diguera en aquell context podia ser una argúcia inventada per a despistar-me; havia d’anar amb peus de plom abans d’empassar-me les seues paraules.

—Mira! Veus este tio d’ací? —Em va assenyalar la fotografia del tio panxut del bigot mexicà i els cabells greixosos que estava al costat de la seua fins que jo l’havia retirada per no alçar sospites—. Es tracta d’un sub-comissari prou important, un fatxorro de la vella guàrdia del pollastre; si el seu retrat és ací, vol dir que el molt cabró també podria formar part de tot l’entramat…

—I els tres interrogants que hi ha escrits a l’etiqueta del tio què deuen voler dir, que la pobra Soraya encara no havia tingut temps de confirmar si ell formava part del complot?

—Probablement.

—I ara què?

—Ara vull que et quedes ací vigilant tot això mentre jo me’n vaig a fer un parell de telefonades i d’indagacions —respongué, al mateix temps que arreplegava un grapat d’instantànies i se les ficava a la butxaca de darrere dels vaquers.

—Com?! A on vas? A qui has de telefonar?

—No t’ho puc dir, nano, però és de vital importància que tu i ta tia protegiu este lloc amb ungles i dents. Et diria que vos enduguéreu les fotos a sa casa, però cridaríeu massa l’atenció si algú està vigilant la vivenda i vos veu eixir carregats.

En esmentar ma tia així, a cremadent i com qui no vol la cosa, em deixà del tot descol·locat, però amb el que va fer just després em va noquejar per complet: es va traure una petita pistola d’una funda dissimulada a l’interior de la canya de la bota i me la va allargar mentre despassava el fiador de l’arma.

—Jas, nano, queda’t això per si de cas. Si algú més entra per eixa porta i no som la teua tieta o jo, apunta al pit i dispara.

El Tato va marxar rabent i no vaig poder recuperar l’alè a temps de preguntar-li res més.

XIX

Abans de partir, el Tato m’havia passat una Colt.380 Auto Mustang Pocketlite. Me’n recordaré tota ma vida, de l’enrevessat nom que aquella pipa duia gravat al canó. Es tractava d’una pistola de dimensions reduïdes que encaixava com un guant a dins el palmell, lleugera al tacte i amb un atractiu disseny que combinava tonalitats caquis i grises al marc i negres a l’empunyadura. Realment, era una xulada i infonia respecte sols de sostindre-la, però… què carai se suposava que havia de fer jo amb una pistola, si jo no havia fet la mili —ni ganes— i el més paregut a una arma que havia tingut mai entre les mans eren els revòlvers de pistons amb què jugava de menut a indis i vaquers?! Entre allò i que havia descobert que ma tia Ampariues m’ajudava, el meu col·lega havia aconseguit deixar-me amb un pam de nas.

Com ho havia esbrinat, el molt cabró?

No deixava mai de sorprendre’m. Temps després, em va recordar que jo no havia parat de parlar-li del fitxatge de ma tia com a col·laboradora del cas la nit que havíem eixit de farra per Gandia, i ell només havia hagut de lligar caps quan a mi se m’havia escapat que no havia inspeccionat sol la cambra de revelat. Se les sabia totes, ell…

«Veges tu, per a què collons vull jo una pipa ara?!», em vaig demanar, desconcertat, al mateix temps que la dipositava damunt la tauleta amb extremada delicadesa, com si aquell endimoniat artefacte es poguera disparar just de toquerejar-lo massa. Llavors, en el precís instant en què la deixava, va sonar el timbre de la porta i, d’una manotada llampant i esporuguida, vaig agafar l’arma amb la mateixa celeritat amb què me n’havia desempallegat a penes uns segons abans.

Qui devia ser, el Tato que s’havia deixat oblidada alguna cosa? Ma tia que tornava en veure que el meu amic se n’havia anat? O cap dels dos?

Només hi havia una forma d’eixir de dubtes: anar cap a l’entrada i guaitar per l’espiera. No sé ben bé per què, vaig decidir traçar tot el recorregut des de la cuina fins al rebedor fent esses i parapetant-me als llindars de totes les habitacions que em trobava de camí; imitava el que veia fer als policies de sèries i pel·lícules quan assaltaven la vivenda d’un possible sospitós, i, fins i tot, en arribar davant la porta, estava tan ficat en el paper que per poc no intente rebentar-la d’una patacada. Per sort vaig recapacitar a temps i em vaig adonar que era jo qui estava dins la casa i no a l’inrevés…

—Vicentet, fill, eres tu? Estàs bé? —La veu amoïnada de ma tia va ressonar a l’altre costat i va deixar ben palès que la meua espectacular maniobra d’aproximació no havia sigut tan sigil·losa com jo m’havia afigurat mentalment.

—Uf, tia, no saps com m’alegre de vore’t… —vaig dir, només obrir-li.

—Marededeusinyor! —va escridassar, mentre el color li fugia a tota velocitat del rostre—. Això és una pistola?! Pertotselssantsdelcel! Què fas tu amb una pistola?! Però això què vol dir?! Jesusmariaijosep!!!

Em va costar grans esforços que la pobra aconseguira asserenar-se i que deixara de balbucejar una interminable retafila d’admonicions sacres i d’imprecacions profanes. Tot hauria resultat més senzill si en aquella casa hi haguera hagut Anís del Mono o qualsevol altre licor, però com que no hi havia ni gota d’alcohol vaig haver de recórrer a mesures dràstiques: li vaig propinar una galtada per mirar de calmar-li l’atac d’histèria i ella em va respondre arreant-me’n una el doble de forta que la meua. Després d’això, tots dos ens vam calmar i jo la vaig posar al corrent de tot el que havia passat des que ella havia pujat al pis de dalt.

—… i és per això que te n’has d’anar ara mateix —vaig concloure.

En la versió dels fets que jo li havia explicat, ella no havia de muntar guàrdia amb mi al pis de la difunta; simplement, havia de tornar cap a sa casa i, si l’endemà de matí no havia rebut notícies meues, havia d’explicar a la bòfia tot el que havia succeït. En un principi s’hi va negar rotundament. La seua opció, més assenyada que la meua, era que agafàrem les fotos i que isquérem volant cap a la comissaria del barri a explicar-ho tot fil per randa al primer agent que trobàrem. Vam discutir llarga estona, ella insistia que allò era el més sensat que podia fer i jo li rebatia que confiava encara en el Tato i li feia veure que, en el pitjor dels casos, tenia una arma de foc per a defensar-me. Aquell argument desafortunat la va tornar a esgarrifar…

—D’acord, farem com tu dius —claudicà, just després de senyar-se cinc voltes seguides i resar cincs parenostres de manera compulsiva—, i si no tinc notícies teues demà, quines proves aportaré per tal que em crega la policia? No és gens fàcil d’explicar tot este enredro, i només amb la foto de la difunta i la del teu amic no vaig a cap part…

Tenia raó en aquell punt: si jo desapareixia i ella intentava destapar la trama aportant-hi solament la foto de Soraya entre arrossars i la foto borrosa del Tato en la discoteca, ningú no la creuria mai. Vam tornar a discutir i vam barallar la possibilitat d’agafar una selecció significativa de les fotografies del laboratori, però era molt arriscat i a mi no m’agradava gens ni mica la idea. I si el Tato les havia comptades? I si, justetament, havia retingut algunes d’aquelles imatges en la memòria? Tenia una gran capacitat d’observació, el meu col·lega…

—Els negatius! —va exclamar de sobte ma tia.

—Els negatius?!

Justa la fusta: allò era la prova que necessitàvem. Una vegada més, Amparo Chaqués reaccionava com una digna versió valenciana de la Miss Marple universal i ens treia de l’encallament amb una brillant ocurrència. Ni el Tato ni jo no havíem reparat en aquell important detall: si hi havia fotos, devia haver-hi també negatius. De les fotos preses amb Polaroid estava clar que no n’hi hauria, però de les altres no n’havíem trobat cap tampoc —ni cap rodet— durant l’escorcoll que havíem dut a terme entre les lleixes de la prestatgeria de ferro. Aquella inexplicable absència ens va escamar d’allò més a ma tia i a mi i vam optar per tornar a escodrinyar a fons tots els racons de l’estudi.

—I si els carrets estan encara dins de les càmeres? —va apuntar ma tia.

Era una hipòtesi retorçuda, però podia ser que Soraya, per tal d’amagar els originals de les fotos, els haguera tornat a enrotllar i a ficar dins les càmeres tot confiant que així tindrien més possibilitats de passar per alt en el cas que el seu cau patira una intromissió aliena. Ho vam comprovar i no va sonar la flauta: l’interior de les dues Ricoh que hi havia estava buit. Aquell excés de recel també ens va estranyar a manta i ens va picar perquè espremérem encara més els nostres cervells i perquè decidírem tornar a regirar de nou la resta d’habitacions de la casa.

—Res de res, és com si se’ls haguera tragat la terra! —vaig rebufar, donant-me per vençut, quan ens vam retrobar davant del panell de suro.

—Mmm… La terra, això és!

Dient allò, ma tia va començar a pegar colpets amb la punta del peu sobre els taulells que cobrien el terra de la cambra i, en haver-los tustat tots, es va ajupir de quatre grapes amb una agilitat del tot insospitada i va començar a picar amb els artells, una per una, les rajoles de la sanefa que circumdava el sòl de la cambra.

—Eureka! —va cridar tot d’una.

Sostingut i dissimulat per la pota posterior esquerra de la prestatgeria, un dels taulells del rodapeu estava solt i, en retirar-lo, ma tia hi va descobrir un compartiment ocult —un forat en la paret— que amagava una petita llauna de pastes de te. A dins la capsa, com és obvi, no hi havia cap assortiment variat de galetes de mantega daneses, sinó un grapat de rodets fotogràfics i també —oh, sorpresa— una gravadora de veu i una col·lecció de microcassets.

—Cague en l’hosti cana, ací estava tot! —vaig blasfemar, aclaparat per l’emoció.

—Eixa boqueta, Vicentet, que te l’hauré de llavar amb lleixiu…

—Perdó, tia, però és que això és una troballa extraordinària —em vaig excusar—: és exactament el que buscàvem. Endús-te la llauna a ta casa i, si em passa res, lliura-la a la policia. Però no isques a soles i no la dugues en la mà, fica-te-la en la bossa i que la senyora Pepeta t’acompanye, com si anàreu les dues a missa.

—No són hores de missa ara.

—Doncs com si anàreu al bingo.

XX

Ma tia se’n va anar entre renecs a mitja veu i em va deixar tot sol en la buidor espectral i desangelada d’aquell vetust pis del Carme. Jo dubtava si realment havia fet bé de no anar-me’n amb ella; al capdavall, podíem haver-nos endut perfectament aquelles proves i, si el Tato demanava explicacions, em podria haver inventat qualsevol excusa. Vaig passar unes hores manta angunioses mentre esperava que el meu amic regressara; com més remirava les fotos, i com més entrellucava la pistola que ell m’havia deixat, més paranoic em posava. En la meua solitud atemorida, cada cruiximent de la casa i cada nou soroll que m’arribava des de l’exterior em feien esfereir de cap a peus. Encara hui recorde aquella com una de les pitjors nits de ma vida…

I si el Tato estava veritablement implicat en la trama? I si ell també formava part d’aquella intricada xarxa de narcotraficants que estenia els seus poderosos tentacles des de Colòmbia fins a València tot passant per Galícia? I en tal cas…, per què, en comptes d’eliminar-me directament, m’havia deixat una pistola? Potser s’estimava més no haver de liquidar-me ell en persona? Però, si la idea era llevar-me del mig…, per què carai em deixava una pipa, si sabia de sobres que jo no en tenia ni idea, de manejar armes? Tenia pensat fer vindre un altre poli corrupte i me la deixava amb la intenció d’incriminar-me i justificar com a legítima defensa els trets que finalment em donarien mort? Llavors… l’arma estava carregada o me l’havia donada, per a més inri, sense munició? Com dimonis s’extreia el carregador d’aquella refotuda ferralla? I en cas de poder-lo extraure, i en cas que sí que duguera bales…, com nassos podia esbrinar jo si la munició que duia no era de fogueig?

Per si no n’hi haguera prou amb tots aquells dubtes irresolubles mortificant-me les neurones, la tortura es va agreujar quan se’m van acabar els cigarrets al cap d’una hora i la manca de nicotina va exaltar encara més el meu estat permanent d’alerta i d’irritació. Per això, quan el Tato va comparèixer pel pis vora les sis de la matinada, el vaig rebre tot ressuat i fet un manat de nervis. A la mà dreta, provant d’esmorteir sense èxit l’espasmòdica tremolor que m’havia entrat en sentir el dring de la porta, sostenia la fatídica Colt Mustang.

—Ho-ho-hola! —vaig farfallejar, al mateix temps que li facilitava l’entrada.

—Què passa, xaval? Pareix que hages vist un fantasma! —va bromejar, només depassar el llindar. A ell, al contrari que a mi, se’l notava prou fresc i bastant animat—. No em digues que has hagut d’usar la pipa?! —es va alarmar, de sobte—. Ha intentat entrar algú?!

—No, per sort no ha vingut ningú i no he hagut d’usar-la —vaig admetre—. De tota manera, fa una estona, estava molt desficiós i li he tret el carregador i ja no he sabut tornar-lo a ficar al seu lloc…

Li vaig mostrar entre fremiments l’arma inutilitzada; era tanta la tensió que em recorria per dins que em va provocar incontinència verbal i vaig acabar revelant-li més detalls dels que hauria sigut convenient.

—No patisques, nano, l’important és que tu estàs bé i que ací no ha vingut ningú —va contestar, i va tornar a armar la pistola com si res—. I ta tia, on està?

Em vaig quedar en blanc uns instants abans d’optar per mentir-li a la desesperada:

—Ma tia?! Quines coses que tens, Tato! Ma tia no ha vingut per ací en cap moment; t’ho he intentat dir abans que te n’anares. No sé d’on has tret que ma tia ha estat ací…

En resposta a la meua burda falòrnia, el meu col·lega es va limitar a arrufar les celles i a llançar-me una mirada farcida d’incredulitat.

—Si tu ho dius… —va deixar caure, amb sorna i suspicàcia a parts iguals—. Però deixa de fer cares llargues, home, que pareixes un dels meus detinguts quan els revele que sóc policia secreta i els convide que m’acompanyen a comissaria.

A continuació, després d’haver-me amollat aquella puntada carregada de dobles sentits, va suggerir que passàrem a la sala de revelat, on m’explicaria tot el que havia esbrinat i tots els avanços que havia fet en la investigació. Una volta allà, li vaig gorrejar un cigarret —que em va saber a glòria— i ell va començar la seua explicació:

—Al·lucinaràs per un tub amb el que he descobert, xaval! He hagut de reclamar un parell de favors grossos que em devien alguns col·legues d’ací i d’allà, però al final he trobat la clau per resoldre el misteri. Això sí, tot el que et conte és confidencial. Entesos?

—Estigués tranquil, callaré com una puta.

Ell va prosseguir com si no res, sense reparar en el meu desafortunat comentari:

—Doncs bé, nano, he confirmat les meues intuï-cions i resulta que la nostra difunta amiga era, efectivament, companya d’ofici: en concret, inspectora de la Policia Nacional. El seu nom real era Saray Ahmed Gómez i era originària de Melilla. Des del moro, la van enviar ací a principis d’estiu perquè s’infiltrara en una de les majors organitzacions internacionals de tràfic d’estupefaents que operen al Mediterrani. Es veu que havia fet grans progressos i que havia aconseguit seduir un dels capos de l’àrea de València: el teu client. Segons he esbrinat, es feia passar per una jove marroquina amb contactes d’alt nivell a Xauen i estava enredant el seu amant en un bescanvi d’haixix per pastilles i coca; una traginada trampa que acabaria amb ell i els seus socis a la presó.

—Tot encaixa… —vaig mussitar, les orelles ertes i els ulls oberts com unes taronges.

—Com un guant. Saray estava en una missió secreta de col·laboració i actuava sota comandament directe de la Interpol, per això a mi ningú no m’havia avisat de res: la seua tasca depassava la meua jurisdicció i també la dels meus caps, i els responsables de l’operació, probablement, sospitaven que jo també podria estar implicat en la trama…

En aquell moment, em vaig armar de valor i vaig decidir tirar pel dret.

—I ho estàs? —li preguntí, a la brava, mirant-lo de fit a fit.

El Tato va trencar a riure a mandíbula batent.

—Però què dius, nano?! Com vols que jo estiga implicat amb eixos malparits?! Jo estic en el bàndol dels bons, tio, no sé ni com goses posar-ho en dubte!

—Home, Tato, entén-me: tu ixes de farra i et col·loques cada cap de setmana com qualsevol altre ruter, i tots veiem que no et comportes com un poli sinó com un més de nosaltres.

—D’això se’n diu, tècnicament, mimetitzar-se amb el subjecte de la investigació —respongué jovialment, sense que la meua recriminació l’haguera afectat en absolut—. Si el teu investigat et percep com un col·lega, aleshores és molt més fàcil sostraure-li qualsevol mena d’informació.

Em va deixar prou xafat amb aquell fred retruc; era jo un dels seus investigats, en tant que el percebia com un amic, o jo era una excepció i era amic seu de veres? Aquell era un dubte espinós i hi ha preguntes de les quals és millor no saber la resposta. Vaig aparcar la metafísica a un costat i em vaig tornar a centrar en les qüestions objectives relatives al nostre cas:

—I amb el Lolo i amb tots els altres camells, per què a mi sempre m’ha fet la sensació que fas la vista grossa? Això no m’ho negaràs, no?

—Clar que la faig! I també fan els ulls grossos tots els meus superiors i els meus supervisors d’àrea; són justament ells els qui transmeten l’ordre. Si no passàrem moltes coses per alt, ens veuríem obligats a clausurar la meitat de les discoteques de València i això seria un fracàs social: ara que fa quatre dies, com aquell qui diu, que este puto país pareix que ha recuperat la llibertat i l’alegria, no és qüestió de tornar a les velles maneres dels temps dels grisos ni a la Ley de vagos y maleantes. Sobretot, si veiem que no hi solen ocórrer incidents greus… No trobes?

—I tant! —vaig asseverar—. Però, aleshores, per què es fica pel mig la Interpol? Significa això que algú, per damunt vostre, sí que pretén acabar amb la Ruta?

—És probable. Em consta de manera fefaent que hi ha certs dirigents i estaments que no es troben gens còmodes amb tanta permissivitat. Però que la Interpol fique els nassos implica que la Ruta està esdevenint un pol d’atracció internacional per a màfies i per a canalles de la pitjor estofa. I això no és bo, nano, no és gens bo…

Tots dos vam acotar el cap i ens vam posar de mala lluna en sospesar les conseqüències d’aquella infausta contingència. Atziacs núvols d’ingerències polítiques i d’intromissions comercials planaven sobre l’horitzó del singular oasi de disbauxa que havíem establert al llarg de la CV-500. No podíem encara sospitar fins a quin punt es pervertiria la Ruta amb la massificació «bakalaera» ni podíem albirar l’estigmatització brutal que patirien els temples més sagrats de la festa; aleshores només podíem intuir que la cosa se n’eixiria de mare algun dia, però no podíem endevinar de cap manera que tot plegat convergiria en una patètica mescla de coentor «màkina», de feixisme en xandall i de criminalització mediàtica que acabaria foragitant-nos, fins i tot, als més veterans de la moguda.

—Realment, la xica havia estat duent a terme una tasca d’investigació magnífica i, per ben poc, no va arribar a descobrir la misteriosa mà oculta que manejava els fils… —El Tato va interrompre de sobte les nostres abstretes cavil·lacions i va amollar aquell admirat elogi, al mateix temps que examinava per enèsima vegada el panell que penjava de la paret amb l’organigrama de la xarxa criminal que la difunta havia intentat desarticular des de dins.

—Estirant el fil es desfà la troca, no? —vaig dir, una mica per dir.

—Això mateix —em va respondre—. I parlant de «fils», ara que ho esmentes…, saps justament per on va començar a investigar?

—Ni idea.

—Doncs, casualment, pel nostre amic el Lolo.

—Difunt amic, deus voler dir —el vaig corregir.

—Difunt, camell, violador, taperot, suïcida… Qualsevol d’eixos títols li escau. Però, si et fixes, voràs que totes les fotos del panell estan entrellaçades per un fil de llana roja que parteix justament de la seua estampa, i això vol dir que la investigació també va partir d’ell…

—Va partir d’ell i també va acabar amb ell.

—No està clar que haja acabat encara… —em va replicar, fent-se l’enigmàtic a posta per prolongar el meu astorament—. M’acabe d’assabentar de dues novetats sobre el cas que encara no t’he explicat: els resultats preliminars de l’autòpsia han determinat que la xica va morir estrangulada després de patir un atac epilèptic…

—Estrangulada després de patir l’atac?! El Lolo la va escanyar quan ja estava morta?!

—Potser, però el forense ha determinat que la mida de les mans del Lolo no coincideix amb les marques que presentava la víctima al voltant del coll.

—Espera, espera… Insinues que algú altre la va rematar?!

—No ho sé, això està encara per aclarir…

—D’acord, doncs. I la segona novetat?

—La segona novetat és que les anàlisis han trobat també que la xica havia ingerit dosis elevades d’una substància tremendament tòxica d’efectes hipnòtics, sedants i psicotròpics.

—Un verí?!

—No exactament. Més aviat, un fàrmac.

Per tal de pronunciar-ne el nom correctament, el meu col·lega es va traure un paperet doblegat de la butxaca dels vaquers i va llegir en veu alta el que hi havia escrit:

—«Flunitrazepan». Et sona?

—Fluni… què?! En absolut! Què és això?!

—Es comercialitza en pastilles sota la denominació de Rohypnol i s’utilitza, bàsicament, com a sedant quirúrgic i també es prescriu com a solució contra l’insomni. Però es coneix com «la droga de la violació», perquè és una substància inodora, incolora i insípida i s’han donat casos d’aprofitament sexual en què els abusadors n’havien dissolt dissimuladament una o dues pastilles en la beguda de les seues víctimes abans de perpetrar els seus repugnants assalts. Una gràcia, ja veus! Per ací no està massa estés el seu ús i jo és la primera vegada que en sent a parlar, però es veu que la seua acció sobre la consciència de qui en pren és devastadora: es perd per complet la noció de la realitat i no es recorda absolutament res del que ha passat mentre s’actua sota els seus efectes.

—Ostres! I el Lolo li va colar eixa merda a la pobra xica?

—Això és el més desconcertant: segons les analítiques forenses, la fase àlgida dels seus efectes es calcula que degué ocórrer entre les tres o les tres i poc de la matinada i, per tant, ella va ingerir el fàrmac cap a poqueta nit, abans d’acudir a Spook.

—La fase àlgida coincideix amb l’hora, més o menys, en què el Lolo ens va dir que la va trobar mig esvanida i tirada a un racó de la discoteca…

—Exacte! A més a més, també per al seu descàrrec, quan jo vaig regirar de dalt a baix el seu xalet l’endemà —va dir allò sense cap remordiment—, no hi vaig trobar cap rastre de Rohypnol ni de res paregut. Ja et dic: no és una substància que cap camell d’ací la treballe.

—Això vol dir que…?

—Vol dir que el Lolo ens hauria dit la veritat: ell no va drogar la xica, ni tampoc no la va assassinar; se la va trobar que ja venia «col·locada» de casa i ell va intentar aprofitar-se’n amb el fatal resultat que ja coneixem. Però res més.

—En eixe cas, qui collons la va matar i per què s’ha suïcidat el Lolo?

—Ajuda’m a recollir tot això i t’explicaré la meua teoria mentre esmorzem junts al Carchofa…

XXI

El Carchofa era un antre de tota la vida: encauat, tranquil, una mica llardós i —sobretot— genuïnament rústic. L’especialitat eren els esmorzars: t’hi apanyaven uns entrepans fabulosos, veritablement memorables, però també podies portar-te la berena de casa o comprar-te-la a una de les mítiques parades que hi havia al voltant del mercat de Mossèn Sorell i fer-hi només «el gasto» —pagar una mòdica quantitat a canvi de la beguda, el café i la picadeta—. Anys després, el negoci es modernitzaria i passaria a oferir servei de menú i a anomenar-se Nou Carxofa, però hui en dia ja ha desaparegut i s’ha reconvertit en un coquet resto-bar a rebuf de la darrera onada gentrificadora que està acabant de tornar definitivament irreconeixible la fesomia del barri més insigne del Cap i Casal. El baret estava ubicat al carrer de Baix número 42 i jo el coneixia dels meus temps d’estudiant i veí del Carme —i també d’haver-hi anat a comprar-me gelats, refrescos i pipes quan era menut i passava uns dies a ca ma tia a començaments de l’estiu—. Era un establiment amb solera, la pàtina del temps s’apreciava en l’antigor i la brutor dels taulells de ceràmica de les parets, i en les incomptables mosses de la fusta de la porta i del mostrador. Era un local d’aquells que tenien finestra oberta al carrer per poder atendre la clientela transeünt directament des de la barra, un tuguri d’aquells que ja gairebé s’han extingit i que han sigut esborrats fins i tot de la nostra memòria col·lectiva, perquè ja no volem recordar que els carrers del centre històric de la capital del Túria havien sigut sempre espais vius, habitats per gent humil i senzilla, i no simples decorats perquè els turistes s’hi facen fotos.

—Brascada i café del temps —vaig demanar jo només arribar-hi.

—Un blanc i negre i quinto per a mi —retrucà el meu acompanyant.

El cambrer, encara lleganyós d’haver-se alçat feia poc, va prendre nota mental de les nostres dispars peticions, ens va deixar un plat amb cacaus i un amb tramussos damunt la taula i se n’anà a transmetre la comanda a la cuina.

—Vinga, Tato, ja estem esmorzant: deixa de romancejar i fes-me l’explicació de la falla d’una volta per totes —li vaig dir, carregat d’impaciència, al mateix temps que atacava els cacaus per pur desfici.

—Està bé, d’acord, nano, si no et vols ni esperar que omplim la panxa, allà va: la meua teoria és que la víctima va ser assassinada, en efecte, però no fou el Lolo qui la va matar, sinó el paio que et va contractar, Evaristo Corranda, o algun dels goril·les que té a les seues ordres.

Aquella especulació no em va acabar de sorprendre, i així li ho vaig comunicar:

—Jo sempre he cregut que el Lolo deia la veritat. Era un malparit, un desgraciat i un fill de puta, però vaig trobar que parlava amb sinceritat quan ahir ens va confessar tot el que havia passat la nit que va morir la xica…

—Confesse que a mi, en un principi, em van semblar llàgrimes de cocodril més que res, però ara tinc proves i motius per creure que la seua versió estava més pròxima als fets reals. Crec que algú li va parar una trampa, algú proper que coneixia bé com abusava de les clientes drogoaddictes que se li posaven a tir.

—Això ho sabia tot el món —vaig argüir—, o almenys ho sospitava…

—Justa la fusta! Qui va muntar el parany coneixia perfectament la mala fama que tenia el Lolo i se’n va aprofitar per tal d’incriminar-lo en la desaparició i la mort de la jove. I, igualment, qui el va ensarronar també et coneixia perfectament a tu i tenia molt ben estudiats els teus mètodes i procediments…

—Un moment, para el carro! Què collons estàs dient?! Què pinte jo en tot això?!

La nostra comanda va arribar just en aquell moment i vaig haver d’empassar-me tot un seguit d’interrogants indignats i d’interjeccions irades mentre el mosso ens servia diligentment el menjar.

—Tranqui, nano, que ara t’ho explique tot i ja voràs com ho entendràs de seguida —em va calmar el meu col·lega—. Però vés menjant, home, que això gelat no val res…

Impossible: després del que havia insinuat, no em passava res per l’estómac.

—A vore si et quadra l’argument de la pel·lícula: el teu client et contracta perquè trobes la seua amant desapareguda i tu, després d’investigar el cas amb la meua col·laboració desinteressada, descobreixes que tot apunta que la xica ha sigut violada i assassinada per un camell flipat que opera en les discoteques de la Ruta. Després d’interrogar-lo, el tio confessa i se suïcida: cas tancat. Però resulta que, tal com acabes de descobrir, el teu client és un capo d’una important organització de narcotraficants que està sent investigada per la Interpol i resulta també que té una vinculació directa i estreta amb el presumpte assassí; de fet, el camell estava a les seues ordres i, probablement, rebia d’ell els seus subministraments setmanals de droga. Encara que els peons d’una banda criminal no solen atrevir-se a tocar les «propietats» dels seus superiors i és difícil creure que el Lolo fóra tan agosarat per intentar tirar-li la canya a la xicona del seu quefe, podríem pensar en motivacions sentimentals o en una venjança personal. Tanmateix, és més factible suposar que el Lolo no tenia ni idea que ella era l’amant del seu principal proveïdor; per a ell, simplement, era una tia bona que coneixia d’haver estat flirtejant amb ella durant una estona una nit feia mesos.

—Crec que m’estic perdent…

—Doncs és a l’inrevés: justetament ací és on et trobem a tu!

Vaig fer un gest amb la mà alçada i vaig sol·licitar que el cambrer em duguera a mi també una cervesa; estava segur que allò que vindria a continuació no seria fàcil d’empassar sense remullar-ho en una mica d’alcohol…

—Ara, nano, no te m’ofengues per res del que et diré —va continuar el Tato—: tu també tens una certa fama en el món de la nit, saps? La gent et té per un tio una mica tarambana i bastant flipat, no sé si m’explique…

—Flipat?! Jo?!

—Home, una mica sí: sempre vas per ahí vacil·lant a tot el món que eres un fletxa i vas explicant a tort i a dret que et guanyes la vida fent de detectiu nocturn i, a la mínima oportunitat, presumeixes de tots els casos que has resolt per ahí…

—Ei, i no és de veres que n’he resolts uns quants?

—Sí, clar, amb la meua ajuda la majoria de voltes, però sí.

—Bé, però el cas…

—El cas és que això ara no ve al cas. El cas és que jo crec que el tal Evaristo Corranda coneixia perfectament la teua fama i se’n va aprofitar per engalipar-te a tu també en el seu joc. Tu mateix em vas contar que els seus homes t’estaven esperant a la porta de Torres del Mar i que el teu client havia sentit parlar de tu…

Ja no podia esmicolar més les corfes dels cacaus de tan inquiet com estava en escoltar totes aquelles càbales i elucubracions sense trellat aparent que, a poc a poc, començaven a cobrar sentit.

—Jo crec, Fletxa, que el teu client sabia que, més tard o més prompte, arribaries a la conclusió que el Lolo havia sigut el responsable de la mort de la xica després d’haver-la drogada i violada. I és més: crec també que el molt cabró del tal Corranda et tenia tan vigilat que fins i tot sabia que tu i jo som amics i que recorreries de nou a la meua ajuda per a intentar resoldre el cas…

—No ho entenc.

—Si ell tenia la certesa que jo estava al corrent de la teua investigació, tenia la coartada perfecta perquè les sospites mai no recaigueren damunt seu: com havia de ser un possible culpable, si havia remogut cel i terra per a trobar la seua amant i fins i tot havia contractat un detectiu privat amb un bon contacte en la policia per tal de trobar-la?

En aquell moment em vam vindre al cap unes paraules que el vell havia pronunciat el dia que ens havíem conegut quan m’estava encomanant la feina: «Em cal algú amb contactes i tentacles en la moguda», m’havia dit.

—La coartada basada en la meua col·laboració, a més a més, li vindria de primera a Corranda si es revelava finalment que la morta era una agent infiltrada de la Interpol —va prosseguir el meu col·lega—. Jo hauria corroborat oficialment durant la investigació interna que ell havia pagat pels teus serveis d’investigació i que el camell era un indecent miserable que tenia fama d’aprofitar-se de les xiques que li demanaven drogues debades. Si no arribem a descobrir el laboratori fotogràfic de Saray i la vinculació entre el Lolo i el teu client, la jugada li hauria eixit redona.

Vaig pensar que tot plegat sonava a un pla massa retorçut i complex, però era plausible fins a cert punt. I tal com se sol dir, la realitat supera sovint la ficció…

—Val, tio, les teues teories estan molt bé i són molt pel·liculeres, però encara ens faltaria determinar el mòbil del crim i ens faltaria també poder demostrar-lo —vaig apuntar. Es veu que el café ja havia començat a fer-me efecte i a aclarir-me un poc les idees—. Primer que res: per què la va matar, o per què la va manar matar, Corranda?

—Això és obvi, no? Perquè va descobrir que ella l’estava investigant.

—D’acord. I com ho sabia ell?

—Ací és on entra en joc un altre protagonista de la història: el sotscomissari Virginio Sáez, antic agent de la Brigada Político-Social i fatxa de manual. —Al mateix temps que citava el seu currículum i pronunciava el seu nom, el Tato es va traure de la butxaca el grapat de fotografies que s’havia endut de la cambra de revelat i el va dipositar damunt la taula, deixant-hi al capdamunt el retrat del desagradable paio guaixat del bigot mexicà—. A este cabró el deuen haver ensabonat ben ensabonat i deu treballar per a l’organització; d’alguna manera, devia esbrinar que hi havia una investigació de la Interpol en marxa contra la banda i va avisar el capo per tal que augmentara el grau de vigilància. O, directament, devia esbrinar que Saray era una bòfia i la va delatar. També és probable que ell estiga darrere de la mort del Lolo i que, més que suïcidar-se, l’hagen suïcidat…

Aquella afirmació confirmava els meus neguits, però la menció de l’home del bigot mariachi i la presència de la seua foto davant meu em van posar de nou en alerta. Al panell on la difunta infiltrada havia penjat els avanços de la seua investigació, la seua estampa i la del Tato estaven totes dues juntes; qui em podia assegurar, doncs, que el Tato no s’estava inventant una bola per entabanar-me? Al cap i a la fi, jo només era un flipat que jugava a fer de detectiu. Tanmateix, com que qualsevol mentida se sosté millor si no s’adoba amb massa detalls específics, el meu instint m’inclinava a creure en el meu interlocutor: ell no tenia cap necessitat de donar-me’n tantes d’explicacions…

—Entesos, suposem que tens raó i que tot va ocórrer tal com tu dius. —Vaig continuar jugant a fer d’advocat del diable, aquesta vegada inspirat per la cervesa—. Aleshores… com diantres s’ho va fer Corranda per quadrar que la xica i el Lolo es trobaren i coincidiren en el moment precís i en el lloc adequat? Com podia calcular que ella la dinyaria just quan l’altre se l’haguera endut per violar-la?

—Touché! He de reconèixer que eixe és exactament el punt on la meua teoria fa aigües per totes bandes —va admetre, i va escurar, consternat, el contingut del seu quinto—. M’imagine que algú més hi va col·laborar activament des de l’ombra…

—Qui?

—No ho sé, nano, algú que tenim davant dels nassos i que estem passant per alt. La clau per a mi és que, segons l’autòpsia, la xica va ser estrangulada després de patir un atac d’epilèpsia. Si creiem les declaracions del Lolo, ell assegurà que només la va deixar tirada i amagada vora la sèquia, però no va confessar en cap moment haver-la escanyat.

—Insinues que algú va arribar després i la va rematar???

—No té massa sentit, però és l’únic que té algun sentit.

Vaig negar amb el cap i ell va replicar amb un gest contrariat.

—Veus com la cosa fa aigües? Just a la vora de la sèquia la meua teoria s’enfanga…

—I per què el Lolo? —vaig inquirir, amb l’ànim de continuar estirant el fil, un poc a la babalà, a veure com de coherent resultava el seu argument—. Per què li van carregar a ell el mort? O la morta, millor dit…

—Per a això sí que tinc resposta: crec que el Lolo va ser qui, sense adonar-se’n, va facilitar a la xica la clau per introduir-se en l’organització. Recordes que adés hem descobert que totes les fotos del suro s’enllaçaven a partir del seu fil i que, per tant, tot partia d’ell? Doncs jo crec que tot va començar la nit del primer encontre entre Saray i el Lolo, la nit en què ell la va catalogar com una «calfabraguetes». Ella va flirtejar amb ell a posta aquella nit, fins que li va extraure la informació que li calia pera infiltrar-se en la banda; no oblidem que el Lolo era un bocamoll, i encara més si anava posat de coca.

—Sempre anava posat de coca —vaig reblar.

—Així és. Aleshores, ja sols cal sumar-hi dos més dos: quan Corranda descobreix la infiltració, el següent que fa és mirar d’esbrinar qui és el talp que l’ha feta possible i, en adonar-se que ha sigut el Lolo, decideix ordir un sofisticat pla per tal de llevar-se’l de damunt i, alhora, matar dos pardals d’un sol tret.

—Brrrf! No sé què dir-te, tio, la simfonia en conjunt em resulta molt melòdica, però hi ha algun instrument que desafina. M’entens?

—Clar que desafina, nano, desafina fins i tot el director de l’orquestra! Desafina perquè no tenim manera de demostrar que la mort del Lolo haja sigut provocada, ni podem provar que el Lolo només va violar la xica però no la va matar, ni tampoc podem relacionar de manera sòlida el Lolo amb Corranda, ni hi ha cap forma de justificar que l’encontre de Saray i el Lolo a Spook no va ser fruit de la casualitat sinó que va ser una coincidència premeditada i planificada que va acabar desencadenant la tragèdia…

«Una coincidència premeditada i planificada», vaig repetir mentalment. El meu amic tenia una gran facilitat de paraula, però no sempre era fàcil seguir-li el fil dels pensaments i jo trobava a faltar una llibreta i una llapissera per apuntar-me els quatre aspectes que havia citat com a punts febles de les seues elucubracions. Vaig estar a punt de fer que me’ls repetira, perquè només m’havia quedat amb l’últim. I de sobte…

—Hòstia puta, tio! —vaig bramar, tot d’una, pegant-me una palmada al front i alçant-me esvalotat de la cadira—. No t’ho creuràs, però sí que tenim una prova que demostra que la coincidència va ser premeditada i planificada!

—Com?! Què dius?! T’ha pujat la birra al cap?!

—En absolut, tron, però jo també tinc els meus asos en la mànega…

XXII

Uns deu minuts després ens trobàvem amb ma tia al seu piset del carrer de Dalt. Una vegada fetes les pertinents presentacions, i després d’aguantar tot un seguit de retrets a dues bandes —ell tirant-me en cara que ja sabia que ella estava involucrada, i ella llançant-me mirades recriminatòries per a indicar-me la seua desaprovació per haver-lo portat a ell—, ens vam asseure tots tres al rebedor, al voltant d’un tendur i d’una cafetera italiana fumejant.

—Dus-li la caixa de les pastes, tia —vaig dir, al mateix temps que anava omplint tasses.

—No calen pastes, gràcies —s’afanyà a replicar el meu acompanyant—. Amb el blanquet i la botifarra de l’esmorzar ja he tingut prou menjar fins a l’hora de dinar.

—Fes-me cas, xaval, d’estes pastes sí que en vols…

Ma tia, poc convençuda i sense poder evitar fer una ganyota mal dissimulada de disgust, va portar la llauna que havíem trobat amagada al laboratori fotogràfic, la va dipositar damunt la taula i la va obrir amb recança. Al Tato, en veure’n el contingut, els ulls li van fer perleta i les nines se li van omplir d’espurnes.

—Què et pareix, xicon? —li demaní, ben pagat d’haver-lo deixat bocabadat en mostrar-li tots aquells rodets i microcassets—. Això és la cirereta de les indagacions que la meua tia i jo hem dut a terme a ca la difunta Saray, abans coneguda com a Soraya.

I a continuació vaig traure de la meua motxilla de cuir —record d’una incursió festiva a Llombai— el contestador automàtic que havia pispat aquella mateixa vesprada del xalet del Lolo. Jo ja li havia revelat al meu amic, de camí a ca ma tia, que me l’havia agenciat i que havia escoltat un missatge amb data de divendres en què una veu comminava el camell a fer acte de presència a Spook, a partir de les onze, per ordre imperativa d’un misteriós patró. Vaig connectar l’aparell a la llum i li vaig fer escoltar la cinta…

«Lolo, et telefone de part del patró: vol que hui, a partir de les onze, estigues operatiu a Spook i que et quedes allà fins a nova ordre. Entesos? És molt important: no la cagues!».

El Tato es va tornar a quedar esbalaït; aquella gravació demostrava que la coincidència a l’escena del crim entre el Lolo i Saray havia sigut premeditada i planificada. A més a més, després de tornar a sentir el missatge i d’haver-me passat tota la vesprada veient-ne fotos, vaig identificar la veu que deixava el missatge com la d’un dels dos sequaços que Evaristo Corranda havia enviat dilluns a esperar-me a la porta de Torres del Mar perquè em conduïren a la seua masia. El fet que es referiren al seu cap com a «el patró» em va refrescar de sobte la memòria…

—Això és la polla, nano! —va exclamar el meu col·lega poli.

—Eixa boqueta…

—Perdó, senyora Chaqués —va rectificar—, volia dir que tot això és la repera: la repera llimonera.

En aquell moment, tots tres vam convindre que havíem d’escoltar de seguida les microcassets de la llauna i ens vam passar les següents tres hores parant-hi l’orella. A ma tia i a mi se’ns va fer especialment esgarrifós sentir la veu vellutada d’aquella jove per la qual havíem arribat a sentir un certa empatia i que ara reposava exànime a una cambra frigorífica del dipòsit de cadàvers. El Tato, per contra, no pareixia immutar-s’hi. El contingut de les gravacions corresponia a diferents notes d’investigació enregistrades en ordre cronològic. La interfecta inspectora, tal com havia aventurat el meu company, havia començat les seues indagacions a partir d’una llarga conversa mantinguda amb el Lolo, a principis de juny, a un reservat de la discoteca Puzzle. Ella se li havia arrimat amb l’excusa de pillar-li unes mescalines, se li havia insinuat i, a poc a poc, havia anat estirant-li la llengua fins que li havia tret —com qui no vol la cosa— que el seu proveïdor era un empresari de Silla dedicat al sector avícola. Arran d’aquella simple dada, la xicona s’havia posat a estirar el fil durant els dies subsegüents i havia individualitzat qui era l’empresari en qüestió i s’havia dedicat a seguir-lo, a investigar-lo i a esbrinar els seus gustos, les seues rutines i les seues debilitats. Finalment, després d’haver-se preparat a consciència, havia fet la seua jugada: s’havia fet passar per la jove amant d’un reputat industrial de Castelló —que col·laborava en l’operació a canvi d’evitar una imputació per frau fiscal— i havia fet que el castellonenc li presentara el seu objectiu: Evaristo Corranda. La trobada havia tingut lloc a Cal Famós, un dels restaurants amb més renom de València, situat en ple camí de l’ermita de Vera. L’elecció del lloc no havia sigut casualitat: el Famós era un lloc ben autèntic, hi cuinaven uns arrossos de ressons ancestrals des de feia més de mig segle i, en aquells temps, la raconada on estava ubicat era un dels paratges més encisadors del que quedava d’horta valenciana abans de la gran febrada urbanitzadora dels anys noranta. Portant-lo allà, Saray se l’havia guanyat per l’estómac —perquè Corranda era un gormand consumat i ella s’havia atribuït tot el mèrit de l’elecció del restaurant— i també havia aconseguit justificar la seua suposada passió per la fotografia paisatgística, que després li permetria espiar-lo i traure instantànies de les seues activitats dissimuladament. D’ençà d’aquell dinar, ella s’havia fet la trobadissa i havia coincidit a posta amb ell a diversos locals d’oci, fins que havien acabat intimant i ell s’havia manifestat incapaç d’ocultar la forta atracció que sentia per ella. El seu primer encontre sexual tingué lloc al luxós hotel Reina Victòria i, des d’aquell coit, l’empresari ja no va voler separar-se d’ella i la va anar introduint en el seu cercle íntim. Ella actuava en tot moment com una xica sofisticada i cosmopolita, desenfadada i amb un marcat punt d’esnobisme, una jove materialista que no sentia interès per les coses que preocupaven els xavals de la seua edat i que preferia els regals cars i els «plaers adults». Tot allò havia resultat molt anguniós i fastigós per a ella, i en la intimitat de l’amagatall del seu pis del carrer Corona havia vessat rierols d’amargues llàgrimes i havia sospesat, en incomptables ocasions, la possibilitat d’abandonar aquella missió. Tanmateix, tenia una motivació personal: un germà seu havia mort feia uns quants anys víctima del foc creuat entre dues bandes de narcotraficants rivals i ella feia tot allò per venjança, per mirar de desmantellar una gran organització a escala internacional. Finament, quan Saray es va guanyar la plena confiança del seu «amant» i ell li va deixar entreveure alguna de les activitats paral·leles que mantenia al marge del negoci avícola, ella va aprofitar per desenvolupar la segona fase del seu pla: li va explicar que tenia contacte estret amb alts membres de l’exèrcit i la família reial marroquí i li va proposar un pròsper intercanvi d’haixix que els podria fer immensament rics. L’esquer va funcionar a la perfecció i Evaristo Corranda —a qui, en la intimitat, li agradava que li digueren Eve— va començar a moure fitxa per tal que els seus socis s’implicaren en aquella operació de gran abast que els havia de permetre inundar Europa de grifa. En aquella època, Saray havia esbrinat que la trama que liderava el seu objectiu actuava en coordinació amb un clan de narcos gallecs —que controlaven el mercat de la cocaïna procedent de Colòmbia— i que per damunt de totes dues organitzacions hi havia un capitost en l’ombra que era qui realment manejava tots els fils i tallava el bacallà. Tanmateix, ella mai no va arribar a descobrir de qui es tractava, només va esbrinar que tota la xarxa funcionava a través d’un enrevessat conglomerat de granges d’aus, d’escorxadors i d’indústries dedicades a la farmacèutica veterinària que servien de tapadora per a la distribució i també —en menor grau— per a la producció de drogues.

—Quin tros de cabró! —vaig exclamar, en acabar-se l’última cinta—. Per això el tio m’havia insistit que el pollastre de la paella havia de ser de corral i no criat a una granja industrial; ell sabia de primera mà quines merdes donen allà als pollastres!

—Això és l’única conclusió que has extret de tot el que hem sentit? —em va reganyar ma tia Ampariues, indignada.

Tenia raó, la dona: el paper destacat de la indústria avícola en tota la trama m’havia cridat l’atenció, però hi havia informacions molt més sucoses en aquelles gravacions que havíem de contrastar i debatre entre nosaltres. Dit i fet, ens vam posar a comentar-ne i a discutir-ne tots els ets i uts i vam reproduir novament alguns dels fragments més controvertits. A la fi, quan quasi se’ns havia tirat el migdia al damunt, quan ja havíem buidat la tercera cafetera i quan havíem baixat un parell de voltes a fumar al carrer, en vam extraure tres conclusions demolidores.

La primera, que ni amb les fotos de l’estudi ni amb aquelles gravacions acabava de quedar demostrat que Corranda fóra en veritat cap traficant de drogues. Estava clar que la paraula gravada d’una agent de la Policia Nacional tenia un alt valor acusatori, i també que si la Interpol havia ordenat investigar-lo devia haver-hi algun motiu de pes, però no hi havia cap prova ni cap testimoni que corroborara el delicte de manera unívoca i fefaent. La intenció de la inspectora Saray havia sigut incriminar clarament el seu objectiu i els seus socis i enxampar-los amb les mans en la massa en plena traginada, però tant l’organigrama com el contingut de les cintes eren només material especulatori, retalls inconnexos d’una investigació complexa que encara no estava prou madura.

La segona fou que ni les fotos ni les gravacions provaven tampoc que Corranda haguera tingut res a veure en la mort de la jove inspectora. En cap moment s’escoltava que ell albergara cap sospita sobre ella i, per tant, amb el Lolo suïcidat i autoinculpat, i amb l’empresari argumentant que estava enamorat d’ella —que ignorava el seu engany i la seua condició d’infiltrada— i que havia contractat de bona fe un detectiu perquè la trobara, cap jutge no trobaria indicis per acusar-lo d’assassinat.

La tercera conclusió que vam extraure era que estàvem ben fotuts i que tot havia sigut en va: la mort de la pobra Saray i tot el temps que havíem perdut seguint-li la pista.

Ens sentíem realment derrotats i, malgrat que el Tato assegurava que alguna cosa podria fer amb tot el que havíem trobat, els nostres rostres només reflectien un profund desànim.

—No entenc res —no parava de dir ma tia—, no entenc res… Voleu dir que en totes eixes gravacions la xica no diu res de trellat que puga inculpar els seus assassins? Voleu dir que el seu sacrifici va ser del tot inútil i que les seues paraules només són la veu d’un espectre que no reposarà mai en pau?

Va ser, aleshores, sentint aquella referència fantasmal, quan se’m va acudir l’única bona idea que havia tingut des del principi d’aquella història; una idea que, sens dubte, fou molt destarotada i agosarada, però que ens va menar cap a la resolució definitiva del cas:

—I si fem creure a Corranda que Saray no ha mort? —vaig plantejar, emocionat.

—Què dius?!

Ma tia i el Tato em miraven amb absoluta perplexitat, com si m’haguera begut tot l’enteniment d’una glopada.

—A vore, sé que sona estrany, però si el Lolo no havia participat activament en la mort de la xica, l’empresari no sap encara si hem trobat el seu cos o no, ni tampoc si ella va sobreviure o si va morir la nit de divendres.

—No entenc on vols anar a parar —comentà ma tia, descol·locada.

—Vull anar a parar a dir que a Corranda no li ha confirmat ningú la mort de la seua amant de manera oficial: per ell només continua desapareguda. Jo li havia de telefonar ahir per posar-lo al dia, però no vaig arribar a fer-ho entre tanta novetat i tanta troballa d’última hora. I la bona qüestió és que, usant i manipulant totes estes gravacions amb un sampler, podríem posar-li un parany per fer-li creure que ella encara està viva i provocar que s’autoinculpe.

El Tato va alçar una cella, admirat. Ma tia, en canvi, continuava estant absolutament peix.

—Ai, Vicentet, fes el favor d’explicar-te millor, que ta tia és dels temps de la República i no entén com es pot manipular una gravació amb un «eixample»…

—Voràs, tia: tenim tres hores de veu de la difunta i resulta que eixes gravacions es poden regravar i trucar per tal de crear nous missatges que diguen coses que no es diuen en cap moment a les cintes. Aleshores, podem telefonar al malparit de l’empresari per fer-li creure que és la seua Soraya qui està a l’aparell.

—Això es pot fer de veres?! —va demanar, horroritzada.

—Amb relativa facilitat. Conec un parell de discjòqueis que estaran encantats de donar-nos una mà.

—Vergesantíssima! On anirem a parar amb tanta trampa i tant d’engany?

Vaig ignorar la invocació mariana i la pregunta retòrica i em vaig adreçar directament al Tato:

—A Fran Lenaers segur que li mola la idea de tornar a fer parlar una morta amb l’ajuda dels seus trastets d’última tecnologia, no trobes?

—No ho sé, nano, això de manipular veus no em pareix a mi que haja de ser tan fàcil com tu ho pintes —comentà el meu col·lega—. Però, a més a més, tal com t’he explicat adés, i tal com apunten les conclusions preliminars de l’autòpsia, és probable que algú més participara en la mort de la pobra poli i que la rematara quan el Lolo va pegar a fugir després d’haver-la deixat tirada enmig del canyar. M’incline a sospitar que algun dels goril·les de Corranda va estar pendent tota la nit del que succeïa amb la xicona, probablement ell mateix li havia administrat la sobredosi de Rohypnol i probablement va ser ell també qui la va estrangular finalment per assegurar-se que passava a millor vida.

—És a dir —reblà ma tia—: que Corranda sap del cert que està morta.

—És del tot plausible, però almenys hauríem d’intentar-ho; no ens en queda una altra —vaig advocar—. I, si cal, també li puc demanar a Natàlia, la meua xicona, que es faça passar per la difunta; li té una retirada i, canviant-li una mica el pentinat i vestint-la amb la mateixa bata o amb una de similar, el seu paregut podria colar fins a una certa distància.

Ara sé que amb aquelles paraules vaig signar la sentència de mort de la meua relació sentimental, però aleshores no les vaig pronunciar amb cap tipus de sensació de contrarietat, sinó, més aviat, amb un entusiasme enfervorit.

—Està bé, podem provar-ho —va sentenciar el Ta-to—. Per provar que no quede…

Amparo Chaqués es va persignar espantada.

XXIII

I per fi va arribar el dia «D». «D» de diumenge i «D» de desastre, perquè quasi res va eixir com ho havíem planejat i va anar d’un pèl que no acabara en tragèdia. Tanmateix, vist amb perspectiva, no m’estranya gens ni mica: vam actuar massa atropelladament i vam descuidar alguns serrells molt importants. Ara bé, com se sol dir, «la sort és dels audaços» i no teníem cap millor opció que jugar-nos-la.

Aquell diumenge, a les nou en punt del matí, tal com havia acordat amb el Tato, vaig baixar a la cabina telefònica més propera a ma casa i vaig marcar els set dígits que hi havia anotats a la targeta que Evaristo Corranda m’havia entregat el dia que ens havíem conegut. Em va respondre una veu rogallosa i cascada pels estralls de l’edat, probablement es tractava de l’ancià xaruc que ens havia obert les portes de Cal Penjat i que devia ser el masover de la finca. Al cap d’uns instants, el seu patró es posava a l’aparell:

—Vicent Fletxa, investigador especialitzat en assumptes nocturns —em va saludar l’empresari amb un marcat histrionisme condescendent—, ja era hora que et dignares a contactar amb mi! Tens novetats sobre la meua Soraya?

—Clar. Per què li hauria de telefonar, si no? —vaig replicar en to gèlid.

—No ho sé, com que has tardat tant a donar senyals de vida, començava a témer que m’hagueres pres el pèl i que t’hagueres dedicat a gastar-te els diners que et vaig donar a la bestreta…

—Em subestima, vosté, i té un concepte equivocat de mi. —Jo intentava cenyir-me al màxim al meu paper per tal d’evitar cagar-la: havia de fer-me el dur i pronunciar com menys paraules millor.

—No t’ho agafes a mal, xicon, només feia un poc de broma: tu saps bé que a mi no se’m pot prendre el pèl tan fàcilment. —Ara era ell qui enduria el to—. Conta’m: què has esbrinat sobre la meua xicona? L’has trobada?

—En efecte —vaig respondre—, l’he trobada…

Vaig deixar a posta un llarg silenci perquè pareguera que m’atribolava i que em costava dir-li el que li havia de dir. Però ho feia, més que res, per donar-li peixet…

—A on està? Què li ha passat? Està bé? —Corranda va intentar que la seua veu semblara compungida, però no li va eixir massa convincent perquè la meua actitud començava a descol·locar-lo—. Li haja passat el que li haja passat, vull saber-ho. Vinga, xicon, dis-me el que siga sense rodejos; ja som majorets i t’assegure que estic preparat per al pitjor…

El tenia just on el volia i li vaig clavar la primera estocada:

—No li ha passat res, Eve, Soraya es troba perfectament.

Es va fer un silenci abismal a l’altra banda de l’auricular, fins al punt que se sentia clarament la vibració de l’electricitat estàtica de la línia i m’atreviria a dir que també vaig sentir com es tallava la respiració del meu interlocutor i com el cor li feia un tomb al mig del pit en escoltar aquelles paraules i aquell apel·latiu íntim que vaig subratllar a posta amb calculada malícia. La nit anterior, el Tato i jo havíem assajat tots els detalls de la meua actuació i en aquella frase en concret havíem posat molt d’èmfasi.

—Pe-però… —Es va haver d’empassar la saliva unes quantes voltes seguides abans de poder continuar—. No pot ser!

—Ah, no?! Com que no?! Per què no?!

Nyas coca! De segur que aquelles preguntes van ressonar al seu cap com un tret a cremadent.

—Perquè… Perquè ella està… Està…

—Perquè ella està «morta»? —El pobre home havia entrat en estat de xoc i jo vaig completar, precipitadament, la frase que penjava dels seus llavis.

De nou, hi va haver una absència absoluta de so a l’altra banda de la línia que finalment es va veure interrompuda, al cap d’uns instants, pel soroll del pedrenyal d’un encenedor seguit d’una intensa i nerviosa calada a un cigarro.

—Si està morta o si es troba bé, jo no ho sé ni ho puc saber: no creus? —va inquirir per fi l’empresari, després que la nicotina li calmara els ànims—. No eres tu qui ha investigat la seua desaparició i qui m’està telefonant per comunicar-me el resultat de la investigació?

Era llest, el malparit: quasi havia estat a punt d’autoincriminar-se, però jo m’havia avançat a la seua confessió i ell havia ensumat el parany just a temps i havia tornat al seu paper inicial de client malcarat. No obstant, també era ben probable que, des que havia descobert que Soraya era una infiltrada, anara amb peus de plom amb el que deia o deixava de dir per telèfon per si el tenia punxat. I feia bé, perquè el Tato estava gravant tota la nostra conversa des de la centraleta de la policia. De qualsevol manera, nosaltres havíem previst aquella eventualitat en el pla que ens havíem traçat prèviament…

—Soraya, com li he dit, està viva i es troba perfectament —em vaig reafirmar.

—Que bé, quina gran alegria! —El seu to, evidentment, desmentia les seues exclamacions, però estàvem jugant a un joc d’envit i encara no era l’hora de revelar les cartes, sinó d’anar augmentant l’aposta—. I on està? On l’has trobada? Què ha estat fent estos dies?

—Res, es veu que es va enamorar perdudament d’un xaval de Sevilla, un senyoret andalús que va vindre ací buscant acció i que té duros per donar i vendre’n, i se’n va anar amb ell a passar uns quants dies al seu cortijo…

—Però què dius?! Em prens el pèl, no?!

Una altra volta el deixava del tot desconcertat abans de clavar-li una altra puntilla i revelar-li, ara sí, el meu full d’Istanbul.

—Mire, senyor Corranda, què li pareix si ens deixem de romanços i ens estalviem la comèdia d’ara endavant? Escolte’m amb atenció: sé perfectament que divendres passat vosté va drogar Soraya amb Rohypnol i que va intentar desfer-se d’ella carregant-li el mort a un camell de la Ruta anomenat el Lolo. Sé també que el Lolo treballava per a vosté i per a la seua organització de narcotraficants, i que la tal Soraya s’anomenava Saray en realitat i era una policia infiltrada que pretenia desmuntar-los la paradeta, a vosté i als seus amics gallecs. Vaig molt errat?

L’empresari va sospesar molt la resposta i, finalment, em contestà:

—A vore, xicon: no tinc ni idea d’on has tret totes eixes fabulacions ni com t’has pogut fer una palla mental tan gran; deu ser cosa de les drogues que prens, que t’afecten el cervell. Però, siga com siga, dubte molt que tingues cap prova de res del que has dit i dubte també que tingues cap idea d’on està Soraya, perquè tot el que acabes d’afirmar t’ho has inventat, probablement amb intenció de fer-me xantatge.

El senyor Corranda coneixia bé el joc i continuava encabotat a sostindre el seu farol a les totes, però jo tenia un altre as en la mànega:

—Encerta vosté en una cosa i s’equivoca en dues: sí que sé on para Soraya perquè està al meu costat ara mateix, no m’he inventat res del que he dit perquè ella m’ho ha contat tot, i, efectivament, pretenc fer-li xantatge i de vosté depén que la xica sobrevisca i conte tot el que sap als seus amiguets de la Interpol o que jo li la lliure perquè vosté remate la faena que els seus goril·les no van saber enllestir divendres passat.

Una altra vegada, el meu interlocutor va aspirar profundament el fum del seu caliquenyo abans de reprendre la conversa.

—A vore, xicon: això que dius no té ni cap ni peus i és fruit tot d’un deliri de ionqui que es creu que juga a policies i serenos. Però, suposant que les teues acusacions tingueren algun sentit… com pretens que em crega que tot eixe disbarat és cert? Si estàs amb Soraya, per què no me la poses al telèfon?

El tenia just on volia. Vaig traure’m de la butxaca la gravadora d’ella amb la reconstrucció frankensteiniana que Fran Lenaers ens havia fet a partir del contingut de les microcassets de la investigació de la jove i vaig prémer el play pregant als déus perquè res no fallara…

—Eve…

—Soraya! —va exclamar l’empresari amb un fil de veu, com si veritablement haguera sentit un fantasma parlant-li.

—Estic ací tancada entre estes quatre parets… No sé si podré suportar-ho més temps… Em fa molt de fàstic tot el que he hagut de fer…

Eren tres laments inconnexos, extrets de les cintes que havíem trobat al pis de la difunta, però ajuntant-los cobraven un cert sentit si els canviaves de context i afegies al final l’udol d’una boca tapada per una mordassa —un so interpretat de manera magistral per Natàlia, la meua parella.

—Com veu, Senyor Interessat —vaig dir, al mateix temps que apagava l’aparell suaument, procurant no fer cap soroll que delatara l’artifici—, la nostra amiga Soraya, o Saray, millor dit, continua viva. Els seus esbirros no van acabar «el treballet»: se la van deixar mig morta en aquell canyar de Pinedo i un pescador aficionat de la zona se la trobà dissabte de matí que encara respirava. Potser hauria sigut més efectiu que els seus homes l’hagueren tirat dins la sèquia. La xica estava en un estat lamentable, però li va dir al seu salvador que no la duguera a cap hospital ni avisara la policia; perquè, probablement, encara pretenia mantindre la seua tapadora. Jo la vaig localitzar fa dos dies i vaig convéncer l’home de fer-me’n jo càrrec, amollant-li un parell de bitllets i contant-li que la xica se n’havia passat amb les drogues i els seus pares l’estaven buscant. I vet ací que, quan ja la duia de camí cap a la seua masia per tancar el cas i cobrar-li els meus honoraris, ella em va confessar qui era realment i per què fingia ser la seua amant. Aleshores, vaig canviar d’idea, li vaig administrar bona cosa de sedants i vaig decidir retindre-la a l’espera de pactar amb vosté un preu adequat pel seu rescat…

Sonava prou coherent, no? Sobretot si estaves carregat de prejudicis i convençut que Vicent el Fletxa era un pocatraça perdut i un malparit sense escrúpols. Ens havia costat tota la nit ordir aquella enrevessada trama al Tato, a ma tia i a mi, però sonava prou creïble perquè tenia un pòsit de veritat i perquè integrava la mentalitat del nostre adversari en l’argument: ell em menyspreava tant que em creia perfectament capaç d’una acció tan abjecta. Es va empassar l’ham i, fins i tot, va recuperar la compostura veient que, a la fi, l’assumpte es podria resoldre negociant.

—Està bé, d’acord —va dir—, de manera que has resolt el cas, però pretens fer-me xantatge en lloc de complir els termes inicials del nostre tracte… I quant demanes per tornar-me la meua xicona?

No hi havia cap dubte: es feia evident que Corranda sospitava que la seua línia telefònica estava intervinguda i, per això, cada volta que obria la boca reiterava la seua innocència i llançava una nova acusació sobre mi.

—Vull deu milions de pessetes —vaig respondre—, en efectiu i en bitllets menuts. —Això últim ho havia tret de les pel·lícules—. I ho vull per hui abans de l’hora de dinar.

—Deu milions?! Per hui?! I d’on vols que traga jo deu milions de pessetes un diumenge, amb tots els bancs tancats?!

—Vosté és un home molt ric i poderós i segur que troba la manera de reunir la pasta. Però si no me’ls vol donar en diners i s’estima més donar-me’ls en cocaïna o en haixix, a mi em va bé igualment…

—Torna-li la trompa al xic! —va esclatar, simulant prou bé la indignació—. No sé d’on has tret que trafique amb drogues, xaval, però vas molt errat: jo sóc un honrat empresari del sector del pollastre i prou! I si m’estic plantejant acceptar el teu miserable xantatge és perquè, si li passara alguna cosa a la meua Soraya, no m’ho perdonaria mai.

—Si vosté ho diu… —em vaig mofar obertament—. Siga com siga, té quatre hores per a reunir els deu milions, en diners o en drogues, com vulga. A la una li tornaré a telefonar per acordar els termes de l’entrega.

Dient allò, vaig penjar i no vaig deixar que afegira res.

XXIV

Queda palès que no ens va eixir la jugada com esperàvem. La meua telefonada no havia aconseguit que Corranda confessara el seu crim ni que s’autoinculpara de cap manera, i en la gravació de la conversa qui eixia pitjor parat era jo. Potser —tal com va suggerir ma tia Ampariues la nit anterior mentre discutíem l’estratègia a seguir— hauria sigut millor que haguérem parlat cara a cara i que jo haguera dut una gravadora oculta, però confiàvem tant en el colp d’efecte del missatge reconstruït de Soraya que apostàrem per la comunicació telefònica com la via més pràctica i segura.

En vista del fracàs, havíem de passar al pla B, però ja no ens quedava cap cartutx més en la recambra i ens ho jugaven tot a una sola carta: que l’empresari la pifiara en algun moment de l’intercanvi. El vell s’havia empassat que Soraya continuava viva gràcies a l’ardit de la gravadora, però no havia admès en cap moment la seua participació en l’assassinat i tampoc no havia explicitat cap vinculació amb el món del narcotràfic, ni tan sols havia ratificat la seua relació amb el Lolo. Ens enfrontàvem a un cabronàs dur de pelar i continuàvem sense tindre res de tangible contra ell; només la certesa que el tio tenia raons de pes per voler desfer-se de la xica i l’esperança que, si ja ho havia fet una vegada, res no li impediria tornar-ho a intentar.

El problema del pla B era que implicava involucrar Natàlia en tot aquell tèrbol assumpte i posar-la en greu perill. La meua xicona s’assemblava d’alguna manera a la difunta agent infiltrada i, arreglant-li el pentinat i posant-li un vestidet paregut al que lluïa la pobra víctima, podria passar per ella a una certa distància. No cal dir que no li va fer gens de gràcia que recorreguérem a aquell estratagema, ni a ma tia tampoc. Però el Tato i jo els juràrem i perjuràrem que era precís fer-ho així i els asseguràrem i reasseguràrem que tot estava controlat.

Vam passar les tres hores següents preparant la posada en escena: ma tia i Natàlia confeccionant la roba i arreglant el look i el Tato i jo inspeccionant i condicionant els punts on tindria lloc l’intercanvi: dues casetes de camp abandonades prop del Camí del Xelvano separades per quasi un quilòmetre de distància però ben visibles entre elles. En una faríem que Corranda deixara els diners i en l’altra l’esperaria la reencarnació de Soraya, que, gràcies a un equip de so dissimulat, a més de cos, tindria també veu. Tot el que passara dins i al voltant d’aquelles dues casetes seria enregistrat en vídeo i el Tato i dos agents més vigilarien atentament el desenvolupament dels esdeveniments camuflats entre els arrossars.

I així va arribar l’hora «H» del dia «D». A la una en punt del migdia vaig tornar a telefonar a Corranda des d’una cabina del Perelló i li vaig donar instruccions precises sobre el lloc on havia de dipositar els deu milions, li vaig remarcar que havia d’anar ell en persona i sense acompanyants, i li vaig explicar que —només entregara el rescat— rebria un senyal clar d’on podria trobar Soraya sedada i a la seua lliure disposició per a fer d’ella el que li vinguera en gana.

Cap a les dues del migdia d’aquell tòrrid diumenge d’agost, Evaristo Corranda va complir diligentment les indicacions que jo li havia donat a penes feia una hora i va arribar a la primera localització amb el seu Mercedes 300D de color marró caca. Va eixir del vehicle amb una bossa de lona plena, en va extraure un per un els feixos de bitllets de mil pessetes i els va anar brandant en alt d’esquena a la porta —tal com jo li havia exigit a fi de poder veure’l bé de lluny—. Només havia dut diners; no havia sigut tan estúpid de pagar amb drogues i, per tant, no ens estalviava la següent fase de l’operació. Acte seguit, l’empresari va dipositar la seua carrega a l’interior de la caseta en ruïnes i, en fer-ho, es va endur un bon disgust: a la cambra principal i única d’aquella edificació mig enderrocada, el Tato i jo havíem deixat, penjades de diversos fils de llana, algunes de les fotografies més comprometedores que li havia fet la difunta Soraya durant les seues reunions de negocis. Des del meu amagatall, rere un cantó de la segona caseta, vaig poder observar a través dels prismàtics com les arrancava furiós i les esmicolava amb ràbia. La provocació havia funcionat i havíem aconseguit posar-lo nerviós. A continuació, complint amb el nostre pacte telefònic, li vaig revelar la meua posició llançant un xicotet castell de focs d’artifici que va cridar de seguida la seua atenció i, quan va girar la mirada cap al lloc d’on procedia, va veure com jo li mostrava Natàlia —vestida i pentinada com Soraya— amb les mans nugades a l’esquena i fingidament drogada. Aleshores, mitjançant un walkie-talkie ocult estratègicament entre unes pedres prop de la seua ubicació, em vaig comunicar de nou amb ell:

—Molt bé, senyor Corranda, vosté ha complert la seua part del tracte i jo també compliré la meua: la xi-cona és tota seua.

Dient això, vaig espentar Natàlia cap a l’interior de la casa, vaig muntar la meua Montesa Impala i vaig fugir d’allà a tota virolla per un caminoi estret que serpentejava entre els camps d’arròs.

En qüestió d’un parell de minuts, el vell es va plantar allà mateix per la senda principal, va davallar del cotxe i va travessar ple d’ansietat el llindar de l’antiga construcció agrícola on l’esperava un retrobament amb un fantasma.

—Soraya… —va mormolar atònit, sense donar crèdit encara al que veia.

L’angelical jove per la qual havia arribat a perdre el cap aquell estiu jeia semiinconscient, sobre un matalàs llardós, en un racó de l’estança principal. La xica a la qual havia ordenat liquidar després d’haver descobert que era una agent de policia infiltrada estava ben viva —tot i que en un estat prou lamentable— enfront seu. La il·luminació de l’indret afavoria la il·lusió òptica i la confusió. Justament, havíem triat organitzar la cita a aquelles hores perquè el sol queia pràcticament perpendicular i l’interior de la casa es mantenia en penombres tot provocant un fort contrast entre la llum radiant de fora i les tenebres de dins.

—Per què? Per què? Per què? —La veu planyívola i gemegosa de l’autèntica Soraya reproduïda en bucle, el lament real de l’agent de policia Saray Ahmed Gómez fastiguejada en la solitud del seu apartament llogat del Carme, ressonava de manera fantasmagòrica a través d’uns xicotets altaveus estereofònics dissimulats sota una pila d’escombraries.

—Per què? —va repetir Corranda, al mateix temps que abandonava l’estat de xoc inicial per tornar a deixar pas al sentiment d’ira irrefrenable—. Per què? Perquè eres una mala pècora, una puta traïdora miserable que t’has aprofitat de mi i m’has fet quedar com un imbècil! I ara et mataré amb les meues pròpies mans per assegurar-me que estàs morta i ben morta…

I mentre perbocava aquells insults amerats en bilis des del racó més fosc de la seua ànima, es va traure una pistola i va començar a disparar embogit.

Havíem previst que allò podria passar, però no havíem calculat que passaria de manera tan ràpida i sobtada. Al Tato i als seus homes els va pillar desprevinguts. L’empresari venjatiu i furibund va tindre temps d’amollar dos trets; un va impactar contra el terra i l’altre contra el muscle dret de Natàlia, fent-li emetre un crit de dolor que encara hui en dia em ressona en la consciència. La tercera detonació que es va sentir, per sort, no va eixir de la seua arma, sinó de la del Tato: un tir ben adreçat a la cuixa que va fer que el vell perdera l’equilibri i que els altres dos agents el pogueren reduir tot d’una. Tanmateix, si Corranda no va continuar prement el gatell va ser perquè es va quedar perplex i estupefacte en descobrir que la xica contra la qual havia obert foc no era la seua Soraya: tot havia sigut una burda enganyifa.

XXV

Corria l’estiu de l’amor quan vaig resoldre la misteriosa desaparició d’aquella pobra xica. I per resoldre-la em vaig quedar sense amor i sense xica justament aquells dies. Natàlia es va recuperar prou bé del tret, però ja no va voler saber res de mi arran d’aquell incident i jo encara em sent culpable del que li va passar per haver-la posada en perill. Ma tia Ampariues també es va endur un bon disgust i va estar una bona temporadeta sense parlar-me. A Evaristo Corranda el van detindre i el van acusar de planificar i ordenar l’assassinat d’una agent de policia, de pertinença a organització criminal, de delicte contra la salut pública, de falsedat comptable i de blanqueig de capitals. Davant la quantitat de les proves acusatòries i de la magnitud dels càrrecs, l’empresari va cantar com un teuladí per mirar de rebaixar la condemna. El seu testimoni va servir per desmantellar l’incipient clan de narcotraficants Os Marisqueiros, que operava a cavall entre la costa gallega i el litoral valencià. Al Tato li van ploure les felicitacions per part dels seus caps i el van condecorar per haver ajudat a destapar la trama. Pel que fa a mi, a part de quedar-me sense parella, també em vaig quedar amb una mà davant i una altra darrere: no vaig poder cobrar els meus honoraris i dels diners del rescat no en vaig veure ni un gallet, perquè foren decomissats com a prova. L’únic que vaig traure com a recompensa de tot aquell merder va ser el contestador automàtic que m’havia endut del xalet del Lolo i que vaig estar usant durant una pila d’anys. Encara recorde la salutació que hi vaig enregistrar:

«Has contactat amb Vicent el Fletxa, investigador privat especialitzat en assumptes nocturns. Ara mateix no m’agafes al despatx perquè estic resolent algun cas, però pots deixar-me un missatge quan escoltes el senyal».

JOAN CARLES VENTURA MARTÍNEZ (Sueca, 1978) és un escriptor i periodista valencià. Ha desenvolupat tasques de redactor, guionista i directiu de programes de televisió en À Punt, IB3, Canal 9, Punt 2, TVE, Telemadrid i Castilla-La Mancha TV. Des que era només un projecte de persona, aquest inquiet i inquietant personatge riberenc ha tingut el mal vici de teclejar històries amb la dèria de matar el desfici pertinaç i les ansietats absurdes inherents al propi ofici d’existir. Bona part dels seus relats i poemes de joventut, guardonats a diversos certàmens literaris, van ser aplegats i publicats l’any 2017 al recull Incontinències: escrits de joventut. Camins dubtosos (2018) va ser la seua primera novel·la, tot un thriller esperpèntic i una foguera de les vanitats de la societat valenciana. Amb Em diuen Fletxa (2019, Premi Memorial Agustí Vehí - Vila de Tiana 2019), apuntala la seua trajectòria dins del gènere negre amb el seu particular toc corrosiu. Amb Fletxes desviades (2022), la segona entrega de la sèrie «Fletxa», guanya el Premi València Negra 2023.