Utána tánc

Vámos Miklós

Athenaeum (2025 jan)

Címke:
kisregény

kisregényttt

A Hanyatt-homlok a nyolcvanas évek legelején íródott, midőn a cenzúra rohamokban működött. Gondoltam egy merészet: kisregényt komponálok, kizárólag álmokból. Drága cenzor urak (hm, elvtársak), álmodni azért csak szabad… vagy nem?!
Az Utána tánc 2024-ben készült. Miért lett visszatérő álmaim főszereplője a régóta halott apám? Válasz fizetve.

Karcsú Könyvek – Pontos történetek
A Karcsú Könyvek kisregényei elég tömörek ahhoz, hogy beleférnek az erre a célra tervezett szilfid kötetekbe. Belecsúsztathatók retikülbe, zsebbe, autóstáskába, és erőfeszítés nélkül tarthatja őket a legkisebb női kéz is, nemcsak otthon, hanem vonaton, autóbuszon, villamoson, strandon, repülőn, de akár sorban állás idején is. A vastagkönyvfóbiában szenvedő olvasók minden bizonnyal örülnek nekik. A rövidebb terjedelem fokozott pontossággal párosul, ezekből a szövegekből a szerző mindent kihúzott, amit emberileg és művészileg lehetségesnek ítélt, s kifejezik mindazt az értéket és örömöt, amivel a korszerű próza kedveskedhet a befogadóinak.

A sorozatban megjelent:
Ötvenhét lépés (2022)
Palackposta (2022)
Visz a vonat (2023)
Teendők halálom után (2023)
Ki vinné haza (2024)
Cím nélkül (2024)

Részlet:
Táncoltunk apámmal pattogós német nyelvű dalra is, de az ugyanúgy valcer volt – walzer –, ahogyan az összes zene, amiket álmaimban a talpunk alá húztak, a szöveget nem értettem, már csak azért sem, mert hamarosan elnyomta a masírozás ütemes döngése, szigorú négynegyed győzte le az umtattát, vamm, vamm, vamm, vamm, gyors vágással a díszszemlékre kerültem, gyerekkoromba, immár apátlanul, mi, környékbeli srácok április negyedikén kiszaladtunk a Dózsa György útra, kötélkordon került a járda úttest felőli pereméhez, hogy visszatartsa a bámészkodók tömegét, vonultak a századok, buffogtak a csizmás talpak, akkoriban még nem volt betonozás, az úgynevezett kiskövek borították a széles úttestet, félkörös mintázatban, a gyalogságot követték a huszárok, kivont karddal, a patkók klopfolták a ritmust, utánuk dübörögtek a tankok, majd az ágyúvontató teherautók, mindeközben bőgött a harang alakú szürke vasmegafonokból az induló, félelemmel keveredő bámulattal figyeltem a magyar néphadsereg vonuló részlegeit, észrevétlenül felnőtté válva, majd újra gyerekké, elöntött a kétségbeesés, hova lett apa? hol az apám? apa, hol vagy, hová tűntél? – e kérdés rémült kunkorára ébredtem, jeges verítékben, vasízű szájjal, sajgó derékkal.

V á m o s  M i k l ó s

Utána tánc

HANYATT-HOMLOK

I.

Mély kút, zuhanok, a betonkávák gyűrűvonalai rohannak fölfelé, akár egy gyorslift mentén az emeletek, álmos a csönd, csak a hajam suhog, jóízű nesz, érdekes, csöppet sem félek, várom a hűvös csattanást, melyet a testem ver majd, midőn a baljós csillogású vízkorong befogad, egyre vadabbul száguldanak köröttem a kávaszeletek, mégsem közeledik a kút alja, mintha fordított távcsövön szemlélném hullásom kerek végcélját, a szabadesésben súlytalannak érzem magam, szívesen megérinteném a sebességtől tükörsimának tetsző betont, nem érem el.

A Budapest Szálloda hengerépülete, lassan forog (vagy én úszom a levegőben?), itt a lapos tetőterasz, ahonnét (ezerkilencszázhatvannyolc szeptember hetedikén, szombaton) le akartam ugrani, de nem mertem (azt hiszem, e gondolat már csak utólag kapcsolódik a képhez)

Folytatódik s gyorsul a zuhanás a betonkávák dohos üregében, bántja orromat az átható szag, alant eltűnt a víz, macskakövek szürke hálója dereng, kiszáradt ez a kút? sűrűsödik a homály, a teljes sötétségig

II.

Vonatkupé, lehúzták a felnőttek az ablakot, bámulom a sínekkel párhuzamosan futó országutat, sehol egy autó, számlálgatom a kilométerkövek fehér vesszeit, kilencvenhat, kilencvenhét, kilencvennyolc, nővérem (ő felnőtt arcát viseli, ez nekem föl sem tűnik) csokoládét nyújt felém, Balaton szelet, a színes papíron hullámos sávok lobognak, piros-fehér-zöld –

Május elseje, a fölvonulás közepén menetelek, apa kezét szorongatva, a zászlórúd a vállamat fűrészeli (megígérték, hogy hazavihetem, ha jó leszek, aztán mégis elvették, hiányzana a leltárból, igen, ez ötvenötben volt)

Robog a vonat, bontogatom a csoki papírját, a sztaniollal nehezen boldogulok, az olvadékony szeletre tapadt, ragacsos ujjamat a függönybe törlöm, nővérem már javában ropogtatja a magáét, az övé friss, kemény, mintha most húzták volna elő a jégszekrényből –

Házunk előtt a jeges kocsi, prrrrrr, a két barna ló gőzölög a seszínű takaró alatt, végtelen sor a járdán, vödrök, kosarak, szatyrok, a bőrkötényes férfi pattogtatja ostorát, fölém hajol, elvigyelek, Öcsi? – vigyorogva megragad s a ló hátára emel, anyámért ordítok, nem jön-

Nővérem furcsa grimasszal szívogatja fogai közül az édes morzsákat, nyálam habzik, a sztaniol foszlányait képtelenség lekapargatni, rosseb, majd kiköpdösöm, zakatolnak a kerekek, emelem a számhoz a csokit, ajkam már érinti a folyós mázt, amikor kicsusszan a kezemből a szétpuhult szelet, egy darabig még az orrom vonalában pörög a levegőben, úristen, milyen hatalmas! – lassan siklik a talpfák közé, tompa durranással fröccsen szét a hasított kövek élein, az ablakon bezáporoznak az óriási csokigöbök, a homlokomra, a hajamra, a vállamra, tátom a számat, legalább egyet szeretnék megkaparintani, ám oda még véletlenül se megy, ráz a zokogás, legszívesebben azonnal utánavetném magam, de addigra besötétedett, eleredt a hó, egyedül maradtam a kupéban, hová tűntek ezek? – fölrántom a tolóajtót, a folyosón senki, most veszem észre, hogy csak ebből a satnya kupéból áll a vonat, hátul beesik a hó a nyitott vagoncsatlakozón, elöl pedig sistereg a mozdony, rohanunk a csatakos éjszakában, döngeti a szívemet a rémület, jézus, azt sem tudom, hol kell leszállnom, jöhetne már a kalauz, akire a szüleim rábíztak, hát persze, nem Szabadiba utazom, hanem Németországba, cseregyerekként (hatvanhárom s hatvannégy nyarán, anyám szervezte, távoli ismerősök révén, mert ahány nyelvet tudsz, annyi ember vagy). Errefelé sok az alagút, mind nagyon hosszúak, ezért a sötétség, átölelem a sportszatyrot, benne az útlevél, a menetjegy, hány óra lehet? – nem látom a számlapot (Glashütte, NDK-gyártmány, tizedik születésnapomra kaptam), pedig foszforeszkálni szokott, rémlik, hogy apa magyarázta: a beszívott világosságot sugározzák vissza a mutatók s a pontok, régóta nem kaphattak fényt szegénykék ebben a végtelen alagútban, kotorászom a szatyor mélyén, kitapogatom a téliszalámis szendvicseket, a bambisüveget, a ráncos almákat és a csíkos konyharuhát, végül egy csokoládét húzok elő, vakon bontogatom az olvadékony szeletről a sztaniolt, esküdni mernék rá, hogy Balaton, a sínek döccenőit a fenekemig továbbítja a kupé sarokdeszkája, érzem a nyakamon a MÁV-függöny barázdáit, elönt a verejték, bezzeg a nővérem hipp-hopp magába tömte! mintha számított volna rá, hogy én kiejtem az ablakon! legyen már vége az alagútnak! miért csönget oly veszettül a mozdony?

III.

Behívtak katonának, órák óta várok ezen a kockaköves folyosón, kezemben a tégla formájú, nyomtatott parancs, a hátoldalán a millenniumi emlékmű színes fényképe látható, sose gondoltam volna, hogy a behívó ilyen anzikszkártyaszerű, miért éppen a Hősök terét nyomták rá? – Árpád, Előd, Ond, Kond, Tass, Huba, Töhötöm, plusz oldalt az összes királyok, fönt az angyal az olajággal, csodálkozom, tudomásom szerint az olajágas békespiné a Gellért-hegyen van, a Felszabadulási emlékművön, nem pedig itt, a vezérek gyűrűjében, mindegy, hamar túlteszem magam e bökkenőn, arra gondolok, hogy nyilván kerületenként más-más képes levelezőlapot kapnak a sorkötelesek, kedves figyelmesség a néphadsereg vezérkarának részéről, majd a csatatéren elő-előhúzom zubbonyom zsebéből a gyűrött behívót, s bús sóvárgással nézem a hét vezér paripáját, buzogányát, kacagányát, hogy eszembe juttassa gyerekkoromat (kétsaroknyira laktunk a Hősök terétől), véletlenül épp nálam van egy régi fénykép, állunk apával a törzsszövetség főnökeinek tövében, mindketten vadonatúj orkánkabátban (apa hozta első – s utolsó – külföldi útjáról, Bécsből), kezünk egyforma mozdulattal süllyed a zsebünkbe, két komoly férfi a tavaszi délután (a túlexponáltság) vakító fényében.

Türelmetlenül topogok, szandálom sarka csiszkolja a szemérmetlenül síkos kockakövet, talán vikszelik? Hú, de keskeny ez a folyosó, és hú, de magas, mérhetetlen messzeségben imbolyog a bádogtányéros lámpa, finoman rángatja a huzat, végre a nevemet kiáltják, föltárul egy eddig észrevétlen tapétaajtó, boltozatos benyílón át jutok a kupolaterembe, legnagyobb meglepetésemre itt éppen a híres Fukó-ingakísérletet végzik (Foucault ezernyolcszáz-negyvenkilencben a párizsi Pantheon kupolájába függesztett ingával bizonyította, hogy a Föld forog, e história – Bán tanár úr szárnyaló előadása nyomán – sokáig izgalomban tartott, otthon ingát akasztottam a csillárra, ám a szőnyegre szórt hintőporban egyszer sem jelent meg a várva várt csillagábra). Kövérkés, meztelen férfi himbálódzik, fejjel lefelé lóg a spárgán, kinyújtott kezével vonalakat húz a követ borító homokba, neki sikerült, világosan láthatóak a képzeletbeli kör átmérői, hm, semmi kétség, mégis mozog a Föld. Öt katonatiszt figyeli árgus szemmel a kísérlet alanyát a fehér lepellel takart asztal mögül, hadnagy, főhadnagy, százados, őrnagy, alezredes, utóbbinak olyan sárga a bajsza, mintha homokot kent volna rá, tudja-e maga, honvéd elvtárs, kérdi az ingó embertől, hogy a jobb lába hét centivel rövidebb a balnál? Tudom, morogja amaz dülledt nyakkal, engedjenek le.

Én következem, már meztelen vagyok, három közkatona ront rám, ketten tartanak, míg társuk a lábamra hurkolja a kötelet, túl vékonynak nézem, aggodalmaskodom, vajon elbír-e. Tessék lengeni! – parancsolja az alezredes, én igazán igyekszem, sután rángatózom, öt fordított arc mered rám, rosszalló pillantásokkal, végül a sor szélén könyöklő hadnagy elveszti a türelmét, belém rúg, na, mostan gyönyörű ívben ingok, ujjaim kottavonalat rajzolnak a homokba, a mutató kivételével a többit behajtom, nehogy elrontsam az ábrát, hm, a fütyim összevissza lóbálódzik, alulról sajátos látvány, nagyobb baj, hogy a húsomba mar a kötél, csikorgatom a fogamat, már nem tarthat soká, tudja-e maga, honvéd elvtárs, kezdi az alezredes, hogy a jobb lába hét centivel rövidebb a balnál? Hát nekem is? – csurog rólam a víz, szerintem tévedés, no de kussolok, talán evvel kiszuperálnak, habár állítólag nagy a szigor, már a vakokat is behívják, fehér puskát kapnak, majd meglátjuk, végre-valahára leeresztenek, dörzsölöm véraláfutásos bokámat, int a hadnagy, hogy foglaljak helyet, szék nincs, a homokba kuporodom, fenekem vágatába nyomakszanak az érdes szemcsék. Az alezredes papírokat böngész, maga tehát érettségizett, s azóta nem dolgozik, tehát munkakerülő, tehát ingyenélő here, igen? Szemérmemet a tenyeremmel takarom, bólogatok és csóválom a fejem egyszerre, tudniillik az a helyzet, hogy én egyetemre jelentkeztem, a bölcsészkarra. És? – az alezredes türelmetlenül malmozik a fehér lepel ráncain.

A tesztet a fölismerhetetlenségig összevissza firkálva adtam be, ilyen az én formám, harminc perc alatt kitöltöttem, csak aztán a magam gondos módján még tizenhatszor átolvastam, egyre tétovábban töprengve, vajon tényleg Eötvös írta A falu jegyzőjét? Karinthy harminchétben vagy negyvenben halt meg? higgye vagy higyje? hagyja vagy haggya? bilabiális vagy affrikáta vagy spiráns, vagy…? Közben a szomszédom – csontsovány, fekete lány – kétségbeesett fintorokkal és segélykérő cédulákkal zaklatott, válaszaimat boldog mosollyal nyugtázta, ne örülj, gondoltam, már az is kétségesnek tűnt, hogy a Toldi Arany János műve vagy tán Petőfié? istenem, a Toldi, amelyből három önképzőköri dolgozatot írtam, s kettővel arany oklevelet nyertem, istenem, istenem… A fogalmazványt (Optimista vagy pesszimista Madách: Az ember tragédiája?) piszkozatban hamar megcsináltam, viszont a tisztázást mindig újra kellett kezdenem, mert jutott eszembe számtalan szebbnél szebb gondolat, amit kihagytam, a fekete lány hóna alatt rettenetes izzadságfoltok a fehér blúzon, odavonzzák a szemem, rólam is dől a víz, s míg állni látszék az idő, már jöttek összeszedni a dolgozatokat, kénytelen voltam odaadni a piszkozatot, milyen barom vagyok, őrület. A szóbelin bedobtam apait-anyait, szakcikkeket és monográfiákat idéztem, melyek nem tartoztak az anyaghoz, villogni akartam olvasottságommal, észre se véve, mennyire idegesíti a bizottságot önérzetes tudálékosságom, azok ott hárman voltak, természetesen civilben, tizenkilenc pont, ámde sajnos helyhiány miatt mégis elutasítva, fellebbeztünk, apám kihallgatást kért a miniszterhelyettestől, valami Vieltechnik vagy Mehrtechnik elvtárs fogadta, hogy ő a titkár, tessék nyugodtan beszélni, majd referálok a főnökömnek, és apám beszélt, nyugtalanul, hogy az ő fiát tizenkilenc ponttal se vették fel, ő csak egyszerű jogász, nincs protekciója, van viszont súlyos szívbaja, s úgy szeretne meghalni (egy év múltán tényleg…), hogy a fia sínen legyen, ez ugye érthető? méltányolható? A titkár ígéretet tett, hogy fölvesznek engem a miniszteri keretbe, augusztusban kapunk értesítést, már szeptember harmadika van, de még mindig semmi, hát erről van szó.

Az alezredes ujjai kánkánt járnak, gyerünk, megkukult maga? tehát miért nincs munkaviszonya? Hebegek, hiszen most magyaráztam… tudniillik a választ várjuk… vagyis… Az őrnagy hirtelen fölpattan, ne bőszítsen, katona! egy büdös szót se szólt! azt hiszi, passzív rezisztenciával kivonhatja magát a katonai szolgálat alól? ismerjük az ilyen alakokat, éhségsztrájk meg beszédsztrájk, vigyázzon, mi jó emberek vagyunk, de tudunk ám másképp is beszélni! amilyen az aggyonisten, pont olyan a fogaggyisten! megzavarom, hogy leszakad a töke! Vigyázz!!! Feküggy!!! Vigyázz!!! Feküggy!!! Vigyázz!!! Pattogok, hasra, föl, hasra, föl, száll a homok finom pora, csípi a bőrömet, megőrültek ezek? mit akarnak tőlem? szaggatott lihegésem visszhangzik az öblös kupolában, elvesztem az eszméletemet.

Megint törökülésben csücsülök, a bizottsággal szemközt. Van ám itt más probléma is, mondja az őrnagy, nedves, nyomdaillatú mozaikképet pöccint elém, szétfolyó férfiarc. Ismeri? Nem… azt hiszem. Hiszi vagy tudja? – dörgi az alezredes, nyelem a takonyízű verejtéket, hagyjanak már békén, motyogom remegő szájjal. Haha! – az őrnagy ökle durran az asztalon, csakhogy ezt az embert megölték, barátocskám, úgy bizony, a gyilkosság nem maradhat büntetlenül, azok az idők már elmúltak! mi a törvényesség talaján állunk, hát tessék nyilatkozni! Miről? – kérdem zúgó fejjel, az alezredes az arcomba irányítja az asztali lámpa fénysugarát, bevallja-e ön a fent említett cselekményt? Riadtan gyötröm az agyamat, a mozaikportré vonásai haloványan emlékeztetnek valakire, főleg az áll szögletes formája s a járomcsontok jellegzetes boltozatai. Ezerkilencszáznegyvennyolc december tizenhetedikén, olvassa az őrnagy az iratokból, a Pécs közelében lévő Sikondán követték el a bűntettet, íme – újabb fényképeket mutat, homályos fölvételek, a mozaikportrén látható férfi dulakodik egy pincelejáratnál, barna ruhás alakokkal, és én tisztán hallom a két rövid géppisztolysorozatot.

Na de kérem, mondom fölvidulva, hiszen ez kizárt! akkor még nem is éltem, ötvenben születtem (tény)! Hiába, a név egyezik, mutatja a hadnagy, táncolnak a betűk a szemem előtt, az apám adatait gépelték a jegyzőkönyvbe, minden stimmel, ő volt az! – nem tudom, örüljek vagy sírjak, apa sosem beszélt azokról az évekről, amikor a belügyben dolgozott (a Rajk-per után menesztették, kizárták a pártból is), nem, az én apám nem gyilkos! – hadarom rekedten, aha, tehát bevallja, csap rám az alezredes, dehogy vallom, semmit se vallok! – üvöltöm én, azok öten egyszerre verik össze a tenyerüket, nyomon-vagyunk! – zengik kórusban, de kérem, makogom nehezen forgó nyelvvel, semmit sem tudok, és különben is, apám már régen meghalt, mit akarnak? – ebben a pillanatban döbbenek rá, hogy hiszen én jogi kart végeztem (a sikertelen bölcsészkari fölvételi után egy évig nyomdász voltam, majd jelentkeztem a jogra, apám tanácsára s a saját sértettségem következtében, aztán tizenegy hónapig katonai szolgálatomat töltöttem Kalocsán, mint egyetemi előfelvett, következtek a tanévek, hetvenötben szereztem diplomát, tehát e kihallgatáson hirtelen hét esztendőt öregedtem), elvtársaim, én… Magának nem vagyunk elvtársai! – bőgi az őrnagy, mert maga nem párttag (tény), hanem gyilkos avagy gyilkosnak fia, ami egyre megy! Frászt megy egyre, ordítom dühtől vörösen, utoljára a Werbőczi-féle Hármaskönyv (Tripartitum) büntette az apák vétkéért a fiakat, különben is már rég elévült az egész! Amazok ritmusra csóválják a fejüket, e gyilkosság nem évül el, védekezésének beterjesztésére háromnapi haladékot kap, a tárgyalást ezennel fölfüggesztjük! – talpra szökkennek, szól a Himnusz és a lélekharang.

A ruhámat nem kapom vissza, persze, mostantól katona vagyok, egyenruhában kell járnom, éppen ezért meztelenül lépek ki a kapun, szégyenlem magam, a villamoson a peron sarkába húzódom, senki sem törődik velem. A Péterfy Sándor utcai kórházba igyekszem, ahol apa meghalt (hatvankilencben), igaz, ennek sok éve már, de talán még ott lesz. Kicsit izgulok, beereszt-e a portás, mert nincs egy fillérem se, és így, katonai meztelenségben…? – ám a vasutassapkás férfi tisztelegve nyitja a kaput, második emelet, hármas kórterem, kedves bajtársam, mondja szolgálatkészen. A lift rossz, fölbaktatok, a dupla szárnyas fehér ajtó nyitva, ohó, szerencsém van, apa integet a sarokból, ül az ágy szélén, almakompótot eszik, konzervesüvegből, haja az égnek áll, tarajba gyűrte a párna, pontosan így nézett ki a boncterem rekeszében is, szevasz, apa! – homlokon csókolom, savanykás íz, émelygős illat, mindegy, beszélnünk kell.

Apa hátradől, igazítsd meg a párnámat. Kérés nélkül is így tennék, hozzászoktam már, apát a kórházi kellemetlenségek közül leginkább a vaskos, süppedékeny párnák zavarták, akartunk behozni otthonit, nem engedte, csak semmi feltűnés. Mutatom a mozaikportrét s az elmosódott fotókat, apa hunyorgatva vizsgálja a képeket, persze, nincs itt a szemüvege, kiadták annak idején a boncteremben, anya őrzi a komód fiókjában, a családi iratok között. Apa vonogatja a vállát, nem is tudom. Hogyhogy nem tudod? gondolkozzál! Apa a szája szélét nyalogatja, a plafonra bámul. Mit csinálsz? Gondolkodom, fiam, ne zavarj.

Nézem az üres ágyakat, különös, hogy apán kívül senki sincs ebben a szobában, annyit cikkeznek a lapok a kórházak zsúfoltságáról, néhol még a folyosón is betegek hevernek. Nem emlékszem, mondja apa tompán, sok zavaros ügy volt akkoriban, egy biztos, én mindig a törvényesség talaján álltam, a legnehezebb időkben is, erre mérget vehetsz. Erre mérget vehetek, ismétlem búsan (apa szavajárása volt ez), de kérlek szépen, engem börtönbe csuknak, próbálj kisütni valamit! Apa szipog, peches eset, fiam, nem tehetek róla. Nem tehetsz? – agyamban dobol a vér, te sose meséltél arról, hogy mit csináltál a belügyben, miért higgyek neked? Hát ne higgyél, mondja apa tárgyilagosan, karcos hangja lehűt, könyörögve kérlelem, erőltesse az agyát, hiába, csak annyit sikerül fölidéznie, hogy tényleg volt valami efféle izé, pincegyilkosság, elégedj meg ennyivel, ha eszembe jutna, akkor se beszélhetnék róla, esküt tettünk a titoktartásra, érted? Csak még egy szót mondjál, apa, egyetlen szót, ami nyomra vezet, súgd a fülembe! – szorítom a kezét, pálcikává soványodott ujjai nyirkosak, végre moccan a szája: Bresztlitovszk! – leheli (A Breszt-Litovszkban kötött béke körülményei és következményei, ezt húztam a szóbelin, amikor a jogra fölvételiztem). Mi az, hogy Bresztlitovszk? – kérdem bambán, apa ráncolja a homlokát, így hívták az áldozatot… vagy az elkövetőt… vagy a falut… vagy a kirendelt nyomozót… vagy a koronatanút… vagy a belügyminisztert.

Látom a kórház négyszögletes, keramitkockás udvarát, a tűzfalnál áll az akasztófa, körötte az öt katonatiszt, az őrnagy türelmetlenül integet, hogy jöjjek le azonnal, csak rám várnak, gyomrom hatalmasat rándul, atyavilág, ezek itt fölkötnek engem! de uraim, elvtársaim, hát még ítéletet se hoztak! – sikoltom, már a bitó alatt vagyok, fejem fölött hintázik a hurok, kezem-lábam gúzsba kötve, peregnek a dobok, apa leselkedik az ablakból, a kopott csipkefüggöny mögül, a hóhér nyakamra szorítja a kötelet, halál a fasisztákra! vinnyogom mutálós kamaszhangon, éljen a független demokratikus Magyarorszá… Pakk, bevégeztetett, kirúgták a sámlit, halk nyisszanással válik el a fejem a törzsemtől, odafönn lóbálódzik, míg én a hideg kőre zuhanok, hm, de mivel látok? hiszen a szemem a fejemen maradt!

IV.

Párizsi bulvár, széles, fasoros. Leginkább a Sanzelizére emlékeztet, ám mégsem az, hiányzik a végéről a Diadalív, túlfelén pedig a Konkord tér obeliszkje. Az osztott pályás úttestet lezárták az autóforgalom elől, összerakható rácskorlátok folyosójában araszol a tömeg, olyanféleképpen, ahogyan a kőbányai temető bejáratánál, halottak napján. Jankhóval sodródom a vállak között, egymáshoz préselődünk, ez feszélyez, de csöppet sem kellemetlen, Jankhó szép lány (sőt elvált asszony, kétszeresen is, teljes neve Jankhó Carille Vitezes, apja argentin orvos, hivatásos forradalmár, anyja elszegényedett francia baronesz, első férje izraeli zsidó, második algériai arab volt, gyermeke a Saint Louis katolikus óvodába jár, bizony, Jankhó az egész világpolitikát magában hordozza, négy nyelven beszél, még sincs munkája, anyja könyöradományaiból él), Hollay mutatta be, a disszidens magyar író, az imént még ő is itt volt velünk, de elvesztettük, siess! – mondja Jankhó, pedig ebben a tumultusban ez lehetetlen, milyen kifejezően hangzik franciául: siesd magadat! Tolakszom, amennyire hagyják, fogalmam sincs, hogy tulajdonképpen hová megyünk, nyúlfarknyi mellékutcába kanyarodunk a csövek között, a járdáról csípőre tett kezű rohamrendőrök vizslatják az arcokat, átlátszó pajzsukon és szemellenzőjükön vastagon ül a por, magamban káromkodom, a végén még kisül, hogy Jankhó valami anarchista tüntetésre hozott, ebből komoly nehézségeim lehetnek, ösztöndíjas vagyok Franciaországban (voltam hetvennyolc tavaszán, három hónapig), bevonhatják az útlevelemet, akkor aztán végem, hazatoloncolnak vagy mit tudom én, most már úgysem lehet visszafordulni, jöjjön, aminek jönnie kell.

A Szákrékőr tövébe kerültünk, a nyomasztó méretű templom dombján, az oldalsó kupola hóna alatt agyoncicomázott zsinagóga (nincs), íves bejáratára reflektorpászmák szögeződnek, oda igyekszik a tömeg, ahá, nem anarchisták, remélem, nem is cionisták, csak sima zsidók, megnyugodva hallom, hogy valaki a hátam mögött a széderestét emlegeti (bizonyára magyarul, hiszen a francia szót nem ismerem, a hébert pláne nem), oké, ilyet még úgysem láttam. A kapu előtt a férfiak csiricsáré sábeszdeklit raknak a fejükre, ajjaj, nekem nincsen, mondom Jankhónak, nem súlyos, feleli hamisítatlan párizsi mosolyával, tegyél föl egy zsebkendőt. Papír zsebkendő is jó? Jankhó nevetve non-ozik, nyújtja a magáét, matyóhímzéses keszkenő, honnét van neki ilyen? bár tőle minden kitelik, csomókat kötök a négy sarkára, ahogyan apától tanultam egy dózsa-emtéká meccsen, a fejemre húzom, Jankhó édesdeden kacarászik, remekül állhat, sebaj, gyerünk, a kapunál két rohamrendőr egyenként ereszti be az embereket, rám förmednek, hogy mutassam az igazolványt, nyújtom az útlevelemet, félrelökik, ez nem jó! Miért? Mert arról kell igazolás, hogy ön zsidó!

Mire megértem, már kitaszítottak a sorból, Jankhó széttárt karral mutogat, hogy várjak rá, ám a rendőr odavezet a fogaskerekűhöz, türelmetlenül betessékel, zárul az ajtó, zssssss, siklik velem a kupé a Szákrékőrhöz, na, ezek szépen elzavartak, most mi legyen? ugorjak be a katolikusokhoz egy misére? tulajdonképpen miért ne? hiszen én papíron római katolikus vagyok, nagyanyám követelésére megkereszteltek, hittanra jártam, gyóntam, áldoztam, körmeneteltem, na de azért franc a franciák pofájába, rendőrséggel őriztetik a zsinagógát, igazolást követelnek, olyan sok errefelé a besurranó álzsidó?

Megint a Sanzelizé-szerű sugárúton ballagok, késő éjszaka, kihalt a táj, ekkor már tudom (honnét?), hogy az itteni zsinagógákban a túlzsúfoltság csökkentése érdekében bevezették a bérletrendszert, havonként cserélendő kuponokkal, a narancssárga metró- és autóbuszbérlet mintájára, csakhogy ez jóval többe kerül, citromsárga színű, kiváltásához az Országos – külföldieknek a Nemzetközi – Rabbitanács engedélye szükséges. Óriási, kuncsorogjak egy rohadt papírért, hogy bebizonyítsam: zsidó vagyok, én, akinek a nagyszüleit (apai ág) elégették a németek, hát nem! Különben is, családom viszontagságos történetében eddig még mindig arról kellett volna igazolást szerezni, hogy csöppet sem vagyunk zsidók, most meg.

A Dohány utcai zsinagóga irodájában egy cvikkeres úr krihácsolva lapozgat a régi tekercsekben, göcsörtös ujja szánkázik a neveken, Schreiber, Schreisinger, Schronweitz, Swann, sajnálom, édes uram, maga nincs meg! Fancsali ábrázatomat látva vonogatja a vállát, fáradjon át az ortodoxokhoz, talán ott! Függőhíd vezet a túlsó épületbe, már várnak rám az ortodoxok, két imazsinóros apóka, földig érő szakállal, repedékeny pergameneket tekernek egyik hengerről a másikra, hiába, nem vagyok meg. Le kell szögeznem, mondja a rozogább öregúr reszkető fejjel, hogy ön tehát nem izraelita, kivéve ha a háború alatt félig elégett irattárunk megsemmisült részében szerepeltek az adatai. Pech, dünnyögöm, borsódzni kezd a hátam, jaj, nem is lehetek lajstromozva, hiszen anyámék annak idején római katolikusnak írattak be, hülye ötlet volt idejönnöm, ezek keresztülharapják a torkomat, ha megtudják, viszlát, iszkolnék kifelé, elkapják a karomat, ne siessen úgy, mesüge, még nem fejeztük be, ily esetekre azt a határozatot hozta rabbitanácsunk, hogy szemrevétel útján megadható az engedély. Igen? Igen, így hát tessék vetkezni! Döbbenten meredek rájuk, jesszus, ezek arra kíváncsiak, hogy körül vagyok-e metélve (nem), ojvé, az egyik már húzza lefelé a cipzáromat, saját kezűleg bányássza elő a lógómat, oda se merek nézni, gratulálok! – nyikorogja a másik, mestermunka, ki csinálta? Végre lepillantok, férfiasságom helyén nyitott, forgó golyós dezodorhengerecske csüng, fehér kupakja arasznyi ezüstláncon fityeg, a combom verdesi. Gyorsan a helyére pattintom a kupakot, én nem tudom, ki csinálta, iszonyú zavaromban páros lábbal dobbantok.

V.

Az a romos, leválasztott lakás, szerencsétlen alakú szobáival, befűthetetlen légterével, omlatag falaival: a családi fészek (tizenkilenc éves koromban, apám halála után költöztünk el onnét). A régi bútorok helyén porfoltok a parkettán. Néhány szedett-vedett berendezési tárgy árválkodik középen, idétlen átmenetiségben, mintha már az új lakó holmijai volnának, ahogyan a szállítók lerakták. De még itt vagyunk, nővérem a tányérokat csomagolja, régi újságok fakó oldalait gyűri rájuk, nehogy egy is összetörjön, anya háromszor telefonált, az isten szerelmére, a szervizemre nagyon vigyázzatok! Mindenáron haza akart jönni (idegszanatóriumban volt), alig tudtuk lebeszélni róla, aggasztotta a porcelánok sorsa (harminckét személyes szerviz, virágmintás tányérok, receficés peremmel, a szüleitől kapta nászajándékul, több mint a fele épségben maradt, a hajszálrepedések nem számítanak), hát persze hogy vigyázunk, mama, ne izgulj, inkább gyógyuljál hamar.

Margó (későbbi feleségem) a fürdőszobában dudorászik, azután hív, nézzem meg, milyen édesen lubickol a kisember, csakugyan, Julcsi (tíz évvel később született lányom) szapora mellúszótempókkal ideodázik az öblös kádban, egymásba karolva figyeljük, csöpögős elfogultsággal, ahogyan szoktuk, legszívesebben beleharapnánk, én főként a popsijára pályázom, Julcsi kacarászik, fejből mesét követel, a kád szélére ülök, kezdem: egyszer volt, hol nem volt, volt egy kisegér… illetve egy nagyelefánt… igen, és egy közepes zsiráf.

Végeztünk, kérném! – a Fősped-brigád bikanyakú vezetője tartja a markát, fizetek, magunkra maradunk az új lakásban, a szoba közepére teszem a babonacsomagot (kenyérke, csipetnyi sóval, papírzacskóban), állítólag szerencsét hoz, persze nincs annál nagyobb szerencse, mint hogy éppen ide költözhettünk, ahol első tizenkilenc évemet töltöttem, különös véletlen, magam sem értem, úgy rémlik, egy belvárosi lakásról volt szó, oda kellett volna hurcolkodnunk a szerződések szerint, aztán mégis ide jöttünk, nagyon jó, most már nem hagyjuk magunkat kitenni, ha valaki okoskodik, lefizetjük, ha beperel, fellebbezünk az összes fórumokhoz, a kerületi és fővárosi tanácshoz, a bírósághoz, a minisztériumhoz, a kormányhoz, a Varsói Szerződéshez, az ENSZ-hez, de talán észre sem veszik e parányi félreértést, úgysem tudják bebizonyítani, hogy szándékos, majd arra hivatkozom: nekem az ügyvéd mondta ezt a címet, őszintén sajnálom, bonyolult história a négyes lakáscserénk, nem csoda, ha az ember összekuszálódik.

Figyelem Margót, szeretném tudni, mi jár a fejében, vajon ő is rájött-e, hogy minekünk a Guszev utcába kellett volna költöznünk, Margó rendezkedik, takarít, kiveszem kezéből a partvist, ez ráér, gyere, látod, itt volt a gyerekszoba, az átjáróban végig beépített szekrények álltak, keresztapám csinálta, amikor még nem vesztek össze anyámmal az örökségen, hm, a beépített szekrényeket valaki lebontotta, nem baj, majd szerzünk egy jó asztalost, na, ez volt anyámék hálószobája, itt a nappali, sajnos, kihasználhatatlan, mert át kell járni rajta, ugyanúgy, mint a sötét hallon, ahol én aludtam, tanultam, éltem, örökös lámpafényben, attól kezdve, hogy kitelepítettek a közös gyerekszobából, mely a nővéremé maradt. Mindig a személyzeti szobára vágytam, ott albérlők váltották egymást, kellett a pénz, sose lett enyém az a keskeny, hurkaforma helyiség.

Hazaérkeztem valahonnét, csöngetek, nem nyitnak ajtót, de nincs is kulcsra zárva, belépek, a ferde előszoba a Délibáb utcai lakásra utal (1950–69), a vékony közlekedőfolyosó viszont a Bajcsy-Zsilinszky közire (69–72), a kockakonyha a Keszkenő utcai panelházból való (72–76), a műanyag lambériával leválasztott hálófülke pedig a Guszev utcai bérkaszárnyából (76–79), mégis kétséget kizáróan megállapítható, hogy a Pozsonyi úton vagyok (79–), a hallban. Úgy látszik, lakáscseréink során mindenünnen elhoztam valamit, kár, hogy épp a legpocsékabb helyiségeket, ha tudtam volna, hogy így lesz, jobban odafigyelek. Margó még nincsen itthon, átslattyogok Julcsi szobájába, ahol átlósan a sarokba tolt hosszú ebédlőasztal mentén hat-nyolc ismerősöm üldögél (az arcuk homályba borul, mégis kétségtelen, hogy gyakori vendégeim), az asztal végén áll a televízió, pikáns francia darabot adnak. Hozok magamnak egy széket, némán bámuljuk a képernyőt, az ellenállhatatlanul mulatságos vicceken csak a tévébeli közönség kacag, mi majdnem komoran figyeljük az eseményeket, közben büdös sajtokat eszünk papírtálcáról (párizsi emlék).

Most veszem észre, hogy az asztalon új regényem frissen gépeltetett kézirata, háromszázötven oldal, hat példányban, úgy, ahogy a munkát félbehagytam, hat alacsonyabb papíroszlop – a már átnézett lapok – s hat magasabb – ami még hátravan –, régen lejárt a határidő, sietnem kéne az utolsó simításokkal, hónapokat elganézom vele, pedig semmi jelentősége, kihúzok egy vesszőt, beszúrok egy és-t, aztán a korrektúrában talán majd visszacsinálom, gyerünk, jobb volna félrevonulnom a személyzeti szobába (a Pozsonyi útiba, harmincévesen végre van saját odúm, ha mégoly csöppnyi is), nem értem, miért hagytam az ebédlőasztalon a példányokat, hiszen oly kényesen szoktam ügyelni kézirataim tisztaságára, a végén még leeszi valaki, fölpattanok, szedem össze a kötegeket, egymásra tornyozom, viszem kifelé, kedves ismerőseim ügyet sem vetnek rám, annál jobb, így nem kell lelkifurdalnom udvariatlan távozásom miatt.

Szobámban ülök, az íróasztalnál, ám módfelett zavar a beszűrődő tévézsivaj, süketek ezek? miért ordíttatják ennyire? Tűnődöm, megkérjem-e őket, hogy halkítsák le, igen ám, de mintha az ellenkező irányból jönne a hang, balra fordulok, a kis könyvespolcom alsó rekeszében hordozható szovjet televízió (nincs), anyámnak van ilyen, tudtommal sose kértem tőle kölcsön, vagy mégis? akkor sem én tettem ide, és ki kapcsolta be?

A képernyőn tágas mezőség színes foltjait mutatják, hosszú másodpercekig nem történik semmi, állókép ez? – hirtelen a lábam megemelkedik, térdem az íróasztal lapjába ütközik, valami állat mászkál a szőnyeg alatt? – a televízióra téved a szemem, még mindig a mozdulatlan fennsík, orosz sztyeppének vélném, ha nem tudnám, hogy francia bohózat megy, most újra érzem a mozgó micsodát a talpam alatt, a képernyőn pedig fut felém egy farkaskutya, lassított felvétel, a lógó nyelvű véreb jobbra kanyarodik, tisztán kivehetőek arányos izmai, a mező mintha szőrös volna, sárga, bordó, sötétkék mintázatú, akár egy ágytakaró, nagyon ismerős, hát ez az én perzsaszőnyegem! – félretolom a székemet, leguggolok, világos, a farkaskutya valójában egér, csak a nagyítás miatt látszik vérebnek, igen-igen, hangya méretű bogarak futkorásznak a szőnyegen, honnét kerültek ide ezek az irinyó-pirinyó egerek? meg kéne fognom egyet Julcsinak, ő imádja az egeres meséket, de vigyázat! szobám tele papírral, könyvvel, jól nézek ki, ha szétrágcsálják! – lekapom a papucsomat, püfölöm a szőnyeget, amíg valamennyi mozgó pontot eltrafálom, csönd, a tévé magától kikapcsolódott, úgy látszik, vége a műsornak, lihegve a helyemre ülök, hol is tartottam? – keresem a megfelelő sort a kéziraton, amikor ujjam egy pici dudorba ütközik, undorodva látom, hogy laposra préselődött pók hullája, lepöccintem a körmöm hegyével, barnás paca marad utána, idegesen lapozgatok, újabb szétnyomódott rovartetemeket találok, legyek, csótányok, muslincák, szitakötők, ganajtúrók, suszter- és katicabogarak, böglyök és darazsak, ha levakarom, megannyi szarszínű folt, már öklendezem, torkomból rozsdavörös iszap fröcsög a regényre.

VI.

Bordó, süppedékeny szőnyegekkel burkolt márvány lépcsőház, a sima felületek hűvösen csillognak, már legalább négy emelet van mögöttem, lábamban mázsás súlyok, micsoda vánszorgás, pedig iszkolnom kéne, nehogy valaki észrevegyen, tilosban járok, egy lányhoz lopakszom, aki háromfelvonásos királydrámáiról kérte nagybecsű véleményemet (XIV. Lajos, Könyves Kálmán, IV. Henrik, Rettegett Iván), lesütött szemmel nyújtotta át a paksamétát a Zserbóban, kínszenvedve olvastam végig eme ahokkal és jajokkal telitűzdelt versezeteket, bátran keresztülhatolva a bennük szétcsorgó – több hektoliternyi – vérfolyamon, na jó, most fölmegyek hozzá, szótlan fejcsóválással visszaadom műveit, azután addig kábítom túlkulturált szövegemmel, míg szépen leveszi a szoknyáját, blúzát, bugyiját, nem hord melltartót, ezt határozottan állíthatom, csak jutnék már föl végre, zihálok, miért lakik ilyen magasan egy királydráma-írónő? költözne inkább földszintes kastélyba, hol éjjel a házi kísértet sikong.

Tizenhat csorba üveg négyszöget számolok meg a vetemedett ajtón, míg a csengőt keresem, csengő nincs, ellenben lent – néhány centire a küszöbtől – sárgaréz kopogtató csüng a deszkán, érdekes ötlet, aki be óhajt menni, kénytelen hasra feküdni a gangon, persze guggolni is lehet, utóbbi mellett döntök, pakk-pakk-pakk, úgy érzem, a súlyos kallantyú mindjárt darabokra töri a ramaty ajtót, felállok, frizurámat igazgatva várom, hogy végre beeresszen a nőcske, vagy talán nincs is itthon? rossz vicc volna, hiszen megbeszéltük telefonon, rugdosni kezdem az ajtót, ám erre fölordít valaki az udvarból: csönd legyeeen!

Páncélos vitéz áll az előszobában, egyik kezében kopja, másikban bajvívó kard (Toldi), mi tetszik? – kérdi zordan, az izé… írónőt keresem, mondom hebegve, a hadfi a hosszú fegyverrel mutatja, hogy melyik út vezet Budára, füves gyalogösvényen lépdelek a kettős szárnyú ajtóhoz, kopogtatok, tessék! – kiáltja dallamos hangon a lányka, benyitok, húha, meztelenül hever a hintaszékben, ringását buja padlónyöszörgés kíséri, elönt a hőség, ez nem sokat lacafacázik, rögtön a lényegre tér, ha ilyen szellemben írná a drámáit, Sekszpir Vilmos lehetne, sőt Sekszpir Vilma, mély tiszteletem, mondom én, akár egy községi tanító, a lány biccent, örvendek a szerencsének, helyezze kényelembe magát, Bencus, adjon egy italt a vendégünknek! A páncélos vitéz trappol be, fülsértő csörömpöléssel, vaskesztyűs kezében pajzs formájú tálcát szorongat, rajta szögletes fakupa (messzely?), fenyegetően nyújtja, köszönömöt rebegve átveszem, a harcos kivonul, lépteitől reng a ház, bevágja maga mögött az ajtót, hull a vakolat. Ő a Bencus? – kérdem félszeg vigyorral, ó, igen, a vőlegényem. Torkomon akad a sanda vörös bor, a lány arcán zavarnak semmi jele, kényelmes pózban élvezi a hintázást, feszes melle ritmusra bólogat, combja ingerlően széttárva, megőrült ez? A vőlegény odakinn silbakol, állig fegyverben, óriási.

Nos, kedves barátom, beszéljünk a királydrámákról! – mondja a lány öntudatosan csücsörítve, mint akinek nincsen kétsége afelől, hogy csakis dicshimnuszok következhetnek, krihácsolok, hát… nem találok szavakat… Ő bólogatva kuncog, pajkos mozdulattal hív, idegesen pillogok az ajtó irányába, hallani vélem a páncélruhadarabok zörgését, Bencus nyilván fülel, rossz vége lesz ennek, kopjavégre kerülök, vagy kardélre.

A padlóra terített jegesmedvebőrön hempergünk, az állat piros üvegszeme vészjóslón villog, ne izgulj, kisfiú, súgja a lány, nem harap a mackó, juj, de csiklandós vagyok! Ujjam a szeméremdombját markolássza, a szőkés pihék alatt egyenletesen sima bőr feszül, mi ez? mi ez? rés nincs, hát ilyet én még nem b… nem láttam, gyerünk, sürget ő, dugd már be, jó vicc, motyogom, hová? Nagy dolog, lihegi ő, egy kicsit szűz vagyok, remélem, nem zavar? Á… dehooogy! – Rettegett Ivánra gondolok, rá-rá, haj rá! – bánatosan döfölöm a kemény húst a dombhajlatában, ahol a megoldást gyanítom, a sikertelenség elcsüggeszt, ő kézzel-lábbal segíteni próbál, hiába, nem megy, ahá, ezért ily előzékeny a páncélos jövendőbeli, pedig neki még kopjája is van, ó, anyám! – vonítja a lány, nna, végre behatoltam, magam sem tudom, hogyan történt, győztesen szuszogok, s mint aki elvégezte dolgát, szeretnék föltápászkodni, ám ő nem enged, szorít, körmei árkot húznak a hátamon, ó, anyám, ó anyám! – nyüszíti szüntelen (legelső aktusom zajlott ekképpen), tenyerem a feneke alá tolom, igyekszem helytállni.

A hintaszékben Margó ül, meztelenül, kíváncsian figyel, eszembe jut, hogy Margó mindig nádfonatos hintaszéket szeretett volna (sosem vettünk), ez igazán szép darab, meg kéne kérdeznem az alattam rángatódzó lánytól, hogy nem akarná-e véletlenül eladni. Van erre most pénzünk? – kérdezi Margó (én kezelem a családi kasszát), attól függ, hogy mikor kapok előleget, persze kérdés, mennyibe kerül, a bizományiban ennél ócskábbat láttam négyezerért, a lány végre elenged, Margóhoz ballagok, rám tör a szégyen, hiszen megcsaltam, a szeme láttára, ne haragudj, makogom, csak úgy… tudod, ez egy királydráma-írónő… Margó legyintget, beszéljünk másról. Rendes tőle, hogy nem tesz szemrehányást, bemutatom őket egymásnak, Margó, mondja a feleségem, Margó, mondja a lány is, kezet fognak, kényszeredetten nevetgélek, Margók, vicces eset.

Csakhogy nem igaz, Marinak hívják ezt a lányt, a feleségem gyermekkori barátnője ő, érdekes, Margó soha nem említette, hogy Mari királydrámákat ír, lehetséges, hogy szégyenli, jó, jó, de miért csinálnak úgy, mintha most találkoznának először? egyáltalán, hogyan került ide a feleségem? meztelenül? és miért dörömböl oly kitartóan a páncélos vitéz az ajtón? nincs kulcsra zárva! mindegy, semmi közünk a Mari lovagjához, majd beereszti, ha akarja.

VII.

A Ferihegyi reptér indulási csarnoka, nagy a zsúfoltság, késve érkeztem, keresem a szüleimet, a vállam húzza a hátizsák, benne háromnapi hideg élelem, fehérnemű, fogkefe, szappan, önborotva, jegyzetfüzet, írószerszámok – a törvény által tételesen fölsorolt holmik. Szerettem volna magammal hozni néhány tankönyvet, hiszen közeleg az érettségi, s ki tudja, meddig tart ez az utazás, orromat bántja a ballon- és viharkabátok pállott szaga, ideges a hangulat, csüggedt tekintettel méregetik egymást a résztvevők, végre fölvillan apa simléderes sapkája, odaverekszem magam, anya a kendőjét babrálja, na, csakhogy! Mit csináljak, lihegem, nem jött a villamos (melyik villamossal mentem volna Ferihegyre?), anya sértetten bólogat, mindig ezt mondod.

A hosszú várakozás után rendetlenül tódul a tömeg az eső áztatta betonra, itt furcsálkodva észleljük, hogy a kifutópályákat átalakították vasúti töltésekké, sínpárok indulnak a reptér irányítótornyától, csillag alakban. Sötétkék egyenruhás férfiak terelik a népet a marhavagonokhoz (honnét veszem, hogy marhavagonok? rozsdabarna teherkocsik, a Keszkenő utcai lakás erkélyéről sokszor figyeltem a rendező pályaudvar hétköznapjait), Öcsikém! – visítja anya, ide! ide! apád szerzett ülőhelyet, siessél!

A vagon belsejében rendes, másodosztályú padok, a csomagtartóba rakjuk a hátizsákokat, szerencsénk van, hogy apa ilyen ügyes, már puffadásig tele a kocsi, egymásnak szorulva állnak az emberek a közlekedőfolyosón, pisilnem kéne, de reménytelen vállalkozás volna kilökdösődnöm a vécéig, melynek használata amúgy is tilos, ameddig a szerelvény a pályaudvaron vesztegel. Apám cigarettázik, természetesen dohányzószakaszt választott, itt-ott marakodnak az emberek, miért mászik rám? húzza ki a könyökét a vesémből! kérem, kérem, ha ilyen kényes, utazzék taxin! majd pont a maga tanácsaira vagyok kíváncsi, dagadt víziló! Béla, hallod, mit mond nekem ez az alak? ne molesztálja a feleségemet, mert odamegyek! helyes, jöjjön, ha tud!

Végre rándul egyet a szerelvény, indulunk! – ordítja valaki, többen üdvrivalganak, mások derékig kilógnak az ablakon, s integetnek a sapkájukkal, az általános örömmámor rám ragad, ugrálok a helyemen, indulunk, indulunk! – dalolom, apa az arcomba fújja a füstöt, köhécselek, na, Öccse, mondja, búcsúzz Magyarországtól! Búcsúzzak? miért? – bambán meredek rá, apa feje a zakatolás ritmusára himbálódzik, egyhamar nem látod!

Már tudom (honnét?): a népcserében veszünk részt, a nagyhatalmak úgy döntöttek, föl kell frissíteni a világ vérkeringését, emiatt a népek helyet cserélnek, mi, magyarok például mostan átköltözünk Nyugat-Németországba, a nyugatnémetek pedig jönnek Magyarországra. Jobban szerettem volna, ha Franciaország jut nekünk, de hiába, ez lett a sorsolás eredménye, a franciák a bolgárokkal kerültek párba, majd meglátjuk, ki csinált előnyösebb cserét, irigylem a svédeket és a norvégokat, ők tudniillik Floridát kapták, a keletnémetek és az osztrákok pedig Japánt! mázlisták, mennyi sok tengerük lesz, nem is beszélve a Felkelő Napról.

Robogunk a kifutópályán, meggyullad a piros tábla, szíveskedjünk abbahagyni a dohányzást, valamint bekapcsolni a biztonsági öveket, ennek nincs sok értelme, hiszen akik állnak, azok úgyse tudják végrehajtani, nem számít, szabály az szabály, bekapcsoljuk, bőgnek a motorok, rázkódik a vagon, zssssss, a levegőbe emelkedünk, távolodik a füves mező. A figyelmeztetés elalszik, apa rögtön rágyújt, fönn vagyunk, alattunk Magyarország, napfényben fürdő szántóföldek, utak, városkák, ki gépen száll fölébe, annak térkép e táj, nem tudja, hol lakott itt Csokonai… Csokonay… Vörösmarty Mihály. Miért nincs velünk a nővérem? – kérdezem én, majd a következő transzporttal jön, mondja anya, a szeme gyanúsan fátyolos, családonként utaztatnak, ő ugye már férjes asszony, érted? Értem, és akkor miért sírsz? Anya nem válaszol, apa int, ne bolygassam a témát, majd megmagyarázza, ha kettesben leszünk, ez nekem elég, kibámulok az ablakon, látom, most repülünk át a magyar–nyugatnémet határon, a parányi piros sorompó két oldalán transzparens, némi erőfeszítéssel ki tudom betűzni, itt: HUNGARY ott: WEST GERMANY, különös, hogy a felségterületek választóvonalát éppen angolul jelzik, nem németül és magyarul vagy esetleg a diplomácia nyelvén, tehát franciául (az nem zavar, hogy közös határunk volna az NSZK-val), átértünk! – kiáltják néhányan, éljen, éljen, hip-hip hurrá!

A frankfurti reptéren landol vonatunk, ezt a föliratokból tudom, különben azt kellene hinnem: a párizsi Gárdölesztre érkeztünk (Frankfurtban sosem jártam), persze, a nagy nemzetközi pályaudvarok hasonlítanak egymásra. Hej, barátim! mily különös érzés, hogy a magyar állampolgárok által háromévenként kérelmezhető útlevélablak, valutakeret s a szükséges formaságok teljes mellőzésével csak úgy ideröppentünk, forradalmi kaland részesei vagyunk. A reptér meglepően kihalt, sehol egy ember, igaz, már elmúlt éjfél, vonatokat sem látni a miénken kívül, lekászálódunk a vagonból, kár sietni, hadd tülekedjenek a többiek, utolsóként lépünk a betonszigetre, bántó félhomály mindenütt, a reklámok nem működnek, lassan rájövök, hogy hiszen a németek mind elutaztak Magyarországra, ezért nincsenek vasutasok, hordárok, ezért zárva a resti, majd akkor indul meg itt az élet, ha mi munkához látunk, hm, odahaza beadtam a jelentkezési lapot a bölcsészkarra, az nyilván érvényét vesztette, most pályát kell választanom, először is megtanulok németül… illetve minek? A németek elmentek, tehát az itteni bölcsészkar is magyar lesz, szóval, oda fogok menni, ha fölvesznek.

Követjük a hármas sorokban haladó menetet, sötét utcán vonulunk, döglötten vesztegelő autóbuszok szegélyezik a széles úttestet, a lámpák félerővel pislákolnak, égve felejtették a németek, mondja valaki, s kezd lemerülni az akkumulátor! Hülye, feleli egy köpcös férfi, a közvilágítás erőműről megy, hamar jelöljünk ki öt-hat embert, aki azonnal munkába áll az erőműben, különben nem lesz villanyunk, sőt fűtésünk se! A tömeg összetorlódik a téren, vitatkozó csoportok alakulnak, elvtársak! – ordítja a köpcös, ki tudja, merre van az erőmű? Sajnos, senki nem tudja, többen zúgolódnak, mit vacakolunk az erőművel? majd holnap megkeressük, most gyerünk aludni! A köpcös férfi paradicsomvörösen ágál, tessék, heveredjenek le! – a piros utcai padokra mutat, csak nyugodtan, ne zavartassák magukat.

Anya szipog, látod, mondtam neked, hogy ne jöjjünk az első transzporttal, de te sosem férsz a bőrödbe! Apa szenvtelen arccal harapdálja a cigaretta szárát, igen, ha már ennyire fölfordul az életünk, akkor jobb az elsők között lenni, most még valamennyire beleszólhatunk a dolgokba! Beleszólhatunk, ismétli anya színtelen hangon, a tér közben megtelt, ha akarnánk, se lehetne továbbmenni, valamennyi utcából újabb csapatok érkeznek, a köpcös egy szemétláda tetején ordibál, az általános marakodásban senki sem figyel rá, a lámpák mind haloványabban pislákolnak, az ég csillagtalan, a végén még esni kezd. Hátunk mögött egy csoport azon vív késhegyig menő vitát, hogy milyen módszerrel kéne elosztani a lakásokat, az új lakótelepek nem okoznak gondot, ámde vannak itt többszintes villák, sőt kastélyok is, aki oda kerül, igazságtalan előnyt élvez, akkor hát mi legyen? Apám megunja a várakozást, gyertek szorosan utánam! – ököllel töri az utat, furakodunk a vállak közti keskeny réseken át, méltatlankodó hangok kísérik küszködésünket, a hátizsák leszakadt rólam, s eltűnt a lábak között, hagyom a fenébe, csak valahogy kijussunk innét.

De nem jutunk ki. Apám abbahagyta a harcot, amikor a zárt spalettás ház oldalfalához érkeztünk. A termésköveknek vetettük a hátunkat, én itt állva elaludtam, arra riadtam föl, hogy hangszórók bömbölnek a téren, figyelem, figyelem, a szervezőbizottság kéri a mélyen tisztelt magyar népet, hogy vonuljon a Sudabasszéra, ott mindenki részletes tájékoztatást kap! Hova vonuljunk? – kérdezi anyám, azt nem értettem, mondja apa, a hirdetmény ismétlődik, most Subagasszénak hallom, úgy látszik, a többiek sem tudják, tanácstalan pusmogás, harmadszorra inkább Sugabasszénak vélem, mindegy, majd megyünk a vezérürük után, lassacskán enyhül a tömeg szorítása, valamerre megindult a nép, nyújtóztatom törődött tagjaimat.

A vártnál hamarább hagyhatjuk el a teret, már mindenkinek sietős, egyre szélesebb utcákon iparkodunk a Suga-izé felé, amiről kiderül, hogy hatalmas üzemcsarnok, a belváros kellős közepén, hülyék ezek a németek, gyárat építenek a centrumba? A bejárat előtt tekintélyes emlékmű, égnek szökő fémív csúcsán repülőgép (Münchenben láttam hasonlót), egy karszalagos férfi éppen a márványtáblát – a háború német áldozatainak emlékére – csavarozza le a talapzatról, ezt elvihették volna magukkal a svábok, mondja egy nyeszlett, szemüveges alak, miért, mi is otthagytuk nekik a Szabadság-szobrot, feleli a karszalagos, tévedés, avatkozik közbe az emlékmű mellett várakozó fekete Volga sofőre, már csomagolják, teherhajóval fogják ideszállítani.

Az üzemcsarnokban rejtélyes gépsorok, az embermagasságú hengerek tetején gyertyák miriádja világít, templomi hangulatot árasztva, fontoskodó pasasok jelölik ki a hálóhelyeket, nekünk egy futószalag alá kell bebújnunk, fölfújt gumimatracokra huppanunk, fejre vigyázni! – figyelmeztet a szervező, későn, homlokom a kemény hevederbe verem, nem fáj, csak elkábít, alszom.

Szól az elektromos jelzőcsengő (pályaudvari szignál, szünet nélkül ismétlődve), fájront? – kérdi egy álmos hang, öblös röhögés a válasz, hóóógyne, most kezdünk, ő meg fájrontot akar, na de, uram, szabadkozik az előbbi, én az éjjeli műszakba vótam! Karszalagos férfi taszigál egy bágyatag öregurat, ne hamukáljon, Kustyán bácsi (részeges házmester a Délibáb utcából), miért kell berúgni kora reggel? itt nem volt semmiféle éjjeli műszak! Jaaa, az öreg megadóan tűri, hogy az automata gépsor vezérlőpultjához lökjék, én aszittem… Tri-trilla, tri-trilla, a dallamos csöngetés már az agyamra megy, apa érkezik, tejeskávét hoz és bokvursztot, egyél, fiam, ki tudja, adnak-e ebédet? Harapdálom a rozsdabarna kolbászkát, anya hol van? Sorba áll, lehet lakást igényelni, fél, hogy lemaradunk, tudod, milyen aggodalmaskodó.

A köpcös férfi jön a gépek közti folyosón, narancssárga munkaköpenyben, emberek, én vagyok a művezető ebben a csarnokban, termelési értekezletet tartunk, meg kell beszélnünk közös dolgainkat, először is szükségem van egy helyettesre, azután hat csoportvezetőre és csoportvezető-helyettesre, szavazással fogjuk kinevezni őket, demokratikus választás lesz, kell egy szavazatszedő bizottság is, na kérem, felolvasom a hivatalos jelölteket. Vadidegen nevek, hosszan vitázik rajtuk a nép, végül megszavazzuk a listát, tapsvihar s ujjongás közepette, a művezető színészként hajlong (a jelenet az Egyetemi Nyomda szakszervezeti gyűlésére emlékeztet), ezután brigádokba osztják a dolgozókat, mi a tizenkilencesbe kerülünk, személyi számunk: 19/79-80-81, nem szabad elfelejteni, erre kapjuk majd az ebédjegyet, a munkaruhát, a védőitalt, az öltözőrekeszt, a normalapot, az üzemi belépőt, a villamosbérletet, a veszélyességi pótlékot.

Apám jelentkezik, szaktársak, veszélyről nem volt szó, egyáltalán, miféle gépek ezek? mit fogunk itt gyártani? tessék abbahagyni a titkolódzást, nem vagyunk gyerekek, beszéljenek velünk őszintén! Szavait helyeslő morgás kíséri, úgy van, halljuk, nyilatkozzon a művezető! A köpcös idegesen legyintget, kollégák, tudják jól, hogy nehéz a helyzetünk, kár zúgolódni és viszályt szítani, hiszen éppen az a mi legfőbb problematikánk, hogy nem ismerjük a vállalat gyártási profilját, én a magam részéről odahaza a szövőiparban működtem, ilyen gépeket sose láttam, ebből adódnak a kezdeti döccenők… Tökfej! – ordít közbe egy bölényfejű férfi, szívódj föl, ha nem értesz hozzá, abcúg! – visítják a babos kendős asszonyok az első sorban.

Két fiatal srác áll fel, mi műszaki egyetemisták voltunk, gépész szakosok, esetleg megpróbálhatnánk kideríteni… Próbálják! – bőgik némelyek, mások viszont: próbálkozásra nincs idő, az ugasson, aki biztos a dolgában! Kérem, kérem, a művezető rángatja a vállát, én akár el is mehetek, a bölényfejű az öklét rázza, mennyé anyádba! – üvölti vicsorogva. Mögöttünk az emlékműnél látott, nyeszlett alak magyarázza, hogy a gané svábok igazán kiírhatták volna a faliújságra: tisztelt magyarok, ez egy cipőgyár, papírgyár, bicikligyár, nekik könnyű, mert nálunk ott a tábla minden üzem bejáratánál: Vörös Csillag Traktorgyár, Győri Vagon- és Gépgyár, Csepeli Vas- és Fémmű, Kőbányai Gyógyszergyár, no de itten abból semmi se derül ki, hogy Sőndorf und Zón, már megint mi húzzuk a rövidebbet, ezért valakinek felelnie kell.

Homokdomb tetejére vezényeltek, a betonkeverő gépet bízták rám, addig is építkezünk, amíg kiderül, mit kezdhetünk a gyárral, a köpcös művezetőt nem érdekelte, hogy én sose kevertem még betont, majd belejön, fiacskám, vizet önt az anyaghoz, s rocskázza, míg összeáll! E szűkszavú mondattal kiképzésem befejeződött, hát, isten neki, talicskával hozzák a nedves sódert és a cementet, belöttyintik a kövér üstbe, én rácsorgatom a vizet, azután megnyomom a gombot, összeáll, mit jelent az? Kérdeztem a talicskásoktól, ők sem tudják, így aztán attól függ a keverési idő, hogy milyen beszédes az, aki az anyagot szállította (dolgoztam építkezésnél, gimnazista koromban, nyáron), sajnálom, nem tehetek róla, de ha majd beomlanak a házak, nekem senki se panaszkodjon.

A szürke masszát az üzemcsarnok mögé viszik, kíváncsi volnék, mi a francot építünk, a segédmunkások szerint magas falat, a gyárudvar kellős közepén, ebédidőben meg fogom nézni. A mostani adagot a bölényfejű hozta, farzsebéből lapos üveget halász ki, cseresznye, mondja kacsingatva, kínál, kortyintok egyet, méregerős, félrehúzódom krákogni.

A domb tövében hatalmas téglarakás, legalább száz ember óriási gyűrűt alkotva dobálja kézről kézre a köveket, marhaság, miért nem használják a targoncákat, teherautókat, futószalagokat? az udvar végében a könnyűszerkezetes hangár dugig tele erőgéppel, hm, lehet, hogy nincs, aki értene hozzá? áh, bánom is én, mindentől függetlenül szép látvány ez az élő lánc, fiatalosan pattognak a téglák embertől emberig, akár a tornaórán a medicinlabdák. Csakhogy a gyűrű a rakás egyik oldalától a másikig vezet, a hosszú körutazás végén kiindulási helyükre érkeznek vissza a téglák (építőtábori emlék), megőrültek ezek? szeretnék odakiáltani a nyeszlett alaknak, aki a rakodócsapat vezetője – kasztanyettával diktálja a ritmust –, de nem tudok megszólalni, elintézett a pálinka, zúgó fejjel nyelem a könnyem, szédülök, a betonkeverőbe kapaszkodom, nehogy lezuhanjak a téglarakásra, az embergyűrűben fölfedezem anyámat, dalolva hajigálja a köveket, tisztán hallom énekét, Debrecenbe kéne menni, pulykakakast kéne venni.

Tévedés, nem is szabadtéren keverem én a betont, hanem az üzemcsarnok sarkában, alattam homokdomb helyett alumíniumemelvény, vastag üvegablakon keresztül figyelem a tégladobálókat, hiába kiabálnék a nyeszlett alaknak, úgyse… Fölsikítanak a szirénák, az állványzat inogni kezd, az emberek fejvesztve rohannak felém, legurulok a vaslépcsőn, menekülök a szétrobbant üvegfal résén, a gépek ragacsos csöveket lőnek utánunk, dühödten tekergőznek a vörös színű, végtelen spagettik, mind vastagabbra dagadnak, akit elérnek, annak vége, segítség! áhtung! jaj-jaj! – koromzuhatag záporoz, recseg-ropog az automata szörny, a tárcsák, turbinák, fogaskerekek, tengelyek kiszakadnak helyükről, bombaként hullanak alá, az udvar gőzölög, gátfutóként ugorjuk át a – szerencsére – félig kész, derékmagasságú betonfalat, felperzselt búzamezőre jutunk, fojtó füstköd gomolyog, lángoló szénakazlakat kerülgetünk.

T–34-es tankok közelegnek a szurdokból (háborús film), kezemben élesre töltött RPG (Rakéta-Páncéltörő Gránát), pechem van, hogy éppen ezt kaptam, magasság szerint osztották a fegyvereket (katonaság), az első a rajparancsnok, a második a golyószórós, a harmadik az erpégés, e csőből kilőtt rakétagránát akkorát szól, hogy az már fáj, néhány percre megsüketül az ember, s utána órákig úgy érzi, üvegcserepek szitálnak a füléből, ráadásul hátrafelé tízméteres lángcsóvát lök, felgyújtva mögöttem a mezőt, na, ennek nincs jelentősége, a tarló már amúgy is ég.

VIII.

Da-da-dogok megint, ahogyan gyermekkoromban, mit csináljak? forduljak ideggyógyászhoz? nem értem, miért jött rám, éppen most, amikor nagyjából rendben van a szénám, nincs tudomásom semmiféle lelki sokkról vagy megrázkódtatásról, és mégis da-da-dogok, igyekszem visszaemlékezni, hogyan történt akkor régen, de nem sikerül fölidéznem, dédelgetem a reményt, elmúlik, elmúlik! ugyanúgy, mint gyerekkoromban, istenem, micsoda balszerencse, da-da-dogok újra, ennyi év után (huszonnégy), hű, ma délután a tévébe kell mennem, nyilatkozni (kulturális magazin), atyavilág, mit fog szólni a riporter, a televíziónézők tábora, az anyám, a feleségem, a lányom, az apósom, a barátaim.

Apám hozza a kislétrát, fölmászik a beépített szekrényhez, eltűnik a széles polcok közti üregben, nyögdécselve turkál, zizeg a kövér nejlonzsák, melyben a régi rongyokat tartjuk, recseg a szekrény, krákognak a sárgult újságkötegek (apa magánarchívuma, soha nem mutatta meg, halála után hiába kerestem azt a halom papírt, eltűnt, köddé vált. Kidobta vagy tűzre vetette volna, hogy magával vihesse a titkait a sírba? de miféle titkait?) klaffognak a sámfázott téli cipők, terjeng a molyirtókristályok sanda illata (Globol), apa ledobja a sárga pisztolytáskát, nesze, fiam, játszhatsz vele, ha nem viszed az utcára. Miért nem vihetem az utcára? Csak, mer én mondom! – apa arca buzogánnyá keményedik, ilyenkor jobb visszavonulni, különben villámlani fog, spárgával kötözöm a derekamra a fényesre kopott bőrtokot, beledugom a koltot, rá, rá, hajrá, előre, magyarok! előre, kurucok! előre, partizányok! (hatéves voltam), apa áll a létrán fölöttem, már nem is a benyílóban vagyunk, hanem a hallban, miért nem jössz le? apa, mit csinálsz ott fenn? Nincs válasz, kezét áldásra nyújtja, én fejet hajtok, ő pedig egyre magasabbra emelkedik, nő a létra?

Ügetek a liget felé, a járda szélére tornyozott szemétkupacokon, pedig megígértem anyámnak, hogy az udvaron maradok, tíz percre engedett ki – de tényleg csak tízre, s ha szólok, jössz azonnal, balhé nélkül! –, viszont Turaiék hívtak háborúzni, nem mondhattam, hogy nekem tilos elhagynom az udvart, á, anya észre se veszi, hamar visszajövök. A sarkon páncélkocsi vesztegel, dupla csövű fegyvere az égre mered (ezerkilencszázötvenhat), elslisszolunk mellette, Turaiék lehagynak, hé, várjatok! hiába ordibálok, hátra se néznek, egyre nehezebben haladok, lábam térdig süpped a háztartások hordalékába, világosan érzékelem a kupac mélyén a tojáshéjakat, keményre szikkadtak, nem roppannak szét alattam, élük a bokámat karistolja.

Elkaptak, úristen, két ballonkabátos férfi, leszaggatták rólam a pisztolytáskát, hiába dulakszom velük, szorosan fognak, már kiszedték belőlem, hogy apától kaptam, ó, apa megmondta, hogy ne vigyem az utcára, elfelejtettem, végünk van, ezek azt hiszik, fegyvert rejtegetünk, hol tartja apád a pisztolyát? – kérdezi újra és újra a forradásos homlokú, s mert én dacosan hallgatok, gyors pofonokkal sürgeti a választ. Rángatnak a házunk felé, már a benyílóban vagyok, a létrához kötözve, a forradásos arcú derékig a szekrényben, hullámos csövű fegyvereket dobál le, egy, kettő, három, négy, öt, hat, triciklire hasonlítanak, a páncélozott rostélyok peremén tényleg ott a parányi csengő, a másik férfi gondosan kipróbálja valamennyit, gilin-galang, gilingalang, aztán megbilincselik apát, s belökik a rabomobilba, engem a sofőr mellé tuszkolnak, szirénázva robogunk a Népköztársaság útján, dééé-dőőő, dééé-dőőő (nem így volt, apa papírokkal igazolta, hogy őt negyvenkilencben, a Rajk-per után kidobták a belügyből, a pisztolytáska saját tulajdona, szerepel a leszerelési jegyékben, erre a két nyomozó bajtársozni kezdte, apa nem bántott, mert én da-da-dogtam) .

Ünnepélyes akkordok, csillogó érc emberpár fordul felém, összekapaszkodott kezük a magasban (Moszfilm), a férfiban apára ismerek, csodálkozom, hogyan került apa a szovjet film elejére, szeretném megkérdezni a mellettem ülő Erdőssanyától, de nagyon da-da-dogok, és a jegyszedőnő pisszegve odavillant a zseblámpával.

A műhelyben dorombolnak a gépek, középen óriási vastányér forog, apa áll rajta, s barátságosan integet, mint a reptéren az államfők, úttörőruhás kislányok nyújtogatják neki a füzetüket, ő mosolyogva osztja kézjegyét, egy sztahanovistáért adok egy Bessenyeit vagy egy Váradi Hédit, sipítja valaki, apa csak körbe-körbézik fenségesen, hiába, legjobb az éjjeli műszak, mondja bólogatva, ilyenkor békén hagyják az embert. Szeretnék felállni arra a vastányérra, hadd forogjak egy kicsikét! – addigra apának már csupán a sziluettje látszik, nyilván gyorsabb sebességre kapcsolt, munkaversenybe vagyunk, legényke! – magyarázza Sanyi bácsi, aki apa barátja és szintén marós, arra gondolok, milyen pech, hogy apa ötvenhétben – orvosi tanácsra – otthagyta a nyomdagépellátót, s egy bőrgyár jogásza lett, így a fölvételi papírra nem írhattam oda: F (fizikai).

Az óriáskeréken ülök Katival, a műhely parányi gyufaskatulya odalenn, teteje nincs, világosan kivehetők az icipici gépek, targoncák, emberek, innét lyukas kétfilléresnek tűnik a forgó korong (pfanter, mondta apa), ő nincs rajta, talán beleesett a lyukba? – szédülök, Kati a vállamba kapaszkodik, sze-sze-retlek, súgom neki paradicsomvörös arccal, nem hallja, bőgnek az erőgépek, sikongatnak az emberek, mi az, már megint da-da-dogok? jól nézek ki, holnap lesz a szóbeli, egy dadogóst biztosan eltanácsolnak a tanári pályáról, gyűjtögetem a nyálat a számban, sírni volna kedvem, (első) szerelmem illatos varkocsa a nyakamat cirógatja, zuhanunk, s amikor a körív legalsó pontjára érünk, orromba csap a tejfehér hűtőfolyadék záptojásszaga, gyere már, Öcsikém! – kiáltja anya a mélyből, úgy teszek, mintha nem nekem szólna, röstellem Kati előtt, hogy engem otthon Öcsikéznek, elvégre már tizenhét éves vagyok.

Frászt! hiszen Margóval ülök az óriáskeréken, köztünk Julcsi lányunk, tehát elmúltam harminc! hol van már a Bakács Kati, réges-régen disszidált (állítólag pincérnő Floridában), Julcsi fél, átölelem, n-ne izgulj, B-buci, m-mindjárt k-kiszállunk! motyogom, tudhattam volna, hogy semmi nem múlik el véglegesen, no de mi lesz a tévényilatkozattal? – az óriáskerék nem akar megállni, inkább gyorsít, bőrömet reszeli a szél, t-talán b-bedöglött? – a nyitott kabin vészesen imbolyog, ugye milyen jó repülni? – kérdi a feleségem a lányomtól, Julcsi aházik, összeszorítom a fogamat, hogy ne vacogjak, végre lassulunk, nincs baj, megúsztuk, kiszállunk, gyere, Julcsikám, k-késő van m-már, mondom ficamodott szájjal, mert da-da-dogok, de ha ez az ára annak, hogy elkerüljön minket a vész, akkor inkább da-da-dogjak örökké, legföljebb beteget jelentek, és ugrik a tévényilatkozat.

Szorítom Julcsi meleg kezét, remélem, a dadogás nem öröklődik, á, kizárt dolog, egy gyerekkori sokk nincs benne a génekben, csak az idegrendszer őrzi. Vigyáznunk kell, hogy Julcsit sose érje ilyen megrázkódtatás, szerencsére nem adhatok neki pisztolytáskát, honnét volna? Fürkészem Margó arcát, vajon észrevette már, hogy én da-da-dogok? előbb-utóbb úgyis rájön, na de attól még b-boldogan élhetünk, majd beszél ő helyettem, ő lesz a szószólóm, hm, esetleg nyilatkozhatna a tévének a nevemben? ez jó ötlet, őt küldöm be, vagy inkább Julcsit, vagy menjenek mind a ketten.

Nézem a televíziót, kulturális magazin, rögtön mi jövünk, a képernyőn feltűnik a lányom, gyere, Öcsi, késő van már! – mondja somolyogva (anyámtól hallotta utálatos becenevemet), rögtön elolvadok a gyönyörtől, pedig most az egész ország megtudhatta, hogy Öcsi vagyok, sebaj, Julcsi száján oly édesen cuppant a csé, azt se bánnám, ha eztán mindig öcsizne, arra gondolok, milyen hülyén viselkedtem volna én a kamerák előtt, ilyen alkalmakkor dől rólam a verejték, rekedten magyarázkodom, s örökké a plafonra bámulok, bezzeg Julcsi kivágta a rezet, okosan beszélt a könyvemről.

A képernyőn regényem részlete látható, villódzó feliratokban, zöld betűkkel, érdekes ötlet, én azt hittem, színészek fogják előadni, de így sokkal jobban tetszik, százszor megrágott mondataim édes-bús aláfestő zenére sorjáznak, hálistennek, olvasni s írni akkor is lehet, ha az ember da-da-da.

IX.

Hideg van, a lakás jégverem, rajtam flaneling, pulóver, posztóköpeny, sízokni, mégsem tudok fölmelegedni, talán tornáznom kéne, de minden mozdulat fáj, fagyos tagjaimban kihűlt a vér, a naptár március tizenötödikét mutat, ilyenkor még nincs ereje a napnak, ráadásul rögtön bebúvik a felhők mögé.

Tapogatom a radiátort, langyos, viszont a fölső cső, amelyben a forró víznek kellene érkeznie, határozottan jegeces, tehát abbahagyták a fűtést, disznóság, az idény április közepéig tart, és mi kilencszázhetven forintot fizetünk, mi történhetett? bedöglött a hőerőmű?

Az utolsó borda oldalánál tégla formájú dobozkát találok, átmegy rajta a falból jövő cső, a kazettán parányi lakat, felül pénzbedobó nyílások, ahá, szóval Angliában vagyok, világos! – fölegyenesedem, az ablakon át a Pozsonyi utat látom, vagyis mégse Anglia, no de a dobozka nyílásainál a felirat egyértelmű: negyed-, fél- és egész silinges érméket kell bedobni.

Mit csináljak? egyrészt nincsen apróm, másrészt csak forintom van, így aztán fagyoskodhatunk ítéletnapig, mindjárt jön Margó, hozza Julcsit az óvodából, neki talán lesz aprója, de silingje honnét volna? nem mondom, dollárt, márkát vagy frankot esetleg szerezhetnék, silinget viszont bajosan, mert hiszen Nagy-Britannia már régen áttért a tízes számrendszerre, és a silinget kivonták a forgalomból! Azonnal intézkednem kell, hogy a dobozkát szereljék át fontra, ha már forintra nem lehet, de miért nem lehet? egyáltalán, ki tette ide a Pozsonyi úti lakásunkba ezt az angol gázradiátort? hol a telefonkönyv? hamar fölhívom a távfűtő műveket, igen, de nincs vonal, persze, túlterhelt a központ, satöbbi, hálát adhatok az úristennek, hogy van telefonom, több barátom évek óta hiába kérvényezi, hiába rohangál fűhöz-fához protekcióért, ehhez képest gyerekség, hogy nekem silinget kell szereznem.

Hány penit ért egy siling? Nem jut eszembe (1 shilling = 12 pence, 1 pound = 20 shillings). Angliai utazásunk után az aprót beleraktam egy vázába, kétlem, hogy akadna köztük siling, hiszen mi hetvenhatban voltunk kint (tény). Az asztalra öntöm az érméket, csodák csodája, elég sok silinget találok, nézegetem e sosem látott pénzdarabokat, egyik oldalukon a királyi korona, a másikon valami épület, talán a parlament, agyonkopott érmek ezek, rajzolatuk alig kivehető, nem számít, fő, hogy végre meleg lesz.

Négy silinget dobok a résbe, surrogni kezd a gáz, nyomogatom a piros gombocskát, míg az elektromos szikrától a pici fúvóka végén föllobban a gyújtóláng, a kerek tárcsára tenyerelve várom, hogy bedurranjon a csóvasor (Keszkenő utcai lakásunkban volt gázkonvektor). Győzelem, dorombolnak a vörös fények, mázli, hogy én minden vacakot elteszek, számolgatom a pénzt, tíz silingem maradt, remélem, néhány napig fedezi a fűtést, aztán meglátjuk, írni fogok angliai barátaimnak, hogy küldjenek silinget, odakinn úgyse jó már semmire, nekünk pedig létkérdés, pontosabban szólva: melegkérdés, de az ugyanaz, mert ha hideg a lakás, Julcsi megfázik, és…

Kávét szeretnék főzni, az istenit, a konyhában nem működik a gáztűzhely, a bejövő csövön fölfedezem a dobozkát, dühödten a résbe dobok egy silinget, a gázművek is megőrült, miért csinálják ezt velem? hát én magyar állampolgár vagyok, most már örökkön örökké lejárt angol pénzeket kell hajkurásznom? Nyitnám a konyhaszekrény ajtaját, ott a dobozka, csak siling ellenében használhatom a saját csészéimet? kész agylövés! – zúgó fejjel kortyolgatom a kávét, látom, hogy a mosogató fölött a csapon is dobozka van, franckarika, maradjon a csésze koszosan, indulnék kifelé, ámde az ajtó zárva, a kilincsen a dobozka, egy silingért bemehetek a nagyszobába, óriási, még szerencse, hogy a másik ajtót nyitva felejtettem, na ebből elég, fölhívom a házkezelőséget, hogy azonnal csináljanak valamit! Na ja, nincs vonal, persze, a központ… illetve… a kagylón ott a dobozka. Ezen meg se lepődöm, a Magyar Posta mindig kitalál valamit, hogy ne unatkozzunk, viszont vonal a siling bedobása után sincs, az anyátok! –

Mérgesen trappogva vonulok a személyzeti szobába, ajtó, siling, egye meg a fene, az íróasztal mögé rogyok, csüggedten látom, hogy az olvasólámpán, az öngyújtón, a hamutartón, a fiókokon, sőt az írógépen is ott a dobozka, szórom az érméket a kaján nyílásokba, dolgoznom kell, hogy legalább forintjaim legyenek majd, remélem, ennivalót azért még magyar pénzért vásárolhatok.

Hol hagytam abba tegnap? – tíz körmöm harci indulót klopfol az asztal lapján, igen, a kilencedik fejezet közepén, tehát, ööö, izé, a fejem hűs görögdinnye, egy árva gondolat sincs benne, mi ez? mi ez? még nem vagyok olyan öreg, hogy kezdődhetne az agyérelmeszesedés! pillanatnyilag azt sem tudom, miről szól a fejezet, mi is a témája ennek a félkész dolognak, próbálok beleolvasni, ám a betűk kusza vonalakká torzulnak a papíron, aj, hát semmi kétség, meghülyültem, ez orvosi eset! – lihegve fészkelődöm, rémes gyanúm támad, reszkető kézzel tapogatom a homlokomat, ujjam a parányi dobozkába ütközik, bőrömön világosan érzem a pénzbedobó nyílás krómozott keretét, tehát ehhez is siling kell, de már nincsen több, eltékozoltam a lámpára, a fiókra, a hamutartóra, az öngyújtóra, az írógépre, most mit tegyek? és amilyen barom vagyok, becsuktam az ajtót! többé ki se mehetek innét.

X.

A sebességmérő mutatója a száznegyven nulláján rezeg, megtáltosodott a Trabant, biztosan erős hátszél van, furcsa, hogy nem dobálja a kocsit, a motor is szokatlanul csöndes, úgy zümmög, mint a neoncsövek, vállam vonogatva veszem tudomásul autóm átlényegülését, tiszta haszon, szeretnék mielőbb túl lenni a látogatáson, élvezettel előzöm a sokhengeres, számtalan köbcentis nyugati kocsikat, látom a visszapillantó tükörben a vezetők hüledező arcát, nyugi, barátaim, én vagyok az, akinek csodálkoznia kéne, alig érinti a talpam a gázpedált, mi történne, ha istenigazából beletaposnék?

Csak az nyugtalanít, hogy esetleg radarfelvételt készít rólam a rendőrség, sebaj, letagadom, no de uraim, száznegyvennel, egy Trabant? – fogom mondani, ettől zavarba jönnek majd. A négysávos autópálya felüljárók és alagutak bonyolult rendszerében kanyarog, égnek az opálos lámpák, pedig tiszta az idő, tart még a vénasszonyok nyara, a hibátlan betont selymesre festi a napfény, a szaggatott vonalak végtelen csíkká olvadnak össze, vigyáznom kell, nehogy túlmenjek a kijárón a nagy rohanásban, a Port dö Sáranton az enyém (Charenton, valószínűleg az elmegyógyintézet miatt).

Tőlem balra ormótlan cápa-szitroen halad, kétszer olyan hosszú, mint a Trabant, púpos teveként ringatózik, harcsabajszú férfi vezeti, két ujjával a győzelem betűjét mutatja nekem, le akar hagyni, kipufogócsöve vörösen izzik, szikrákat hány, a végén még fölrobban, lassítok, hogy elengedjem, hiába, pontosan egymás mellett robogunk, lehet, hogy szórakozik? bekaphatja! – a másik oldalra fordítom a fejem, hosszú panelház áll az út mentén, az erkélysoron fölirat: A KORMÁNY FEDJE BE AZ AUTÓPÁLYÁKAT, ALUDNI AKARUNK! Igazuk van, nálunk is csak csukott ablaknál lehet tévét nézni vagy beszélgetni (Keszkenő utca). Nagy, kék táblák jelzik, hogy péázs (péage, útvám), fene a franciákba, már a périfériken (Párizst övező autópálya-gyűrű) is pénzt kérnek (nem), riadtan turkálok a táskámban, csak tíz-húsz frank van nálam, szerencsére itt a sárantoni kapu, még a péázs előtt lefordulhatok.

Kínos emelkedő, a Trabant picit füstölögni kezd, nem szereti a dombokat. Csuklós autóbusz fújtat előttem, ötvenhatos (Vörös Hadsereg útja), a megálló után kell balra kanyarodnom, remélem, beenged a portás, ha a falábú van szolgálatban, akkor minden rendben, őt már több ízben lefizettem, igen, amint észrevesz, nyitja a kétszárnyú vaskaput, nyújtom a baksist, mutatóujját kalauzsapkája ellenzőjéhez érintve köszöni.

E félhomályos folyosókon a legforróbb nyárban is fáznék, a jegeces kövek hidege csípi a talpam a cipőn keresztül, sietek, néhány fehér köpenyes ápolónő jön szembe, elslisszolok mellettük, nehogy megkérdezzék, mit keresek itt, hiszen ma nincsen látogatás. Belátni a kórtermekbe, boldog volnék, ha errefelé találnám az anyámat, könyörögtem, hogy helyezzék át a zárt osztályról, az ő állapota igazán nem… nem annyira… A doktornő hisztérikus hangon utasított vissza, bízzam ezt rá, a kedves mama a legjobb kezekben van, és a szükséges kezelést csak az egyes nőin tudják megcsinálni, viszont ha én kételkedem a szakértelmében, a saját felelősségemre elvihetem, oda vihetem, ahová akarom, ő igazán nem kényszerít minket semmire, a kedves mama önszántából feküdt be, aláírta a nyilatkozatot! – lobogtatta a papirost, erre ugye mit lehet felelni.

De mégis őrjítő, hogy nincs kilincs az ajtón, csöngetni kell, aztán vagy kinyitják, vagy nem, attól függ, van-e a közelben ápolónő, órákig szobrozhat az ember, mire bejut, lusták előrecaplatni az ügyeletesszobából, nem izgatják magukat, tudják, csak a látogatók csengetnek, az orvosok, takarítók, konyhások, betegszállítók zsebében ott a kulcs, gyűlölöm a várakozást a fehér ajtónál, a kettes női bezzeg tárva-nyitva, pongyolás nők mászkálnak a folyosón, látják, hogy ide akarok bemenni, tessék csöngetni, javasolják barátságosan, szemükből süt a szánakozás, mert akinek valakije a zárt osztályra került, azt sajnálni kell, az isten verje meg, sejtem, hogy mire való a csengő, nyomkodtam eleget.

Nem adtak sétajegyet, motyogja anya, talán majd holnap! – hangja színtelen, arcán merev a bőr, mintha ráfagytak volna a vonások, szembogarában az állandósult riadalom fényei, halántékán újabb, vörös udvarú hegek (elektrosokk), mi lesz velem, édes fiam? sose adnak sétajegyet! Szorongatom a kezét, arra gondolok, már nem azt kérdi, mikor engedik haza, beérné a sétajeggyel, mely följogosítaná, hogy délelőttönként a lejtős parkban ücsörögjön, áh, pillanatnyilag én is beérném vele, hiszen akkor odakinn találkozhatnánk, nem kéne toporognom az ajtónál, s azután e reménytelen kórházi padon szoronganunk, orrnyúzó gyógyszerszagban. Ide nyílik a három „ágyasterem”, tudniillik az ön- vagy közveszélyeseket a fordulón túl tartják, ott vannak a ketreces fekhelyek, megőrülnék, ha egyszer bezárnának valamelyikbe (vagy inkább fordítva?).

Négy liter narancslét hoztam anyának, száraz a nyelve a gyógyszerektől, legszívesebben állandóan inna, naponta kétszer be kell vennie egy kanál konyhasót ostyába bugyolálva, s ha az ízetlen hártyát nem sikerül tökéletesen zárt csomaggá sodornia, szétnyílik a szájában, öklendezik tőle, kihányom, Öcsikém, nem tehetek róla, kihányom.

Mikor lesz az érettségi? – kérdi tétován, a torkom elszorul, anya, én már réges-régen leérettségiztem! Ő szipog, ingatja a fejét, persze, Öcsikém, tudom… – nyalogatja a szája szélét, azután hirtelen kezdi: van énnekem egy problémám, meg tudnád mondani nekem a lánykori nevemet? sehogy se jut eszembe! – aggódva várja a választ, hamarjában fogalmam sincs, előrántom a személyi igazolványomat, abban benne van, kétségbeesetten pergetem a könyvecske fakó lapjait, nem találom a megfelelő oldalt, csüggedten legyintek, nem mindegy? úgyse az ő lánykori nevén múlnak a dolgok.

A doktornő esküdözik, hogy az emlékezetkiesés a sokkolás természetes velejárója, legyünk türelemmel, majd elmúlik (igaza volt), hihetek-e ennek az ideges szájú asszonynak? anya ragaszkodik hozzá, a kezdetektől ő az orvosa (még élt az apám, amikor anyára rátört a feleslegesség érzete, napokig föl sem kelt az ágyból), de tényleg muszáj áramot ereszteni anya fejébe, csupán azért, mert elvesztette az életkedvét? Szegényke, mindig reménykedve érdeklődik, beszéltem-e a doktornővel, és én mindig beszélek is vele, csakhogy ő hűvös félmondatokkal ráz le, a kedves mama lassan javul, nem mondhatok időpontot, akkor viheti haza, ha az állapota ezt lehetővé teszi! – pipaszurkáló ujjai a sztetoszkóp gumicsövét csavargatják, úgy érzem, máris terhére vagyok, a boríték láttán sem enyhül a szigora, gépiesen gyűri zsebre, árkos szeméből határozott rosszallást olvasok ki, mintha engem hibáztatna, az ég szerelmére, hát mit tehetnék?

Szüljön egy unokát az anyjának, mondta a doktornő (igen), a kisgyerek lekötné a figyelmét, volna valami életcélja, az meggyógyítaná (nem, később három unokát szültünk neki, kettőt a nővérem, egyet Margó, a betegség mégse múlt el, bár talán hosszabbá váltak a mélypontok közti időszakok). Kezcsókom, tizenkilenc éves vagyok és nőtlen, honnét szerezzek neki unokát? Az már a maga dolga, micsoda fiú maga, ha ennyi áldozatra sem képes a kedves mamájáért? Hát, megpróbálhatom… esetleg.

Kölcsönkértem két darab szalmaszőke kislányt Gádor Gyuritól (barátom), tiszta haszon, hogy ikrei vannak (nincsenek), így a hatás remélhetőleg kétszeres lesz, csak azért aggódom, nehogy anya rájöjjön a turpisságra, Margóval egész este gyakoroltuk a neveket, Bori és Teri, no de melyik a Bori? melyik a Teri? egyformák, mint két tojás! Margó úgy véli, Tercsinek kékebb a szeme, Borcsinak sárgább a haja, én hiába erőlködöm, mindig összetévesztem őket, kínos, ha az ember nem tudja megkülönböztetni a saját gyerekeit, majd azt mondom nekik: édesem, teljes joggal, hisz igazán édesek. Margó rám pisszeg, mutogat a hátam mögé, megfordulok, jesszus, anya jött be a szobába, hogy kerül ide? csak estére vártuk! Leereszti a bőröndöt, szerbusztok, gyerekek.

Összepuszilta az ikreket, egyenesben vagyunk, nem tűnt föl neki, hogy miképpen szülhettünk mi két hatéves kislányt a másfél hónap alatt, amíg ő a Lipótmezőn volt, illetve „szanatóriumban”, ahogyan a barátoknak és ismerősöknek mondtuk, részint az ő kérésére, részint kínunkban, habár igazán nem kell szégyellni, mindenkivel megtörténhet, de azért ezt mégse veri nagy dobra az ember.

Ülünk az elmegyógyintézet kertjében (újra visszakerült?), kivágták innét az öreg fákat, köríves padsorokat építettek a helyükre, alant kerek porond látszik (nem), hm, talán szabadtéri színház lesz itt? valószínű, mert kétoldalt reflektorállványokat szerelnek, próbálgatják a színes fényeket, ilyenkor ősszel hamar sötétedik, a kék, zöld, piros, lila pászmák vibrálnak a homályban, az órámra pillantok, negyed hat, mennem kéne, ötig tart a látogatás, már csak mi üldögélünk a tribünön, ezek szerint anya mégis kapott sétajegyet, külön kegy, hogy délutánra.

Anya a kezemet szorongatva beszél, nehezen tudok odafigyelni, az jár a fejemben, mi lesz, ha bezárják a kaput, vasárnap van, talán hazamegy a portás, és én itt rekedek, fél hat múlt, erőltetem a szememet, de a sötétségben nem látok el a kapuig, mindegy, biztosan ki lehet mászni a kerítésen valahol.

Felelőtlenek vagytok ti, nagyon felelőtlenek, hadarja anya, csak úgy egyszerűen fogjátok magatokat, és gyereket szültök, ráadásul mindjárt kettőt! Röhögnöm kell, azt hiszed, tudtuk előre, hány lesz belőle? – idegesen mocorgok, már biztosan bezárták a kaput, hét óra, csoda, hogy anya ilyen sokáig kint maradhat a kertben, különben is, miért felelőtlenség a gyerekszülés? Legalább a doktornőnél tájékozódhattál volna, Öcsikém, jól nézünk ki, ha öröklődik. Micsoda??? Hát, a depresszió… és… Margó édesanyja is (öngyilkos lett, amikor ő tizenhárom éves volt).

Durr! – becsaptam az ajtót, ebből elég (otthon vagyunk, a Pozsonyi úton), Margó összeveszett anyával, mindketten zokognak, anya arra hivatkozik, hogy ő csak jóindulatból hozta szóba, mert aggódik az unokáiért, ez érthető, Margó viszont nem tudja elviselni, ha arra emlékeztetik, hogy az anyja kivetette magát az ablakon, minden szava célba dobott késként süvít: ha öröklődik, akkor először az Öcsi lesz depressziós! de nem lesz! nem lesz! senki se lesz! világosan megmondta a doktornő, hogy a depresszió attól van, ha az embernek nincsen életcélja, ha valaki egész életében csak… Folytasd! – sikítja anya, hiába menekültem a fürdőszobába, tisztán áthallatszik, folytasd, mit csináltam én egész életemben? Jaj, Margó visszavonhatatlan igazságokat fog neki mondani, berohanok hozzájuk, könyörgök, hagyjátok abba!

A Budapest Szálloda hengerépülete, a lapos tetőterasz korlátjánál állok, azért jöttem ide, hogy végezzek magammal (ezerkilencszázhatvannyolc szeptember hetedike, szombat), ám ahhoz túl gyáva vagyok (igen), nem vettek föl a bölcsészkarra, barátaim és szerelmeim cserben hagytak, naponta nyolc órát kell ácsorognom a nyomdában, leülni tilos, nincs is hová, igaz, suttyomban kihúzhatja az ember a regál fiókját, hogy a szélére csüccsenjen, e kényelmetlen pihenők után még összetörtebbnek érzed magad, mint előtte, lábamon dagadoznak a visszerek, fogínyem sajog az ólomtól, hiába vedelem a védőitalként kapott langyos tejet, szemem ugrál az apró betűktől, vaskos ujjaim kínlódva csipegetik a picike fémtesteket a rekeszekből, állandóan szétesik a szedésem, hülye ötlet volt nyomdásznak mennem, az a homályos elképzelés vezérelt, hogy így legalább az irodalom közelében lehetek, apa helyeselte, jó szakma, szép szakma, szegény apa, be kellett feküdnie a kórházba, súlyos beteg a szívével, infúziót kap, és én biztosra veszem, hogy meg fog halni (háromnegyed év múlva tényleg), gyűlölöm magam ezért a gondolatért meg a következőért: mi lesz velem nélküle? – önző állat vagyok, csak ez érdekel, áh, semmi sem érdekel, életemnek nincs értelme, mások mondatait szedegetem a mocskos tapintású ólombetűkből, délután fáradtan ülök az ágyam szélén, így telnek a napok.

Egy ronda, kövér férfi figyel, pincérruhában van, vörös csokornyakkendővel, akárhányszor feléje sandítok, mutatóujját magasba emelve nemet int, hülye dagadt, mi köze hozzá? – a mélybe meredek, odalent csupa pocsolya a főbejárat előtti lépcsősor, vacognak a szürke vizek, nem elég a két és fél másodperces zuhanás, melyet bizonyára artikulátlan üvöltéssel töltenék, a végén úgy zöttyennék a tócsába, mint ahogyan egy kanalat ejtenek a nagyjából kiürült levesestányérba, azzal a különbséggel, hogy nemcsak a lé, én is szertefröccsennék.

A pasi folyton engem bámul, hájas arcán fénylő izzadságfoltok, petyhüdt ajka nedves, hm, ez buzi! – gyomromat hánykolja az undor, igyekszem a lehető legtávolabbra húzódni tőle, a terasz túlsó oldalára sietek, jön utánam, közönyös arccal nézek lefelé, homokos föveny, tarka napernyőkkel, a tenger olajosan csillog (Mamaia), kihalt a plázs, még alszanak a nyaralók, hajnalodik.

Ideért mellém, nyakamon érzem fülledt lélegzetvételét, elájulok, ha nem megy odébb, és nem megy, magamban számolok, hét, nyolc, kilenc, tíz, hirtelen hátrafordulok, a képébe ordítom az egyetlen román káromkodást, amelyre Sárika – Váradon élő nagynéném – tanított (már elfelejtettem), a hájpacni vigyorog, rügyezel, Öcsi! – mondja magyarul, bal keze borotválkozótükörben végződik, az orromhoz nyomja, bandzsán farkasszemezem eltorzult arcommal, bőröm iszonyú pattanásokkal teli, rettenetes, tudtam, hogy nem vagyok férfiszépség, de csak most eszmélek rá önnön rondaságomra, miért nem szólt senki? biztosan röhögnek rajtam a hátam mögött, ezt nem lehet kibírni! – felkapaszkodom a rácsokon, hajamat fújja a szél, egyensúlyozom a korlát peremén, akár a kötéltáncosok, a dagadék elviselhetetlenül vigyorog, végre nekilendülök, próbálom összeszorítani a számat, hogy ne üvöltsek, ám a légnyomás szétfeszíti, becsurog a torkomba a hajnali ég, határozottan uborkaízű, puhán fúródom a homokba, nincs megállás, fejemmel függőleges gödröt vájok, mint egy szuperszonikus vakond, hálistennek nem ordítottam, külön szerencse, hogy ilyen mélyre döfődtem a talajba, legalább nem gyűlnek körém a bámészkodók, remek, gondoskodtam a saját temetésemről.

XI.

Sajátságos, hogy éppen engem választottak, a lomha értelmiségit, bár néhány éve rendszeresen járok teniszezni, leadtam fölösleges kilóimból, mégse hittem volna, hogy az ütögetéstől így megedződhet az ember, ráadásul a rengeteg cigaretta és kávé sem kifejezetten egészséges, mindegy, azt mondták, vasszervezetem van, méltán lehetek büszke rá, csak a titokzatoskodásuk idegesít, ha már egyszer engem ért a megtiszteltetés, igazán közölhetnék végre a részleteket, komoly dolog az űrutazás, amint fellőnek, minden valamirevaló újságba bekerül a nevem. Sajnos, kénytelen vagyok belátni, hogy ez az egyetlen esélyem a világhírre, pedig ifjúkoromban nagyképűen hirdettem: mire a negyedik ikszbe lépek, meg fogom kapni az irodalmi Nobel-díjat, most harmincegy múltam, s biztosan tudom, hogy tévedtem, kiben vagy miben keressem a hibát? magamban? származásomban s anyanyelvemben? A díjbizottság irodalmon kívüli szempontjaiban? A világ politikai és gazdasági helyzetében? A szerencse forgandóságában? – utóbbi most mégis nekem kedvezett, hisz én lettem a magyar űrhajósjelölt.

Na tessék, elaludtam, a fene egye meg, kapkodva öltözködöm, a fogpaszta a tükörre fröccsen, pofámon háromnapos a sörte, nincs rá idő, hogy levágjam (gyönge a bőröm, erős a szakállam, minden borotválkozás után több sebből vérzem, reggelenként döntenem kell: ma szőrt viseljek az arcomon vagy alvadt vérdarabokat), rögtön a fellövés után kezdődik az első tévéadás – Eurovízió, Intervigyényie stb. –, az egész világ borostásan fog látni a képernyőn, bár az űrközpontban talán akad egy férfifodrász, majd meglátjuk, gyerünk, itt az aktatáska, hetekkel ezelőtt összekészítettem a szükséges holmikat, szappan, törülköző, pizsama, papucs, váltás fehérnemű, cigaretta, jegyzetfüzet, ceruzák, radír, egy példány a legutolsó könyvemből (Valaki más), gondoltam, a tévéközvetítés során felmutatom, hátha így elérhetem, hogy lefordítsák az összes világnyelvre, mert az mégiscsak szenzáció, ha a magyar űrhajós mellesleg író.

Az a baj, hogy éjszaka üzentek értem, kábán tántorogtam ajtót nyitni, egy rendőr tizedes állt a folyosón, kezében villamosjegy méretű cédula, arról olvasta: jelenjen meg holnap reggel hatkor a… Féltem, hogy a lányok fölébrednek, köszönöm, mondtam neki, és most nem emlékszem, hol kéne megjelennem, a végén még lekésem az űrutazást, idegesen lapozgatom a közületi telefonkönyvet, de nincs benne az űrközpont, hát persze, hiszen az nem Magyarországon van, hanem a Szovjetunióban, tárcsázom az interurbán tudakozót, hiába, nem tudják, nyilván titkos, mit csináljak? üljek kocsiba, s hajtsak azonnal Záhonyba, vagy inkább Ferihegyre s a legközelebbi járattal Moszkvába? reménytelen, még a piros útlevelem sincs nálam, be kellett adnom az IBUSZ-hoz, a határőrök nem fogják elhinni, hogy én vagyok az űrhajósjelölt, ez hétpecsétes titok, miért nem írtam föl a címet, amikor mondta a rendőr? csak nyugalom, talán eszembe fog jutni, jelenjen meg holnap reggel… (tíz órakor a kerületi rendőrőrsön, igen, a leszerelés után két héttel idéztek be így, a fellebbezésem ügyében – rendőrhatósági figyelmeztetésben részesítettek a katonai elhárítók –, az üzenethozó tizedessel azért végeztem oly kurtán-furcsán, nehogy anya észrevegye, nagyon ki volt készülve akkoriban, jobb, ha nem tud róla, mibe keveredtem, a rendőrről nyilván eszébe jutnának az ötvenes évek, sokszor mesélte, hogy valahányszor csöngettek, összerándult a gyomra, hátha apáért jönnek.

Megoldódott a probléma, amint lementem a házunk elé, egy sötétkék furgon várt rám, oldalán a Szojuz-program színes emblémája, lóhalálában száguldottunk a… fogalmam sincs, hová, bekötött szemmel vezettek valami sóderos udvarféleségen, azután tekervényes folyosókon, most itt kell várnom e hordó formájú kazamatában, oldalt poros szalmazsák, mellette öreg sparhelt, középen néhány roskatag szék (a Délibáb utca tizennyolc pincéje, nekem Erdőssanya mutatta meg), azért ennél nagyobb kényelemre számítottam, elvégre nem mindennap lőnek egy magyar embert az űrbe. A szalmazsák szélére csüccsenek, kinyitom a sparhelt sütőjét, odabenn sárgult újságkötegek, Szabad Nép, Szabad Ifjúság, Színház és Mozi, talán ha szépen megkérem a parancsnokot, nekem adják, gyűjtöm a régi lapokat.

A vasajtó zárva, kezdem elveszíteni a türelmemet, kopogtatok, hiába, odakinn moccanatlan csönd, mi a franc lesz? – dörömbölök, ordibálok, hé, valaki! Ajjaj, esetleg… a késés miatt… – az ablak alá tolom a tűzhelyt, fölmászom rá, kinézek, semmi kétség, ez a Délibáb utca, gyermekkorom színhelye, a háromház pincéjében vagyok, meglep, hogy a magyar űrhajózási bizottság éppen ide költözött, bár álcázási szempontból tökéletes, e randa, Rákosi-barokk stílusú épületekre nyilván nem gyanakszik a nyugati hírszerzés.

Az utca üres, csak néhány hajhálós biciklista tréningezik középen, az ovális betonteknőben (Millenáris pálya), úgy látom, üldözős versenyre készülnek, lépkedek feléjük a keskeny járdán (tehát valahogyan kiszabadultam), Zsolt is köztük van (nővérem első férje, linkóci alak, ifjúsági kerékpárbajnok), lengetem a kalapomat, észrevesz, súg valamit a társainak, aztán fennhangon rikoltja: elkészülni, vigyázz, kész, rajt! fogd meg! – de hiszen nem ő az, csak nagyon hasonlít rá, mindannyian felém tekernek, hohó, ezek rám vadásznak, vállukon géppisztoly himbálódzik, AKM (Andrej Kalacsnyikov Modern), lélekszakadva berohanok a háromház innenső kapuján, le az alagsorba, a pinceajtóhoz, disznóság, hová tűntek a biztonsági szolgálat emberei? és ha valami bajom esik? – lihegve visszanézek, csönd van, a lépcsőház kihalt. Törölgetem a homlokomról a verejtéket, éledezik bennem a gyanú, hogy nincsen rám szüksége már senkinek, talán az alteregómat lőtték föl helyettem, a késés miatt, lőttek a világhírnek.

Kövessen, mondja laktanyánk elhárító főnöke, nyugalmat színlelve blattyogok utána, mereven szemlélem puffadt ülepén a kifényesedett nadrágot, agyamba vésődik a szövet durva erezete, mintha most látnám először, pedig az enyém is ugyanilyen.

Ülök a hengerelt mintázatú falnál, egy nyikorgós széken, a kerek karimájú olvasólámpa a pofámba világít, fényes körök ugrálnak az agyamban, két tiszt (alezredes és őrnagy) vallat fölváltva, ahogyan a krimikben szokás, a helyiség homorú plafonját bámulom, a háromház pincéjére emlékeztet, szűkszavúan felelgetek a keresztkérdésekre, nem hinném, hogy sikerül összezavarniuk, hiába ravaszkodnak, tudom én, H. miatt jöttek (Margó mesélte a legutolsó látogatáson, hogy H.-t bevitték a Gyorskocsi utcába, izgatás vádjával, s most áll a bál, az égvilágon mindenkit kihallgatnak, már ő is kapott idézést. Vártam, mikor kerülök sorra, úgy képzeltem, majd fölhívatnak Pestre, s talán otthon tölthetek egy éjszakát. De aki katona, azzal a hadsereg nyomozói foglalkoznak, helybe jöttek).

Csak nem akarnak a tárgyra térni, harmadik órája faggatnak, mintha valóban érdekelné őket, hogy miért nem vettek föl engem a bölcsészkarra, miért jelentkeztem azután a jogra, miért rúgták ki az apámat a belügyből negyvenkilencben, miért járok én az ELTE Vietnami Szolidaritási Bizottsága által szervezett tüntetésekre, miért szerveztem ingyenes szavalóesteket kubai költők verseiből, miért kezdtem fordítani Che Guevara naplóját, szeretném tudni, honnét ilyen fenemód jól értesültek, legszívesebben azt válaszolnám, semmi közük ehhez, jussunk már végre H.-hoz! – ám én honvéd vagyok, ők pedig tisztek, nem merek velük szemtelenkedni, mind idegesebben magyarázkodom, hát hiszen kötelességünk tiltakozni az amerikai agresszió ellen, hát hiszen Kuba szi, jenki nó, hát hiszen Ho-Ho-Hosimin, Cse-Cse-Gevara, hát hiszen aki közömbös hüje, annak köztünk nincs heje, hát hiszen VELED VAGYUNK, VIETNÁM.

Ne agitáljon itten, förmed rám az alezredes, sértődötten rángatom a vállamat, a tüntetésekről kérdeztek, én igazán rendesen feleltem, mindent elmondtam, amit tudok. Na, és azt tudja-e, morogja az őrnagy, hogy nem lehet ám csak úgy tömegesen kicaplatni az utcára, ahhoz hatósági engedély kell! Volt engedély! Biztos? Biztos, mondom tétován, mert sose győződtem meg róla, hogy van-e hivatalos papír, de a KISZ szervezte… illetve a KISZ égisze alatt szerveztük… – elönt az izzadság, a végén még kiderül, hogy… Nagyokat nyelek, szerencsére nem firtatják tovább a tüntetéseket, szóval, maga szerint a világforradalom küszöbön áll, mondja az alezredes. Ez váratlanul ért, miből… honnan tetszik gondol… honnét gondolja az alezredes elvtárs? A dús szemöldökű tiszt jelentőségteljes arccal bólogat, szóval, maga szerint fel kell akasztani a bürokratákat, mi? Összerándul a gyomrom, tehát kutattak a szekrényemben a rohadtak, megtalálták a pepita füzetet, melybe mindenfélét beleirkálok, láthatja, mindent tudunk, tagadásnak semmi értelme! – bömböli az őrnagy, kilép az ajtón, majd rögtön vissza is jön, súgva kérdez tőle valamit az alezredes, az őrnagy a kezével jelzi, hogy minden rendben, pillanatnyi késéssel értem meg a mondatfoszlányt: be van kapcsolva? Tehát vallomásomat magnóra veszik, jövök rá döbbenten, akkor ez komoly, akkor lehet, hogy nem is tanú vagyok, hanem.

A két tiszt üvölteni kezd, megkeserülöm ám, ha nem parírozok, kár reménykednem a fővárosi összeköttetéseimben, mert azok itt szart se érnek, kapjak a diómhoz, fogjam fel végre, hogy ők futira (büntetőszázad) vághatnak parancsmegtagadásért, várhatom aztán, hogy mikor szerelnek le, és ugrik az egyetem, hát ehhez tartsam magam, tegyek őszinte vallomást, minél előbb, annál jobb! – hirtelen hagyják abba, szuszognak, aztán az őrnagy az íróasztalra támaszkodva magasodik fölém, tehát hogyan érti maga azt a világforradalmat? mikor akarja kirobbantani? Látom a szemükben, biztosra veszik, most sarokba szorítottak, nevetséges, a pepita füzetem lesz a bűnjel? – sóhajtok, engedelmes magyarázkodással próbálom bebizonyítani, hogy följegyzéseim sem szó szerint értendőek, ezek például a tavalyi… illetve a tavalyelőtti francia diáklázadások jelszavai, pontosabban falfeliratok, olvastam egy cikket a Sternben, abból másoltam ki. Aha, tehát maga nyugati újságokat olvas, na, és honnét szerzi be? Nem szerzem be, csak úgy… a kezembe akadt. A kezébe akadt, ismétli az alezredes fenyegető hangsúllyal, borsódzik tőle a hátam, azt a Sternt éppen H.-tól kaptam kölcsön, nem mondhatom meg nekik, talán ez már izgatásnak minősül, lesütött szemmel hallgatok.

Újabb idézeteket olvasnak a fejemre a pepita füzetből, kedves költőim és filozófusaim fontos gondolatait, így egymás után különösen hatnak, a tisztek idegen nyomatékkal ejtik a szavakat, s az általam bölcsnek, józannak, mértékadónak vélt mondatok és bekezdések eredeti értelme szertefoszlik, torz és kegyetlen szöveggé elegyednek, bakugrásos zagyvaságuk megdöbbent, némi rosszindulattal uszító röpiratnak tekinthető ez a gyűjtemény, márpedig rosszindulatban itt nincs hiány, hogyan védekezzem? mivel érveljek? hiszen én csak úgy… kedvtelésből írogattam a pepita füzetbe, fölcsípve példaképeim eszmefoszlányait, homályosan reméltem, jók lesznek még valamire, álmomban sem képzeltem, hogy ellenem fordíthatóak, kapkodós fejtegetésekbe bocsátkozva igyekszem megvilágítani jegyzeteim célját, illetve céltalanságát, már tudniillik az ő szempontjaik szerint, sajnos, kissé dadogva beszélek, de nem ez a fő baj, hanem az, hogy hiába próbálom kimutatni e verssorok és prózamorzsák ártatlanságát, államellenes szervezkedésre buzdító jelszavakként buknak ki a számon… úristen, még a József Attila-idézetek is, gyors váltással bizonygatni kezdem, hogy a költő még a másik, a régi, a kapitalista társadalmat bírálta, ez kétségbevonhatatlan tény, hiszen harminchatban… harminchétben… harmincnyolcban… nem tudom biztosan… meghalt… öngyilkos lett.

Elutasító arccal figyel a két tiszt, érzem, ügyem csehül áll, ha már dadogok, legalább nem kéne ennyire hadarnom, persze, félek, hogy közbevágnak és belém fojtják a szót, összevissza beszélek, így még gyanúsabbá válok, mert aki ilyen lélekszakadva darál, annak nem lehet igaza, szeretnék lassítani, de a nyelvemet ösztöneim rángatják, hagyom a francba József Attilát, áttérek Ghe Guevarára, Marxra, Bálint Györgyre, aztán Milovan Gyilaszra, Aragonra, Nagy Lajosra, aztán Konfuciuszra, Mórusz Tamásra, Tőkei Ferencre, aztán Kirkegaardra, Marcuséra, Ladányi Mihályra, hiába, mind összeesküdtek ellenem, mondataik hallatán a tisztek gúnyosan bólogatnak, folytassa csak, folytassa! – biztat az alezredes, megkönnyíti a dolgunkat, bizony, helyesel az őrnagy, önnön vádbeszédét hadarja!

Nna, most mesélje el szépen, hogy mióta ismeri H.-t? A kérdés meglep, már el is feledkeztem H.-ról, hát jó, ezerkilencszázhatvannégy óta ismerem H.-t. Honnét? Egy osztálytársam mutatta be, aki egy házban lakott H.-ékkal. Milyen kapcsolatban állt H.-val? Baráti kapcsolatban álltam vele.

Szabatosan válaszolgatok, ragaszkodván a tényekhez, szerencsére semmiféle terhelő adatot nem tudok róla, illetve csak hallomásból (rebesgették, hogy H. állítólag röplapokat készít, az új gazdasági mechanizmus elleni tiltakozásra bujtogató szöveggel, H. március tizenötödikén nemzeti függetlenséget követelő emlékbeszédet akar tartani a Petőfi-szobornál, H. rendszeresen bejár a kínai követségre valamiféle anyagokért, mert szerinte egyedül a kínai út vezethet a kommunizmushoz, szemben az európai fridzsider-szocializmusokkal, H. széles körű mozgalmat indított: jelentkezzünk Vietnamba önkéntesnek, ésatöbbi. Utóbbi tény, H. öccse mutatta az ívet, alá is írtam, de azután nem lett folytatása, bár többek szerint a listát elküldték a kormánynak. H. imádja az üldözött harcos szerepét játszani, csodálkozom, hogy a belügyi szervek ilyen komolyan veszik, kizárták az egyetemről és a KISZ-ből, többször házkutatást tartottak náluk, aztán rendőri felügyelet alá helyezték, most meg ez az izgatási ügy, édes istenem, kit izgat H.? Legfeljebb a barátnőit, mondhatnám sandán).

Az alezredes és az őrnagy elégedetlen, hogyhogy maga nem tud semmit H. dolgairól, ha egyszer barátok voltak? Ugyanis kapcsolatunk kábé két éve meglazult, mert én, mint említettem, nyomdász lettem, és ritkán jártam abba a bölcsésztársaságba, ahol ő volt a közp… a közös szál. Mi az, hogy közös szál? – az őrnagy az asztalra csap, maga valami mást akart mondani! Nem. De igen! De nem! De igenigen! De nemnem!

Jézusom, kezdik újra, megint elölről, miért nem vettek föl engem a bölcsészkarra, miért jelentkeztem azután a jogra, miért rúgták ki az apámat a belügyből negyvenkilencben, miért járok én az ELTE Vietnami Szolidaritási Bizottsága által szervezett tüntetésekre, miért szerveztem ingyenes szavalóesteket kubai költők verseiből, miért kezdtem fordítani Che Guevara naplóját, aztán következnek az idézetek a pepita füzetből, és: nna, most mesélje el szépen, hogy mióta ismeri H.-t. Már szívem teljes melegével gyűlölöm őt, ezt a sovány, szakállas srácot, miatta vallatnak, miatta hányják szememre a szép gondolatokat, melyekben hittem, legszívesebben fölpattannék és elrohannék innen, ki a szabad levegőre, fel is állok, s az ablakon át ugrom a frissen nyírt pázsitra (ehelyett váratlanul előhúzott az alezredes egy gépelt papirost, fölolvasta: rendőrhatósági figyelmeztetésben részesítem, mert 1. kapcsolatban áll H.-val, 2. az ön eszméi államellenesek. Ezen határozat ellen fellebbezést nyújthat be a Magasabb Egység elhárító parancsnokához. Dátum, aláírás).

Mázlim van, éppen erre vonul a századom, gyorsan beállok a sorba, itt biztosan nem keresnek, fújom a dalt a többiekkel, szá-za-dos úr se-je-haj, szá-za-dos úr ha fel-ül a lo-vá-ra.

Légi deszant kiképzést kapunk, a főtörzs szerint ez dicsőség, mert ránk esett a választás, úgy becsüljük meg magunkat, napok óta reggeltől estig mást se csinálunk, csak a deszantolást, nagy az izgalom, mert a helikopteres bemutatót végignézik majd a fejesek a háemből, jön egy bohócgatyás (tábornok) is, a gyakorlótér szélére épült a makett, tulajdonképpen egy fekvő alumíniumhenger, deszkapadlózattal, lecsapható ajtóval, a főtörzs kinyitja, s azt ordítja: beszállááás! – ekkor mi teljes menetfölszerelésben, homokkal töltött lőszeres ládákkal berohanunk a hengerbe, a normaidő fél perc, de sajnos, csak negyvenhét másodperc alatt tudjuk megcsinálni, a főtörzs ránk csapja az ajtót, lihegünk a sötétben, hirtelen újra kinyitja, s azt ordítja: kiszállááás! – ekkor mi teljes menetfölszerelésben, homokkal töltött lőszeres ládákkal kirohanunk, a normaidő huszonöt, de sajnos, csak harminckilenc alatt tudjuk.

Eljött a nagy nap, itt vannak a helikopterek (nem, a bemutató alatt vallattak engem, csak utóbb mesélték a srácok, hogy mi volt), óriási a felfordulás, az ezredparancsnok bokázik a tábornok előtt, távcsövön figyeljük a helikopter kerek ablakából, hátradőlök a kényelmetlen fapadon, mely engem a régi hatos villamosokra emlékeztet, észreveszem, hogy a pilóta mellett H. ül, bőrnadrágban és zakóban, homlokán motorosszemüveg, ajjaj, lebuktam, ha rájönnek, hogy H. eljött meglátogatni engem, félrefordulok, semmi közöm hozzá, fölvisítanak a motorok, a kifutópálya szélére gurulunk, KÉRJÜK AZ ÖVEKET BEKAPCSOLNI S A DOHÁNYZÁST ABBAHAGYNI! – mondja egy olajosan csengő női hang magyarul és angolul, gépünk nekifut, csodálkozom ezen, úgy tudtam, a helikopter függőlegesen száll fel, meredeken csusszanunk a szürke ködgomolygásba, a falhoz lapít a légnyomás.

A csinos sztyuárdesz összeszedi a tálcákat, előresiet, látom a nyitva hagyott ajtón át, hogy kezébe veszi a mikrofont, UGRÁSRA FÖLKÉSZÜLNI! – figyelmeztet magyarul és angolul, tülekedve sorakozunk a kerek nyílásnál, a rúdra akasztjuk a horgot, azután kilépünk a puha felhőkre.

H. himbálódzik mellettem, ne gyere ilyen közel, bazmeg, sziszegem, a végén még összeakad az ernyőnk! H. barátságosan integet, nyugi, öregfiú, vigyázok, különben is, paplanernyőm van, gubancmentesített kötélzettel, kapaszkodj belém, ha félsz! Akaratom ellenére megragadom a karját, kéz a kézben zuhanunk alá, most bizonyosan négyszemközt vagyunk, miért jöttél ide? – kérdezem tőle szemrehányón, kaptam már miattad rendőrhatósági figyelmeztetést, mit akarsz még? Ő sejtelmesen mosolyog, nyugi, öregfiú. Hogyhogy nyugi? persze, te élvezed, ha mártírkodhatsz, rendben van, a te dolgod, csak azt felejted el, hogy körülötted egy csomó ember bajba kerül, A.-t kizárták a pártból, B.-nek fölmondtak a szerkesztőségben, C. megszerkesztett tanulmánykötetét az utolsó pillanatban visszadobta a kiadó, D. újságkihordással tartja fönn magát, E. franciaórákat ad, F. éjszakánként szenet lapátol, G. pedig négerként fordít (F. és D. azóta disszidált), ők négyen például rendőrhatósági figyelmeztetést kaptak diploma helyett, ugyanúgy, mint én, azzal a különbséggel, hogy esetemben még szó sincs diplomáról, szeptemberben kezdeném az első évet a jogon, ha időben leszerelnek, s nem vágnak futira, bár remélem, azzal csak rémítgettek (igen), mindenesetre még nem tudhatjuk, milyen következményei lesznek, az isten áldjon meg, ne vigyorogjál, ne mondjad oly fölényesen, hogy nyugi, öregfiú, mert attól falra mászom (H. elleni dührohamomat nem az ő, hanem közös ismerősünk, Zebu fejére zúdítottam, aki védte H.-t, mondván, hogy senki sem köteles csatlakozni nézeteihez, jelzem, Zebut is H. valamelyik ügye kapcsán zárták ki az egyetemről).

Már percek óta zuhanunk, de még mindig nem látszik a föld, a köd füstje reszeli a torkomat, H. szótlanul hallgatja szemrehányásaimat, nyugi, öregfiú, ismétli gépiesen, elvesztem a türelmemet, mi a jó francot keresel te itt? – ordítom torkom szakadtából, nyugi, öregfiú, feleli ő, ugyanolyan kiképzést kapok, mint te. Miért? Mert én vagyok az alteregód. Tessék??? Én vagyok a kettes számú űrhajósjelölt, úgy csinálsz, mintha nem tudnád. Aha… igen… persze… – szélörvény rángatja az ejtőernyőt, jobb kezemmel K.-ba, ballal a hevederbe kapaszkodom, rosszkedvűen nézem H. nyugodt vonásait, a tekintete gyermekesen nyílt és bizalmat ébresztő, már sejtem, hogy újra bele fog köpni a levesembe.

XII.

Baktatok a Váci utcán, most fordultam be a Vörösmarty térről, a sarokházon legalább százéves a névtábla: „Vátczi utcza“, bidres-bodros vasvirágokkal. Az utcza rendben van, régies helyesírás, de mi az, hogy Vátczi? hm, talán egy száz évvel ezelőtti hiba? Az épület vadonatúj, tavaly avatták, szögletes beton- és üvegcsoda, homlokán hosszú reklámtranszparens: „Megjön a kedve, ha vár a keddre!” (ez nyilván a Skála Áruház, áthelyezve a Váci utcába), tehát az utcatáblát le kellett szerelniük arról a régi házról, ami annak előtte állhatott itt, és mégse vették észre a hibuskát.

Válltáskám cipzárjának fülecskéje tiktakol lépteim ütemére, a karommal szorítom magamhoz e műbőr tarisznyát, annyiszor hallani zsebtolvajokról, motoros szatyorrablókról, nem árt vigyázni, benne az irataim, a térképem, a pénzem, a jegyzetfüzetem, a Rotring töltőceruzám, a zsebszótáram, a turistabérletem, ezek nélkülözhetetlenek (külföldön szoktam ilyen átalvetős táskában hordani a motyómat), tiktak, tiktak, a fémlapocska szorgosan ketyeg, lepillantok, látom, hogy a villámzár mentén öntapadós matrica van a műbőrre ragasztva, a Luxus Áruházban vettem ezt a hosszúkás táskát, eddig észre sem vettem a színes föliratot: C-I-P-S-Z-E-R (hirtelenjében fogalmam sincs, mint jelent, meg kellett néznem a lexikonban: szepességi szász népcsoport, ill. ehhez tartozó, vele kapcsolatos), hát persze, hiszen én anyai ágon cipszer vagyok (nem)! na jó, ez magánügy, nincs semmi értelme, hogy ilyen gyerekes módon közhírré tegyem, gyors rántással leszakítom a műanyag csíkot, gusztustalan nyögéssel válik el a táskától: pritty!

Rég jártam erre, időközben teljesen átépítették a Váci utcát, meglep, hogy kiszélesítették, és beengedték ide az autókat, négy sáv erre, négy arra, közöttük homokos sétálójárda húzódik, mutatványosbódékkal, mélyzöld padokkal, henger formájú vizeldékkel (Boulevard de Rochechouart). A borús, szélfútta délután az estét idézi, a nap még magasan áll, de felhők vattájába keveredett, égnek már az utcai lámpák, villognak a csiricsáré neonreklámok, mozik, bisztrók, mulatók, kabarék, pornóüzletek, bordélyházak hirdetik magukat, ehhez túlságosan korán van, gondolom, sietősen haladok a meztelen lányokkal teli kirakatok előtt, egy-egy kurva is támasztja a falat, hamar kezdik, gyöngén megy a bolt mostanában, spórolósabbak a férfiak.

Egy lila rombuszokkal ékesített csapóajtónál megállít a bedobóember, akit a tulaj azért fizet, hogy minél több kuncsaftot csalogasson a csehóba, a pasas rettentően hasonlít valakire, e fölismerés miatt nem rázom le rögtön, pedig jól tudom, a bedobóemberek piócasága ellen az egyetlen helyes magatartás, ha rezzenéstelen arccal továbbmegyünk, szóra sem érdemesítve őket, süketnek, némának és vaknak tettetve magunkat, elég egy kíváncsi tekintet, hogy beindítsák a szövegládát, zakódba kapaszkodva agitálnak, nehezen szabadulhatsz. Darálja már a muki a csábdumát, hogy a város legforróbb látványosságában lesz részem, nem bánom meg, erről biztosíthat, és képzeljem, maláj lányok a kiszolgálók, fölül semmi! értem, ugye? mindez potom árért, harminc a beugró, siessek, mert mindjárt kezdődik a műsor! – taszigál a lila rombuszos ajtóhoz, próbálom letépni a karomról a mancsát, úgy szorongat, hogy a húsom a csontra préselődik, úristen, mekkora keze van ennek, szőrös és horgas ujjain bordó színűek a körmök, lakkozza? – az ajtónál tusakodunk, menjen be, menjen be, uram, higgyen nekem, a város legforróbb látványossága, két férfi, egy nő, két nő, egy férfi, leszbikus táncok, hatvankilencezés, satöbbi, figyeljen, én meghívom, csak akkor kell fizetnie, ha tetszik, menjen be, mire vár? (eddig tényszerű: párizsi emlék) – mellbe taszít, lépnem kell egyet hátra, hogy ne zuhanjak a földre, a muki pajkos mosollyal hajol felém, kopasz fejét hirtelen a gyomromhoz illeszti, látom a hurkás tarkóját, most kéne odavágni! – emelem az öklöm, ám addigra már puhán betol a csapóajtón, koponyája kitölti a hasüregemet, testemben szétszalad a hányinger.

Sötétség, ösztönös mozdulattal magamhoz szorítom a táskámat, agyamban rendőri hírek kergetőznek, KIRABOLTÁK A KUPLERÁJBAN – LEITATTÁK ÉS AGYONVERTÉK – SZÓRAKOZÓHELYEK VÁMSZEDŐI – MARKECOLÓ CSINIBABÁK, lassan derengeni kezdenek a körvonalak, csodálkozva jövök rá, hogy nem állok, hanem ülök, az ovális termet kerek bokszok szegélyezik, én a legszélsőben szorongok, két kivehetetlen arcú nő susog a fülembe, mindenáron azt szeretnék, ha fizetnék nekik egy italt, Márka szőlőlét rummal, mondja a jobb oldalamon izgő-mozgó spiné, valami furcsa afrikai nyelven beszél, mégis értem minden szavát, a másik Márka tonikot kérne vodkával, bocsánat, hölgyeim, én véletlenül keveredtem ide, nincs se időm, se pénzem, így hát mennem kell! – fölállnék, ámde ezek szorítanak kétfelől, előttem pedig a kör alakú asztal, hiába próbálom félretolni, meg se moccan, bizonyára a padlóhoz erősítették, Márka szőlőlét rummal, Márka tonikot vodkával, hajtogatják csökönyösen, érdekes, hogy a magyar üdítőitalokkal sikerült betörnünk a világpiacra (nem), s még egy ilyen lebujban is kaphatóak.

Na, ebből elég, ne fogdossatok, büdös kurvák! – sziszegem magyarul, végre mentő ötletem támad, kiszakítom magamat közülük, az asztalra lépek, beütöm a homlokom valami lámpaféleségbe, ők utánam nyúlnak, megfogják a fenekemet, a jobb oldali a jobb oldalit, a bal oldali a bal oldalit, még jó, hogy csak ketten vannak.

Az ajtót eltévesztettem, nem az utcára jutok, hanem egy homályos folyosóra, haloványan hunyorgó neoncsövek lógnak a plafonról, itt legalább látok, iparkodom előre, csapóajtók sorozatán át, a folyosó lassan, de biztosan szűkül, mi a franc, részeg volt a kőművesbrigád? Már csak méternyi a távolság a falak között, futni kezdek, a végén még beszorulok ide, már súrolja a vállam a zöld olajfesték, már csak lapjával férek el, szerencsére itt a páternoszter, lihegve préselődöm a bágyadt zümmögéssel sikló kamrák felé, na, végre, visz az örökmozgó lift, kérdés, hová. Böngészem a szinteket jelző táblákat, BOROSPINCE, MOSODA, FOÁJÉ, ÁLLAMI HANGVERSENYZENEKAR, ÉTTEREM, ESZPRESSZÓ, BÜFÉ, ORSZÁGOS RENDEZŐ IRODA, SZERZŐI JOGVÉDŐ HIVATAL, KÉPCSARNOK VÁLLALAT, MAGVETŐ KÖNYVKIADÓ (az első három kivételével: Vörösmarty téri kultúrpalota), éles csikordulás, a páternoszter megállt, két emelet között vagyok, keresem a vészcsengőt, soká tarthat, mire kiszabadítanak innét a szerelők.

Föltárul a kabin hátsó lemeze, önműködő ajtó ez, hála istennek, linóleumborítású előcsarnokba kerülök, fityulás ápolónők beszélgetnek a fehér pultnál, már vártuk, veti felém az egyik nyúlós hangon, hirtelen valamennyien körém sereglenek, szakavatott mozdulattal hámoznak ki a ruhámból, s mielőtt tiltakozhatnék, fölfektetnek a gumikerekű hordágyra, tolnak sebesen a műtőbe, hé, nekem semmi bajom, összetévesztenek, félreértés! – kiáltom lélekszakadva, az ápolónők mosolyogva bólogatnak, nyugodjék meg a kedves beteg, mindjárt jön a főorvos úr – magamra hagynak a zöld csempés helyiségben, baljóslatú masinák társaságában, felülnék, csakhogy hevederek szorítanak a hordágyhoz.

Hű, micsoda nő, puszta látványától dobol a vérem, egy Brizsitbárdó, egy Merilinmonró, egy Bibienderzon, de sőt még szebb, szőke haja izgalmas varkocsokba fonva, kék szeme kislányos ártatlansággal kerekedik, a fehér köpeny alatt nincs rajta semmi, a combok és mellek jóformán takaratlanul, őrület, itt fekszem pőrén, a hordágyra hurkolva, mint egy kötözött sonka, a rudam az égre mered, a tehetetlenség és a szégyen kései marcangolnak, végzetes pech, hogy így kellett találkoznunk! – nyökögöm, a nő szótlanul hajol fölém, belátok, jujjujjujjuj, tárgyakat rak a hasamra, rémülten pislogok, a kezében tükörfényes borotva, lendületesen feni azon a bőralkalmatosságon, mely a borbélyok eszköze, azután veszi a pamacsot, habot kever a fémtálkában, a dákóm köré mázolja, majd a borotvát az ágyékomhoz illeszti, apró rántásokkal lenyírja a szőrzetem (alhasi műtét nyitánya, nemrég mesélte valaki).

Görcsöl a gyomrom, fortyognak a beleim, az idegesség okozza ezt a rohamot, gyorsan vécére kéni mennem, kiabálok az ápolónőknek, itt hagytak gúzsba kötve, minden erőmet összeszedve feszítem a hevedereket, hátha szétpattannak, hasüregemben izzó vasgolyó ugrál, úgy érzem, rögtön robban az alfelem, szerencsére sikerül lejjebb csúsznom, a talpam érinti a jeges padlócsempéket, hatalmas rándítással fölegyenesedem, a hordággyal a hátamon.

Az ajtón túl a szabadba érek, mélyzöld fűvel borított, árnyas kert, bólingató eperfákkal, hengeresre nyírott bukszusokkal, a hordágy már nincsen rajtam, tétovázom, merre fussak, hol lehet a legközelebbi illemhely? érzem, az utolsó előtti pillanat ez, egy bokor tövébe guggolok, a hasmars csikarásai rögtön megszűnnek, kellemes székelési ingert érzek, szinte kéjesen nyomizom, fenekem tekéi közül kicsusszan a hosszú, kemény kakahurka, hallom a finom neszt, ahogy a földre huppan. Nnnnnna, odanézek, a pázsit egyenletes szőnyegjét látom, a puha fűszálakat rezegteti a könnyű szél, hová tűnt a produktum? Négykézlábra ereszkedve kémlelem a terepet, hiába, bélsaram kiflijének nyoma veszett, a pázsit hűvös tisztasága makulátlan, ez nem lehet igaz! – a hátsóm idegvégződései világosan emlékeznek arra a jóleső kinyomulásra (közismert katonatréfa: a guggoló delikvens alá észrevétlenül lapátot dugnak), megbolondulok! ne tegyétek ezt velem, azonnal adjátok vissza.

XIII.

Ülünk a négyes vetítőben, filmelfogadásra gyűltünk össze, de még nem kezdődik, nyilván várunk valakire, természetesen, megszokhattam már, hogy ha kilencre hívnak, fölösleges fél tíznél korábban érkeznem, türelmetlenül rágom a számat, szívom a cigarettákat, heverek a fotelban, himbálom a lábamat, masszírozom az orrom, csavargatom hajfürtjeimet, s válogatott szitkokkal átkozom a későn jövőket. Fogalmam sincs, milyen filmet vetítenek ma, mindegy, úgyis elfogadjuk, megejtvén hasznos észrevételeinket, amelyekkel bebizonyítjuk, hogy milyen okosak vagyunk, javaslatainkat a rendező aligha válthatná valóra, hiszen további forgatásra se pénz, se idő, legföljebb kivághat ezt-azt, de rendszerint nem vág ki, mert már milliószor végignézte a jeleneteket, változtatgatta a sorrendet, nyirbálta összevissza, meggyőződése, hogy ez a lehető legjobb verzió, ehhez képest mi könnyen beszélünk, első látásra is fölfedezhetőek azok a hibák, melyeket ő többheti munkával sem tudott kiküszöbölni, egyébként sem a mi véleményünk a fontos, hanem a főigazgatóé, neki a hét végén kell levetíteni a filmet, ennek ellenére komolyan vesszük a szerepünket, a mi vitáink jelentik az ún. műhelymunkát (öt éve vagyok dramaturg).

A fehér vászon fölött elektromos óra, immár negyvenhárom perce várunk, ez azért pofátlanság, ki nincs itt? – kérdezi a stúdióvezető, a szőke titkárnő a papírjaiban matat, azután a nevemet mondja. Álljon meg a menet, én itt vagyok! A titkárnő vállat von, pedig a portán nem jött be. Telefonáltak neki? – kérdi a stúdióvezető, a titkárnő buzgón bólogat, a stúdióvezető kiszól mikrofonon a gépházba: legyenek szívesek, engedjék el, nem várunk tovább! Vakok ezek, gondolom, nem látnak a szemüktől, hát itt vagyok! – kiáltom, senki se válaszol, süketek is, állapítom meg csüggedten.

Ám ahelyett hogy lassan kihunynának a lámpák, nagy teljesítményű reflektorok gyulladnak föl a vetítő sarkaiban, mi az, forgatás lesz? – kérdezem ijedten, nincs felelet, rosszallóan néznek rám, gyötröm az agyamat, rémlik, hogy dünnyögött erről valamit a titkárnő, de nem tudom fölidézni, lángol a pofám a kegyetlen fényözönben, úgy érzem, rögtön tüzet fog a szakállam, eléggé borostás az arcom, a tenyerem mögé búvok, a hangszórók parányi roppanásai jelzik, hogy indul a film, két ujjam résén kilesek, a vásznon a befutó szalag számai, tehát mégis vetítés, reflektorfényben? már sajog a szemem, mire jó ez?

Kopár tisztás, szögletes mozgású fiúk és lányok szaladgálnak, szedett-vedett tréningruhákban, természetellenesen pattog a labda, egy pókhasú férfi ugrik föl fejelni, választéka girbegurbára borzolódott, görcsös rántásokkal fordul a kép, néhány bakfis ül a köveken, téliszalámis kenyeret esznek, és hevesen integetnek. Ki volt az operatőr? – kérdem súgva a szomszédomtól, de a fotel üres, a másik oldalra hajolok, anya ül mellettem, halkan, Öcsikém, mert kivezetnek minket! (Anya közönségszervező volt a vállalatánál, gyerekoromban vasárnap délelőttönként ingyenmoziba jártunk, pontosabban: tájékoztató vetítésre. Alkalmanként két filmet láttunk, bennem összekeveredtek, máig is előfordul, hogy régi filmek jeleneteiről úgy érzem, valami hasonló történt már velem, pedig feltehetően e vasárnapi matinékon találkoztam velük. Kár, hogy anya sem emlékszik, milyen filmekhez vitt el).

Anya töltött cukorral kínál, panaszosan zörög a celofánzacskó, rápisszegek, hát jól van, na! – feleli sértődötten, a szájamba harapok, mit fog szólni a stúdióvezető, ha észreveszi, hogy behoztam a mamámat a filmelfogadásra, ez hivatalos aktus, a dramaturgiai tanács átveszi a végleges verziót, de anya úgyis távozik, ha a filmnek vége, azt hittem, sötétben lesz a vetítés, mint rendesen, pech, hogy éppen most csinálják reflektorfényben, nem is értem, miért, erről én igazán nem tehetek, és anya úgy szerette volna megnézni ezt a filmet, olvasott róla az újságban, gondoltam, nem dől össze a világ, ha becsempészem a vetítőbe, csak ne zörögne annyira a zacskóval.

A vásznon még mindig a fejelés megy, a kópia szokatlanul karcos, azonkívül kissé életlen és színtelen, bár talán csak a szemfolyató reflektorfény miatt látszik ilyennek, most egy válltrikós srác ugrik a képbe, árvalányhajat szorít a homlokához, s riszálja magát, ez én vagyok, igen, az osztálykiránduláson, harmadikban, a pókhasú férfi pedig Vencel tanár úr, lassan ismerem föl a többieket, Ballát, Gidát, Perecet, Váradi Zsuzskát, Báró Mártit, szomorú, hogy tucatnyi archoz semmiféle név nem jut eszembe, emlékezetből bukásra állok (Grósz Boris amatőrfilmre vette a kirándulásokat, minden osztálytalálkozón levetíti), hé, hogy kerül ez a kopott, fekete-fehér jelenetsor az új – színes, szélesvásznú – magyar filmdrámába?

Gida magasba lökött karral örvendezik, gólt rúgott, a mozdulat félbeszakad, a képen fekete tócsa ömlik szét, megakadt a filmkocka és perzselődik, szólni kéne a gépésznek, de mi közöm hozzá? nyüzsögjön a rendező, a hőség már kibírhatatlan, újra betakarom az arcomat a tenyeremmel, ujjaim közül lángok csapnak ki (tizenkilenc éves koromban elégettem a bal kezem, egy öngyújtót akartam megtölteni, a bőrömre csurgott benzin belobbant, amikor szikráztattam a tűzkövet), ijedten rázom a karom, a csóvák a hajamba kapnak, a szakállam torzsáit is pörkölik, hm, ha szénné égnek a szakállhagymák, talán többé nem kell borotválkoznom, e kósza reménységre összpontosítva viselem a kíméletlen fájdalmat, háromnegyed hét, mondja egy női hang, óriási, a pontos időt közlik, ahelyett hogy eloltanának.

XIV.

A sziklás parton tarisznyarákok grasszálnak, színük pontosan olyan, mint a nedves iszapé, hja, ez a mimikri, magyarázza valaki az elegáns turistacsoportnak, sötét öltönyös urak, estélyi ruhás hölgyek, a fekete lakkcipők és a tűsarkú arany szandálok a talajba süppednek. Egy pindurit túlöltöztek, csoda, hogy nem robbannak föl, lehet vagy negyven fok árnyékban, no de árnyék nincs (a helyszín a jugoszláv tengerpart), amint kiblattyog az ember a jeges hullámok közül a plázsra, azonnal forrani kezd az agya, az öltöny és az estélyi ruha puszta látványa is kész napszúrás.

Lebukom a víz alá, fagyos áramlatok tolnak egészen lassan a nyílt tenger felé, puhán tempózom, szemlélem a vicclapba illő mediterrán halakat, polipokat, kagylókat, pehelykönnyűnek érzem magam, csoda, milyen sokáig bírom lélegzetvétel nélkül, hajamat fésülgeti a lágy sodrás, kinyitom a számat, meglepődve tapasztalom, hogy a vízből valamiképp oxigént szívok a tüdőmbe, persze, végeredményben a H₂O-ban ott az O, tehát a dolog nem kizárt, de sose hallottam, hogy erre képes lehet az ember, hiszen nekünk nincsen kopoltyúnk, a biztonság kedvéért megtapintom a halántékomat, azután röhögök ezen a mozdulatomon, bőröm síkosan tapad a csontra, kopoltyú természetesen almás, viszont mégis lélegzem, bugyborékolok, akármeddig tudnék így úszni a mélyben, reszket odafenn a nap izzó tányérja.

Motorcsónakok húznak fölöttem, kidugom a fejem, egy hófehér hajótest fékez a közelemben, két fiatalember hágcsót lógat a vízbe, a soványabbik azután szép fejessel ugrik be, a másik nem mozdul, hátranéz, gyönyörű lány áll a kabinnál, fürdőruhában, nagyon ismerős, kedvesen mosolyog rám, milyen a víz? – kérdezi tőlem, a hágcsóba kapaszkodom, hideg, mondom lihegve, maradj fönn, kijövök én is. Dehogy hideg, kurjantja a sovány fiú, nagyon kellemes! Én bemászom a csónakba, hirtelen eszembe jut: Szandrának hívják ezt a lányt, Szandra, furcsa név, vajon honnét ismerem? – felkapok egy törülközőt, kérem, masszírozzon meg, ám ő nevetve hátba vág az öklével, hóóógyne, kis ravasz! – kezembe nyomja a napszemüvegét, nehogy eltörd nekem! – áll a csónak peremén, ugrásra kész pózban, törékeny testén átsüt a nap, ruganyosan veti magát a vízbe, onnét kiabál nekünk csábosan: gyertek! gyertek ti is! Tűnődöm, menjek-e, a csónak farába lépek, milyen sötét itt a tenger, olajosan csillog, társam cigarettacsutkát hajít hátra, rettenetes robbanás, Szandra sikoltása, fekete lángnyelvek (tervezett, de föl nem vett jelenet Fellini Édes élet című filmjéből, a héten olvastam a forgatókönyvet).

Kiúszom a partra, keresem Margót és a nővéreméket, hogy elmesélhessem nekik, mi történt, végigjárom a napozókosarakat, mind üres, ilyen késő van már? – remegő lábbal szaladok a szálloda felé, hármasával veszem a kanyargós lépcsősor fokait, tornyokkal és lőrésekkel tarkított kilátószerűségre jutok, eddig észre se vettem ezt a mesterkélt erődöcskét a plázs és a szálloda között, díszes kőkorlátjánál a flancos turistacsoport bámészkodik, szuvenírárusok kínálják ízléstelen portékáikat, innét folyónak látszik a tenger, hidak szelik át, s világosan kivehető a túlsó part, nem érek rá csodálkozni, rohanok tovább, a szálloda szabadtéri eszpresszóját keresztezem (Halászbástya és Hilton), a szmokingos pincér megállít, kézzel-lábbal magyarázza, hogy nem mehetek be fürdőgatyában, de kérem, én itt lakom, a szobában vannak a ruháim, hadarom magyarul, németül, angolul, franciául, a pincér nem érti, taszigál kifelé – félrelököm, iszkolok az üvegajtóhoz, sajnos, zárva, tehetetlenül dörömbölök, az eszpresszó vendégei kandi szemmel lesik a pincért, aki határozott léptekkel jön felém, damasztkendőjét lasszóként forgatja, futok előle, hallom a trappogását, az épület sarkánál sóderos fasorba érek, ide már nem követ. Hogy dögölne meg!

Haladok az ösvényen, mely – úgy emlékszem – a szálloda főbejáratához vezet, a szikár jegenyék pároszlopa éles kanyarral fordul balra, nyilván eltévedtem, a város szívében vagyok, egy tágas, macskaköves téren, melyet ódon épületek határolnak, közepén folytatódik a fasor, átlósan szelve a síkot, jegenyék helyett gyér lombú akácokat ültettek ide, rajtuk kívül még tömzsi kőbunkók is jelzik a gyalogutat, oldalt régimódi fiákerek várakoznak, a kocsisok nincsenek a bakon, a tér kihalt. Furcsa emelvény magasodik velem szemben, három irányból lehet fölmenni a mellvédre, múzeum bejáratára hasonlító kaptatókon, márvány karfák között, láttam én már ezt valahol, talán a Jugoszlávia útikönyvben (nem, tegnap este Klösz György udvari fényképész századvégi fotóit nézegettem, szerepel az albumban egy fölvétel a Ferenc József – mai Roosevelt – térről, a koronázási dombbal).

Végre megtaláltam a házat, hülye vagyok, hiszen fizetővendég-szobát béreltünk az IBUSZ-on keresztül, szállodában a román tengerparton laktunk, két évvel ezelőtt (igen), tehát a szmokingos pincérnek igaza volt, Margó a teraszon napozik, kérdezem tőle, hol vannak a nővéremék, szájbiggyesztve válaszol, teniszeznek, tudod, hogy mindig teniszeznek! (ők soha, én szoktam) – Margó megbánta már, hogy a nővéremékkel jöttünk Jugoszláviába, különösen, mert ez a nászutunk (egy ismerős házaspárral utaztunk négyesben, ők voltak friss házasok, nem mi), lanyhán békítgetem, hiszen a nővéremék úgyis örökké teniszeznek, kevés vizet zavarnak, alig találkozunk velük, a közös reggelit leszámítva, amikor összegyűlünk a mi szobánkban, mert ahhoz tartozik a nagy terasz. Margó kedvetlenül vonogatja a vállát, ekkor kapok észbe, hadarva mesélem neki, hogy mi történt, szörnyethalt az a szerencsétlen lány, a Szandra! Milyen Szandra? – kérdi Margó. Ne viccelj, hát te is ismered, nincsen olyan sok Szandra! – próbálom leírni a külsejét, de csak annyit sikerül összehoznom: hosszú, szőke haja van… volt, és törékeny teste… átsütött rajta a nap –

Margó köti az ebet a karóhoz, semmiféle Szandráról nem tud, hitetlenkedve hallgatja beszámolómat a robbanásról, ő egész délután itt ült a teraszon, alattunk a plázs, de nem látott és nem is hallott semmit, ehhez mit szólok? Ehhez hümmögök, végső bizonyítékként mutatom neki Szandra szemüvegét, kért, hogy ne törjem össze… a lelkemre kötötte. Ez az enyém, mondja Margó, a plázson felejtettem, átveszi, s az egyik száránál fogva pörgeti, ugyanúgy, mint a szmokingos pincér a damasztkendőt, jajistenem, tényleg az ő napszemüvege, a parti kioszkban vásároltuk, beharapom a számat, a párkányra könyöklök, odalenn zavartalanul kék a tenger, a balesetnek nincs nyoma, a strandolók nyugodtan heverésznek a homokban, pancsolnak a vízben, kezdek gyanakodni önmagamra, talán mégse… talán csak…

Esti sétára indulunk, jön egy nemezsapkás férfi, tört németséggel fölajánlja, hogy fejenként kétszáz dollárért átvisz minket a motorcsónakján Velencébe (így volt), nem kell félnünk a határőröktől, ő jóban van velük, és kétszázért ezt senki más nem csinálná meg, für cváj perzón nur firhundert, ferstén? Ferstén, mondom neki, áber nejn, dánke, hóóógyisne, majd éppen most fogok szabálytalankodni, amikor alig kaptam útlevelet (kérelmemet többször elutasították, „az ön kiutazása közérdeket sért“, na persze, a rendőrhatósági figyelmeztetés miatt, annak idején hiába fellebbeztem, „a határozat visszavonására nincs mód, mivel az alakilag és tartalmilag jogszerű”, mindezt a kerületi rendőrőrsön, két hatósági tanú jelenlétében közölték velem. Az útlevél megtagadása bizonyította, hogy szerepelek valamiféle listán, szaladgálni kezdtem fűhöz-fához, míg végre egy nagyon magas beosztású elvtárshoz jutottam, aki ismerte az apámat, még azokból az időkből – 1946–49 –, amikor a belügyben dolgozott. Ő azután intézkedett, hamarosan hívattak a B. M. panaszirodára, ott kaptam kézhez az útlevelet és a statisztikai lapot. Szegény apa, segített a sírból, Jugoszláviát – s későbbi utazásaimat – tulajdonképpen neki köszönhetem). A nemezsapkás férfi hümmögve odébbáll, tisztes távolságból figyel minket, jó vicc lenne, mondja Margó, ha most disszidálnánk, és Velencéből küldenénk egy képes levelezőlapot apád főelvtárs ismerősének, hogy kösz!

Most jövök rá: az a nemezsapkás a nővérem férje, akkor viszont mért beszél németül? és mért hord egyenruhát? én úgy tudtam, vegyészmérnök (igen), nem pedig katona, hm, talán elhárítós, azért titkolja, de hová lett a nővérem? talán őt már átvitte Velencébe?

Éjszakai fürdőzés a tengerben, messzire beúszom, hűvös szél fújdogál, lemerülök, örömmel tapasztalom, hogy még mindig tudok oxigént szívni a vízből, vajon miért nem beszéltem erről Margónak? – ő csak a part mentén szeret pancsolni, sajnálom, hogy nincsen itt velem, és nem mondhatom el neki azonnal, íme, lélegzem, egészen egyszerű, mások miért nem képesek rá? vagy csupán arról van szó, hogy sose próbálják? Lazán tempózom, idelenn szinte meleg a tenger, följebb viszont hűvöskés, furcsa, fordítva szokott lenni, felnyújtom a kezem, jeges falba ütközik, jézusmária, befagyott! – haladok a jégtábla alatt, remélve, hogy találok egy léket, amin kimászhatnék, apám szavajárása jut eszembe: az olcsóságnak ára van! – kellett nekünk utószezonban jönni a tengerhez.

XV.

Fekszem hanyatt a szőnyegen a személyzeti szobámban, alapterülete szabályos négyzet, melynek oldalai kettőszázhatvanhárom centiméter hosszúságúak, így azután ágy helyett csak egy kinyitható szivacsmatracom van, munkaasztalom és a vendég számára rendszeresített szék s dohányzóasztal között pontosan elfér, mégse szoktam kinyitni, hanem a szőnyegre dőlök, részben lustaságból, részben pedig orvosi tanácsra, a gépeléstől sajgó derekamnak jót tesz a kemény padló, megszerettem a puha perzsaszőnyeg érintését is, mindez végigfut az agyamon, örülök, hogy itt heverhetek, halkan döngicsél a rádió, azt hiszem, nem alszom (biztosan emlékszem, hogy ezt gondoltam), még nem, ám az ébrenlét határán már túlléptem, kedves gesztus volna a sorstól, ha majd a halálomat efféle súlytalan állapot előzné meg, nyilván csak akkor lehet róla szó, hogyha ágyban, párnák közt, vagy éppen itt, a perzsaszőnyegen, hanyatt fekve –

Fekszem hanyatt a személyzeti szobámban, hanyatt, tehát a hátamon, a hany szónak már nincsen értelme, rémlik, hogy finnugor tőből származik (igen), benne van a hanyatlikban, ahá, hanyatlás! (1. Az a tény, folyamat, hogy vki vagy vmi [le]hanyatlik vhova. 2. Visszafejlődés, romlás. „A költészet hanyatlása”).

Fekszem a perzsaszőnyegen, hirtelen bandzsítanom kell, ül az orromon valami, talán egy kicsi bogár, próbálom lefújni, nem moccan, nekem meg nincs kedvem fölemelni a karomat, majd odébbáll, behunyom a szememet, illetve… hát csukva van! – ezek szerint nem láttam azt a valamit, csak éreztem, viszont mégis bandzsítottam, ösztönös izommozgás.

Fekszem hanyatt, hullámzik alattam valami. Hm… visz a széles folyam sodra, zubbonyom szétrepedt fölfúvódott húsomon, bőröm kávészínűre barnult, hólyagosra ázott, most hagytuk el Zaragozát, látképét fölismertem (anzikszkártyát kaptam onnét a minap), tehát az Ebro vizében végzem, bár lehet, hogy egészen a tengerig csurgok, még sose láttam a Valenciai-öböl tájékát, most remélhetem, hogy eljutok oda, sőt tán a Baleár-szigeteken raknak partra az áramlatok, esetleg éppen Pálmademajorkán, istenem, azt se tudom, győztünk vagy vesztettünk, amikor lelőttek, Frankóék offenzívában voltak, nő pászárán!

Fekszem a sivár szállodai szobában, ébren tart a csukott ablakon áthatoló utcazaj (Hotel Veszprém), azt hittem, fürdőszobásat foglalnak, ha már egyszer nekem ítélték az idei Ovidon-díjat, kiutaztam ebbe az esős országba, annak akáclombos fővárosába, s most itt rohadok magamban, se egy tolmács, se egy idegenvezető, nem csöng a telefon, nem tolonganak az újságírók, nem történik semmi, szomorú, hogy már az Ovidon (ez egy fogamzásgátló tabletta, Margó szedte régebben) se számít, bánom is én, le vagytok szarva, kéjesen gondolok arra a hatalmas vagyonra, ami a díjjal jár, nagyon sokáig – tán életem végéig – megélünk belőle, ez a lényeg. Hirtelen zörögni kezd a telefon, itt nem úgy csilingel, mint nálunk, hanem élesen pittyeg, sokáig csönd van a vonal végén, ki az? – kérdezem angolul, nagy csodálkozásomra magyarul válaszolnak, hadarós hang: figyeljen jól, feleségét és kislányát elraboltuk, a váltságdíj háromszázezer, ne értesítse a rendőrséget, telefonon kap majd utasítást, ha okosan viselkedik, nem lesz semmi baj. Kiver a verejték, úristen, ez már az Ovidon hatása, híres lettem és gazdag, a banditák célpontja, ember, könyörgök, ne tegye le, van pénzem, épp háromszázezret kapok a díjhoz, írok egy meghatalmazást, elmehetnek érte, nem értesítem a rendőrséget, minden úgy lesz, ahogy akarják, csak ne bántsák őket, engedjék szabadon, a plakettot is átvehetik helyettem, nyilatkozhatnak a nevemben a sajtónak, lemondok mindenről, viselhetik a jelvényt, megmondhatják a királyi akadémiának, hogy magukra hagyományoztam az Ovidont, engem pedig felejtsenek el, csak Margónak és a gyereknek baja ne essen, adják vissza őket, és hagyjanak minket békén.

Fekszem a földön, az a gyanúm, hogy elütöttek, sötét műanyag fóliát terítettek rám, s a négy sarkára tégladarabokat helyeztek nehezékül, csodálkozom, milyen kicsi csomag lett belőlem, hátam az agyagos talajba süpped, nem tudom, testem melyik részén sebesültem meg, nyakamon érzek valami kitüremkedést, fejem bal oldala csupa latyak, sárral kevert vér szárad fülemen, hm, ezek szerint az agyam még működik, ha képes vagyok rá, hogy kedves költőmtől (Radnóti Miklós) idézzek, egyáltalán, látott engem orvos? – figyelek, hallanom kéne a rendőrök, mentősök, járókelők hangját, süket csönd, nem hinném, hogy a fólia zárja ki a külvilág zsivaját, föl kéne ugranom, der springt noch auf, ez megint Radnóti, de akárhogy is, én még élek!

Csöng a telefon kint a nagyszobában, tehát nincs semmi baj.

Fekszem hanyatt, újra csend van, biztosan Margó fölvette, szól majd, ha engem keresnek, nem mozdulok, várok, ráérek, a mai penzumot már megcsináltam, pihenhetek, jó így heverni, időtlen békességben, arra gondolok, hogy ha menekülnöm kéne, fel tudnék-e pattanni innen? Hála istennek, nem kell menekülnöm, eszembe jut, hogy épp ma délelőtt néztem meg az értelmező szótárban a hanyatt-homlok jelentéseit (1. ritk. Estében forogva, bukfencezve. „Hanyatt-homlok zuhan“. 2. eszeveszett gyorsasággal [és fejetlenül]. „Hanyatt-homlok menekül”). A hany révén van némi kapcsolat az én háton fekvésem és a vad menekülés között, örült volna ennek az összecsengésnek Sigmund Freud, persze, ő nem beszélt magyarul, bár néhány szót talán mégis, hiszen voltak magyar munkatársai.

Fekszem a hanyomon, megint az orromon ül az a valami, most már szemügyre venném, de semmit se látok, riadtan tapogatom körbe, nincs ott más, csak a bőröm, a húsom, a csontom, pedig az idegvégződések pontosan érzékelik, másfél centivel a nyereg alatt, mi ez? – körömmel karistolom azt a pontot, hiába, a valami marad, gyorsan fölkelek, az asztalról a fiókba dugom a kéziratomat, nehogy beleolvasson, kapkodva pakolok, fogalmam sincs, miért, félek, végzetes hiba volna, ha az a pici lény tudomást szerezhetne a gondolataimról (öncenzúra ?), a fiókot kulcsra zárom (nem lehet), tétován pislogok, még most is az az érzésem, hogy nem tettem meg mindent, amit kellene, tűnődve végigsimítok a koponyámon, hajszálaim egytől egyig leperegnek.

XVI.

Végre sikerült nyélbe ütnünk a lakáscserét, annyi eredménytelen hirdetés, szaladgálás, szervezkedés után, ácsorgunk Margóval a hatalmas, fehér épület előtt, valahányadik emeletén lesz az új otthonunk, élesen fénylenek a térség műmárvány kockái a napsütésben, jó, hogy ilyen sok helyet hagytak a ház előtt, szűk utcákban laktunk mostanáig, a szembeni épületekből csak az nem nézett be hozzánk, aki nem akart, itt majd nem kell mindig leeresztenünk a redőnyt, keresem a mi ablakainkat a rengeteg egyforma négyszög között, de folyton elvétem a számolást, úgy emlékeztem, hogy a lakáshoz hosszú erkély tartozik, talán a másik oldalon van?

Apósom jön ki a kapun, szia, papa! – Margó odaszalad hozzá, tiszteletem, Frici bácsi, mondom én, nem tudtam, hogy itt lesz, örülök neki, családias puszikat váltunk, apósom elismerően cicceg, ez igen, srácok, most már egyenesben vagytok, klassz a lakás! Megnézted? – kérdi Margó csodálkozva, hogyan jutottál be? Apósom bólogat, azután nyugtatóan legyintget, azt a kis problémát majd megoldjuk, ne törődjetek vele, fő, hogy klassz a lakás, örüljetek neki! Milyen problémát? Apósom újra legyintget, szóra sem érdemes, az a lényeg, hogy most már egyenesbe kerültetek, taknyosok, ha nekem harmincévesen lakásom lett volna, tinektek ez már a harmadik, gratulálok!

Befutott a Fősped-kamion, apósom színpadias mozdulattal mutat rá, na ugye, megy minden, mint a karikacsapás, nem kell idegeskedni, tudom, most nyomaszt titeket a sok adósság, de majd kifizetitek, arra a kis nehézségre pedig oda se szabad figyelni! Milyen nehézség? – kérdem én gyanakodva, apósom vállon vereget, ugyan, fiacskám, szóra sem érdemes, előre nézzünk, ne hátra.

Megyek a gangon, keresem a mi ajtónkat, furcsa, hogy ebben a frissen épült panelházban ilyen régimódi körfolyosót csináltak, ráadásul máris alá van dúcolva, sebaj, biztos garanciában javítják, mögöttem imbolyog a franciaágyunk, az egyik hórukkos ember hozza a nyakán, lehajtott fején dagadnak az erek, csoda, hogy bírja, én megdöglenék, ha így rám tennék, persze, neki ez a szakmája, nagy rutinnal manőverez a keskeny gangon. Itt a mi ajtónk, tárva-nyitva, a félfán szakadozott szélű újságpapír lengedez, rajta a nevem, vastag filctollal odaróva, nem emlékszem erre a barna, boltozatos ajtóra, belépek, óriási konyha, Margó mindig arra vágyott, hogy a konyhában étkezhessünk, e tágas teremben egy hadsereget is leültethet, ha majd veszünk asztalt, nini, az előző lakó itt hagyta a konyhaszekrényét, mekkora monstrum, alsó részének cirádás fiókjai ötven centi szélesek és jó mélyek, ebbe pakolhatunk doszt, körbejárom, az irdatlan bútordarab hátdeszkájára négy mosdót erősítettek, bár inkább kővályúnak kéne neveznem, fölöttük rozsdás csaptelepek (tisztálkodóhelyiség a laktanyában), majd ledobatjuk ezeket, úgyis tataroztatni kell a lakást.

A konyha sarkában karmos lábú vaskád, hengeres vízmelegítő kályhával, egy szőrös mellkasú férfi habfürdőzik, fanyelű kefével sikálja magát, s dalol, az asz-szony ingatag! Kérem szépen, motyogom, kit tisztelhetek… kicsoda ön? A férfi kopasz tarkóján csillognak az izzadságcsöppek, felém fordul, ön kicsoda? – kérdi szigorúan. Én az új lakó vagyok, válaszolom bizonytalanul. Részemről a szerencse, gurgulázza a férfi, szappanozza löttyedt hasát, a buborékok megülnek a szőrén, én az albérlő va-gyóóók! – bőgi recegtetősen, havi ki-lenc-szá-zat fi-ze-tek, kony-ha-hasz-ná-lat na-pi két-szer! – áriázza, a dallam a Rigolettóból származik, fogsorom az ajkamba mélyesztem, becsaptak minket, erről beszélt az apósom, ez az a szóra sem érdemes nehézség, a férfi mindkét kezével vezényelve zengi: al-bér-lőt nem le-het ki-ten-ni!

Hová? – kérdi a hórukkos ember rekedtes hangon, ajjaj, róla elfeledkeztem, áll a konyha közepén, nyakán a franciaággyal, indulok arrafelé, amerre emlékeim szerint a nagyszobát találom, zegzugos benyílókon át jutunk egy háromszögletű helyiségbe, melynek falait mélybarna hullámpapír borítja, az ágyat cipelő férfi türelmesen lefékez, nem keresgélhetek tovább, sérvet kap szerencsétlen, a sarokba, mondom tétován, a hórukkos ember szakavatott mozdulattal csúsztatja a parkettára az ágyat, már mindketten rájöttünk, hogy e hegyes szegletbe aligha tolható, én hallgatok, ő viszont szolgálatkészen nekigyürkőzik, taszítja a sarokba, csodák csodája, szépen odasimul a falak illeszkedéséhez, nem értem, hogyan, a szivacsbetét összenyomható, de mi történt a fakerettel?

Újabb folyosók vezetnek a gyerekszobába, mely idomtalan télikertbe kunkorodik, egyre bizonytalanabbul téblábolok, nem emlékszem erre a tojásdad teremre sem, mintha most járnék először itt, őrület, legalább tízszer megnéztük a lakást, gondosan végigméricskéltem a szobákat, kockahálós papírra alaprajzot készítettem filctollal, ceruzával berajzoltam a bútorokat, nincs meg az a papír, semmit sem tudok, a hórukkosok hiába kérdezik: hová tegyük? – találomra mutogatok, lúdbőrzik a hátam a növekvő zűrzavartól, nem így szoktam én költözködni, eddigi lakáscseréinknél még aznap minden a helyére került, rögtön otthon érezhettük magunkat, a csomagolás megszervezésében világbajnok vagyok, a bőröndöket, batyukat, ládákat számmal látom el, s ráírom, hogy mi a tartalmuk, a könyveket például ábécésorrendben dobozolom, a törékeny holmit újságpapírba burkolva rakom az erre a célra beszerzett műanyag hordókba (tényleg), így aztán gyerekjáték a kipakolás, gyakran segédkezem barátaim hurcolkodásánál is (bizony), érthetetlen, hogy most miért mondtam csődöt.

A hallban összefutok Dobos Andrissal (barátom, egy gimnáziumi osztálytársnőm férje), pepita hálóköntöst visel, szia, megjöttetek végre? – kérdezi, cigarettával kínál, magyarázza, hogy ők tegnapelőtt költözködtek, de még most sem sikerült rendet teremteniük, azt ígértem, hogy segítek, miért nem jelentkeztem? Szabadkozom, a saját cuccunkat is alig tudtuk bepakolni, kicsúsztunk az időből. Dobos csücsöri szájjal figyel, biztos valami viccet fog föltálalni (humoros fiú), ámde ő váratlanul azt mondja: kérlek szépen, van egy jó hírem meg egy rossz hírem, melyikkel kezdjem? – nem vár feleletet, újra cigarettával kínál, pedig még az előző sem ég, tüzet nem adott, fejét himbálva kezdi: a jó az, hogy végre együtt lakhatunk, a rossz az, hogy sajnos az anyósomék is idejöttek, ne ijedj meg, csak néhány évre, tudniillik lebontották a házukat, és addig, ideiglenesen –

Rágom a számat, mit válaszolhatnék? – ő nyújtja a harmadik cigarettát, ez füstölögve csusszan ki a dobozból, a másik kettőt a fülem mögé dugom (apám szokása volt), mélyet szippantok, vadul pöfékelek, hogy időt nyerjek, azon töprengek, miképpen férünk majd el, Andrisék a két gyerekükkel, az négy, meg az anyósáék, az hat, meg mi hárman, az kilenc… jaj… plusz az albérlő! – érdekelne, vajon Dobosék is tudnak-e már róla, egyáltalán, hány szobán kell osztoznunk?

A lakás udvari frontján ötszárnyú, üvegkockás tolóajtó, közvetlenül a keramitburkolatú udvarra nyílik, érdekes, hogy ezen az oldalon a földszinten vagyunk, míg a bejáratnál az ötödik emeleten, kilépek a szabadba, csupa locspocs a kövezet, két sínpár átlózza, mi ez? itt villamosok járnak? – jön már a szerelvény, szörnyű zajjal, veőőő, veőőő, veőőő, a kanyarban ádázul csönget, kerekei fülszaggatóan csikorognak, kiing! kiing! kiing! giúúú-giúúú!

Zuhog az eső, becsorog ablakainkon, átható penészszag facsarja az orrom, Zsóka (Dobosné) frissen mosott fehérneműket tereget a kötélre, sajátos ötlet, ebben a zivatarban, állok Margóval a télikertben, fogom a kezét, félek, mindjárt sírva fakad, megbántuk már, hogy Andrisékkal összeköltöztünk, ráadásul ebbe a kedélytelen, romos hajlékba, mely inkább barlang, mint otthon, istenem, hogyan lehetne visszacsinálni az egészet? (Csakugyan beszélgettünk róla, hogy szűk lakásainkat egy nagy, átépíthető villára cseréljük, ez komolytalan ábrándnak bizonyult, körülbelül nyolcszázezer forint kellett volna hozzá. Nekünk aztán sikerült a csere, nekik nem. Talán furdal a lelkiismeret).

Tataroztattuk a mellékhelyiségeket, minden vadonatúj, a kád, a mosdó, a vécé, a konyhaszekrény, a csempék, a festés, a szobákban tapétáztattunk, az ajtókat és ablakokat mázoltattuk (igen, a Pozsonyi úti lakásban), százezer forint ótépékölcsönt vettünk föl, tizenöt évig fizethetjük a részleteket, sebaj, megéri. Nincs kedvem dolgozni, sétálgatok a friss szagú szobákban, nézem a kitisztíttatott huzatú bútorokat, a metszően fehér függönyöket, egyedül vagyok itthon, jól érzem magam, élvezem a rendet, a tárgyak véglegesnek tetsző nyugalmát, igazgatom a könyveket a polcon, a hamutartókat az asztalon, a szőnyegeket a csillámosra lakkozott parkettán. Fölkapom a fejem, valami perceg itten, fülelek, nehéz eldönteni, hogy merről hallatszik a bágyadt kaparászás, krk, krk, krk, rosszat sejtve járom végig a fabútorokat, szúra gyanakszom, óriási pech volna, éppen most.

Kezdek begolyózni, cikázom a szobákban, nem érzékcsalódás, tisztán kivehető a finom, rágódó zaj, a szú motozásánál picivel hangosabb és szabályosabb, mindenütt azonos erővel szól, vagy az én testemből jön, vagy az egész lakás perceg, homlokomra szorítom a kezem, fölnézek, ó, a plafonon halovány foltok derengenek a hófehér tapétán, nem, biztosan csak a szemem káprázik, behunyom egy másodpercre, azután módszeresen pásztázom a plafont, a foltok sajnos megvannak, sőt növekszenek, a kurva istenit, már sejtem a szomorú igazságot, a gombostűfejnyire zsugorodott remény nem engedi, hogy kimondjam, megyek a spájzba a létráért, a szoba közepére állítom, borsódzó háttal mászom fel, hát, semmi kétség, nedves, beázunk! – motyogom sírósan, rohadt balszerencse, tehetetlenül bámulom a kajánul hízó és sötétülő pacákat, körmeimet az arcomba vájom dühömben, már csöpög a fejemre a víz, itt-ott buggyosodik a mennyezet, ropog a súly alatt a néhány hete fölragasztott papír, krk, krk, most mit csináljak?

Éles reccsenéssel hasad ketté a tapéta, rozsdás vakolatszemcsék záporoznak a padlóra, fölöttem mély árkok nyílnak a plafonon, látszanak a meztelen gerendák, a végén még beszakad a födém! – átkozom a sorsot, miért nem a tatarozás előtt történt ez a… Hú, öklömnyi malterdarabok bombázzák a szobát, leugrom a létráról, a könyvespolchoz tapadok, fogcsikorgatva figyelem a lakás bősz tombolását, karvastagságú ólomcsövek gyűrűznek elő az oldalfalakból, hideg és meleg vízsugarak spriccelik a porgomolyos levegőt, hiába hívnék szerelőket, ide teljes tatarozóbrigád kell, azt hittük, végre egyenesben vagyunk, az elmúlt nyolc évben háromszor cseréltünk lakást, mindig ráfizettünk egy csomó pénzt, örökké adósságokat törlesztettünk, most is tartozunk hatvanezerrel az apósoméknak, százezerrel az ótépének, jaj, ha Margó hazajön és meglátja, mit mondjak neki? mivel vigasztaljam? – a víz már térdig ér, hánykolja a dohányzóasztalt, a székeket, a könyveket, hirtelen kigyúlnak a csillár körtéi, majd tompa durranással szétrobbannak, az ajtókeretekről lemállik a festék, a radiátorok bordái léggömbként fúvódnak föl, a kegyetlen hangzavarban bántó tisztasággal megszólal valamelyik rádiónk, a Rigoletto kvartettjének utolsó taktusaira ismerek, most pedig kapcsoljuk a meteorológiai intézetet, mondja a műsorvezető: szeles, hűvös, esős idő várható, a napi középhőmérséklet tizenhét-tizenkilenc fok lesz, valamivel alacsonyabb a sokévi átlagnál.

XVII.

A Pozsonyi úti benzinkút mellett hajtok el, az autómosó fakó műbőr függönye nyitva, a ferde rámpa üres, ez ritkaság, általában a következő sarokig ér a várakozó kocsik sora, gondolok egyet, s éles kanyarral a pavilonba hajtok, autóm több mint féléves, de még nem ismerkedett meg a samponnal, eredeti színe alig látszik a sárfoltoktól és a sűrű madárüledéktől (a házunk előtti fák tövében szoktam parkolni), az automata gép szögletes vasoszlopai közé állítom a kocsit, kiszállok, a kezelőszemélyzet üvegkalickájában nincs senki, a műszerfalon zöld és vörös lámpácskák hunyorognak, topogva nézelődöm, már megbántam, hogy bedőltem az elhagyatottságnak, nyilván üzem- vagy ebédszünet van, de meddig? kitehettek volna egy cetlit. Néhány percet még rászánok, türelmetlenül dobolok a szürke pulton, melynek közepén ott a botkormányra emlékeztető indítókar, végén áttetsző üveggolyó, játszadozom a gondolattal, mi történne, ha kiszolgálnám magam, elvégre a gép teljesen önműködő.

Ujjaim körbetapogatják az ingerlően sima gömböcskét, tenyerem óvatos mozdulatával nyomom lefelé, a műszerfalon kigyúl a fölirat: START! – autómra fröcskölődni kezd a víz, egyenletes sugarakban, forognak a hosszú szálú, hengeres kefék, lassan ingáznak a vasoszlopok a kocsi mentén, minden oké, kiballagok, a falnak támaszkodva figyelem a gép szakszerű mozgását, tulajdonképpen fölösleges ide a kezelőszemélyzet, nélkülük is boldogulnánk, s ha volna egy persely, bedobhatnánk a pénzt, persze, nem bíznak az emberekben.

Ejj, hajj, szálla zének, zenga zének, szépa zélet, ejj, hajj, úttörőnek lenni mindig jóóó! – a pavilon első s hátsó ajtaján kisiskolások zsivajos csapata nyomul be, kecskelábú asztalokat és padokat hoznak, letelepszenek, a piros nyakkendős tanárnők vezényletére előveszik táskájukból az ennivalót, énekelve falatoznak, a gép hirtelen megállt, a csövecskékből a maradék víz csordogál, készen vagyok, csak fizetnem kéne, talán odaadhatnám az összeget az egyik tanárnőnek, de hogyan hajtsak ki? az asztalokkal körbebarikádozták a kocsit, próbálok a nyakkendős asszonyokhoz férkőzni, nem könnyű ebben a tumultusban, kérem szépen, legyen szíves! – hiába kajabálok, nem hallják, forr a levegő a kegyetlen ricsajtól, néhány srác az autó hűtőjére csüccsent, gombfociznak, remélem, nem karistolják össze, távozásom egyre reménytelenebbnek tetszik, előttem zakatolósdit játszanak, a gyerek-vonatok taszigálnak hátrafelé, már az ajtónál vagyok, az orrom előtt bezárul a függöny, a szele a hajamra suhint.

Hátrafordulok, várakozásommal ellentétben nem a Pozsonyi utat látom, a KISZ-központ új betonépületével, hanem a Hősök terét, késő este lett, égnek a bádogtányéros lámpák, alig hiszek a szememnek, a tégla formájú térség dugig tele emberrel, imbolyog a fejek és vállak erdeje a homályban, átható zúgássá keverednek a hangok, őőőőőő, óóóóóó, úúúúúú, fénypászmák rezegnek az égen, négyesével egy pontba fonódva, mintha légvédelmi reflektorok keresnék az ellenséges gépeket, ám a sugarak színe folyamatosan változik, kék, sárga zöld, piros, lila, és tudom már, hogy mindjárt kezdődik a tűzijáték, persze, ünnep van ma, május elseje, illetve fenét, augusztus huszadika, dehogyis, november hetedike, vagy pedig?

A Sztálin-szobor térdben megtörve hajlik a tömeg fölé, pici zászlócskák lobognak rajta, a reflektorok csóvája fehérre festi a bronztestet, a rengeteg ember egymásnak préselődve ordibál, a rémisztő zaj csapkodja a teret, úgy érzem, döng a föld (láttam a szobor ledöntését, hatéves voltam akkor), pókhálószálak feszülnek a fényfoltos égen, félek, nagyon félek, rácsos ágyam éppen a ferde Sztálin alatt áll a sarokban, gyerekszobánk túlsó falai eltűntek, nővérem összekucorodva alszik, szája szélén kicsordult a nyál, reszketve nézem a hatalmas alakot, mindjárt rám fog zuhanni, anya! apa! gyertek gyorsan! rám dől a Sztálin-szobor! – kiáltom torkom szakadtából, de nem jönnek, nem hallják ebben a hangzavarban (a gyerekszoba ajtajának üvegbetétjén átszűrődő fénysáv sokáig a szobordöntés látványát idézte, csak úgy voltam hajlandó lefeküdni, ha égve maradt a kislámpa. Apa számtalanszor hányta anya szemére, hogy miért vitt el bennünket aznap este oda, anya ingerülten védekezett, mit csináltam volna? le kellett mennem vásárolni, nem hagyhattam a gyerekeket az üres lakásban, aztán pedig a térre sodort minket a tömeg).

A hallban (a mostaniban) az ülőgarnitúra felstószolva, a kanapén a két fotel, rajtuk az asztal, a bútordombot lepedők borítják (a tatarozáskor raktuk így össze), a nagy, szirommintás szőnyegen a villanyvasút sínrendszere, szalad körbe a kis mozdony, húzza a tehervagonokat, melyeken a francia vasúttársaság (S. N. C. F.) cégjele díszeleg, a sorompó előtt lassít a szerelvény, a piros-fehér csíkos rudacskák lezárulnak, végállomás, kiszállás! – mondja Julcsi (gyerekkoromban szüleim gyakran emlegették Angliában élő nagybátyám kósza – valóra sosem váltott – ígéretét: küld majd nekem villanyvonatot. Elmúltam már húszéves, amikor anyámtól megkaptam karácsonyra, úgy érezte, le kell rónia a tartozást, szegény apám nevében is), indul tovább a gyorsvonat, szorgosan zakatol a mozdony, kacéran sípol, kéményéből igazi, bodor füstfellegeket pipál, az indóházból kiszalad a bakter, s táblácskájával integet (nem, ilyet csak egy londoni üzlet kirakatában láttam), Julcsi orrát ráncolva nevetgél, olvatagon nézem, ugyanúgy, mint Margó, mint anya és apa, ők ketten összeölelkezve állnak a sínkörben, a füstgomolyok a ruhájukra, arcukra, hajukra telepszenek (gyakran próbálom elképzelni: ha apa megérte volna unokája születését, hogyan viselkedne nagyapaként? Julcsi talán áttörné a zárkózottság kemény páncélját, mely – mire én felnőttem – véglegesen apára tapadt. Magán hordta még a boncterem fémrekeszében is, nem tűnt el a két feszes vonás a szája mellől).

XVIII.

Az intenzív nyelvtanfolyam a vége felé jár, hamarosan vizsgázni fogunk, aggódom egy picit, mindig túl komolyan veszem az ilyesfajta próbatételeket, lidércnyomásként kísért a döcögős érettségim, a kudarcos bölcsészkari felvételim, s a francianyelv-vizsga, szerintem azért adták meg nekem középfokot, mert akkoriban nyomdász ipari tanuló voltam, a statisztikában jól festett egy munkás. Már nem vagyok „fizikai”, csak a tudásomra számíthatok, a tét komoly, ha sikerül levizsgáznom, enyém a három hónapos ösztöndíj, utazhatok Angliába (nem), tehát fel kell kötnöm a fehérneműt, a többiek strébernek tartanak, fütyülök rá, nem értem, minek jön egy ilyen gyorsított kurzusra az, aki csak ímmel-ámmal figyel, fecsérelni az időt otthon is lehet.

Csöngetnek, a szünetnek vége, betódulunk a terembe, oldalára döntött s félbevágott hordóra hasonlít ez a helyiség, a parketta üvegfényűre lakkozva, a falak makulátlanra meszelve, körben tucatnyi forgatható karosszék, a Lozanov-módszer alapkövetelménye, hogy a hallgatók otthonosan érezzék magukat, legyen kedvük részt venni a szituációs játékokban, és amikor a tanár halk zenekísérettel visszaolvassa a napi anyagot, kényelmesen hátradőlhessenek, az a cél, hogy az ember – behunyt szemmel, álom s ébrenlét határán, minden zavaró tényezőt kikapcsolva – hagyja működni az agyát (igen). Eleintén arra törekedtem, hogy odafigyeljek a koncertes fölolvasásra, magamban mondtam a szöveget, később rájöttem, többet ér, ha – a tanár javaslatához híven – összpontosítás helyett inkább lazítok, gondolataim szabad csapongása közben az agyam tényleg beszívja a szavakat és mondatokat, anélkül hogy észrevenném, tehát mégis lehet valami az alva tanulásban, egyszer ki kéne próbálnom, menjen a magnó éjszaka, aznap majd a személyzeti szobában alszom, hogy Margót ne zavarjam, ő úgyis tud már angolul (a kísérletet elvégeztem, számottevő eredmény nem mutatkozott).

Heverek a fotelban, ma Vivaldi Négy évszakja szól a magnóról, a tanár oxfordi prononsziéjsn-je a hullámzó dallamokba simul, a szöveg szerint egy nemzetközi konferencia résztvevői vagyunk, a világ minden tájáról összesereglett értelmiségiek, én például Paul Norman volnék, a híres ausztrál író, immáron legalább századszor töprengek azon, hogy a tanár vajon átfutotta-e a személyi lapokat, mielőtt szétosztotta a szerepeket, váltottam ugyan néhány szót a többiekkel a szünetekben, de sejtelmem sincs, kicsodák, micsodák, csak a tanfolyami nevüket s foglalkozásukat tudom, angolszász urak és hölgyek, zömmel a magasan kvalifikált értelmiség köréből, színész, rendező, jogtudós, énekesnő, rádióriporter, orvosprofesszor, satöbbi, én véletlenül az életben is író vagyok, persze, nem ausztrál, hanem magyar, ami jelentős különbség, érdekelne, hogy a többiek valódi szakmája miképpen viszonyul az ittenihez, csodálnám, ha Geoffrey Jackson tényleg film- és színházi rendező volna például, hiszen akkor legalább látásból ismernem kéne, a következő szünetben okvetlenül megkérdezem, hogy ki ő, itt ülünk ebben a teremben majd három hete, Pitörnek, Ájrinnak, Pólnak, Dézinek szólítva egymást, ideje volna, hogy kölcsönösen bemutatkozzunk, a mi nyelvünkön, magyarul.

Búgnak a vonósok, a Vivaldi-téma nyaldossa a bőröm, résre nyitom a szemem, járatom az arcokon, néhányat a résztvevők közül mégiscsak ismerek valahonnét, az a szőke, nagy mellű lány a Nyika, igen, a Manyi, Manyika, a vezetékneve nem jut eszembe, osztálytársam volt a gimnáziumban? – rövid gondolkodás után megállapítom, hogy nem, esetleg Margó révén ismerem? – hiába erőlködöm, nem tudom fölidézni a Nyikával kapcsolatos emlékeket, pedig érzem, bennem rejtőzködnek valahol. Arcmemóriámmal sosem dicsekedhettem, de azért ritkán hagy cserben ilyen galádul. Tőlem jobbra egy kövérkés, gúnycsücsörös szájú srác üldögél, lábát keresztbe vetve hintázik a karosszékkel, két tenyerével fedi a szemgödrét, mintha maszkot viselne, Najn Iván ő, hát persze, Najn Iván, a bal mutatóujja hiányzik, a jelenetet tisztán látom magam előtt, Najn Iván a nyomda szedőtermében áll a sorvágónál, léniát szab, hirtelen odaront a művezető, ráripakodik: miért borgiszból szedte a szöveget? Najn Iván vonogatja a vállát, s azt feleli, hogy csak, mire a művezető dühbe gurul, borgisszal nem szokás dolgozni! – bömböli, Najn Iván közben már az ötödik léniát vágja le, pedig csak egyre van szüksége, pökhendien válaszol: szokás vagy nem szokás, borgiszból szedtem! A művezető rendreutasítja, Najn Iván pimaszkodik, szó szót követ, a művezető félre akarja taszítani a vágógéptől, Najn Iván ellenáll, már dulakodnak, rángatják a masina karját, a borotvaéles kés lecsap, belemetsz a kapaszkodót kereső kezekbe, mindketten ordítanak, vérük fröcsköl az ólomreszelékre… – igen, de honnét szedem ezt a históriát? én az Egyetemi Nyomdában dolgoztam, ott nem volt semmiféle Najn Iván, nem történt ilyen baleset, akkor hát?! Mégis világosan emlékszem a mondatokra, hallom lejtésüket, és Najn Iván békésen bóbiskol mellettem, tudom, hogy bölcsészkarra jelentkezett, de nem vették föl, ismerem az apját, az anyját, a nővérét, a barátnőit, később jogász lett, találkozhattunk volna az egyetemen, csakhogy nem járt velem Najn Iván, ebben biztos vagyok, figyelem önelégült fintorát, s gyötör a rejtély bizonytalanító mérge. Másik oldalamon egy kedves, fekete lány, a hozzá tartozó, göndör hajú fiúba karolva hallgatja a zenét s az angol szöveget, Péter és Emília, vagy amint egymást becézik: Pé és Em, igen, szerelmesek és házasok, albérletben laknak, tudom, néha evezni járnak a Dunára, ezt is tudom, de honnét? honnét? (Nyila, Najn Iván, Pé és Em, különböző könyveim hősei) – szorosan bezárom a szemem, mert érzem, a többieket ugyanígy fölismerném, anélkül hogy rájönnék, mikor, hol, hányszor, miképpen találkoztam velük, szorongva mérlegelem: lehetséges-e, hogy ez már a szenilitás nyitánya, kissé korai volna.

Én következem a helyzetgyakorlatban, fölállok, jegyet kell vásárolnom a holnapi gépre, Budapest–London, a légitársaság ügyvivőjének szerepét Najn Iván játssza, egy szavát sem értem, kínlódó tekintetemet látva kajánul biccent, megismétli a mondatot, most sem értem, ez szándékosan csinálja, égetni akar! toll a fülibe, de semmi vész, otthon elolvastam a mai anyagot, nyilván azt kérdi, miben lehet a szolgálatomra, illetve hová szándékozom utazni – köszörülöm a torkomat, hirtelen nem jön a nyelvemre a megfelelő válasz, pedig tudom, tudom! – segélykérőn pillantok a tanárra, ő odalép hozzánk, széles szájmozdulatokkal mondja ki ugyanazokat a zigyve-zagyva szótagokat, melyeket Najn Iván gurgulázott az imént, hiába, nem értem, szemhéjam finom rángásba kezd, tanár úr kérem, én készültem, makogom hangtalanul, ők ketten összenéznek, újra nekirugaszkodnak, kórusban kántálják azt az istenverte szöveget, mintha kínaiul beszélnének, geinköé ruangyolé halimba, így kezdődik, a fülem határozottan fölfogja, ám értelme nem jut el az agyamig, jaj, nekem ezt tudnom kellene, én mindig a legjobbak közé tartoztam, mi történt velem? – tenyerembe karmolok, figyelmem végső megfeszítésével próbálok utat találni a szavak jelentéséhez, a tanár homlokára kusza ráncok szaladnak, vékony arca csupa jóság, szeme fényéből kiolvashatom: reméli, hogy mindjárt összeszedem magam, ezért vár olyan türelmesen, bízik bennem, ó, egyetlen angol szó se jut eszembe, teljes elmezavar, üzemszünet a koponyámban, nyelvemmel a hűvös nyálat kavargatom, krákogok, rosszul van, misztör Nóóómen? – kérdi a tanár, végre valami, amit értek, misztör = úr, Nóóómen = Norman, hülyén vigyorgok, nómen eszt ómen, makogom, a tanár a latin szólás hallatán karba fonja a kezét, mi a probléma, misztör Nóómen? Hát… csak az, hogy… nem megy… elfelejtettem angolul! – nyögöm kétségbeesve, ő furcsálkodva méreget, no de misztör Nóóómen, magyarul tanulunk, nem angolul! magyarul is elfelejtett? Rémülten pislogok, magyarul? A tanár bólogat, Najn Iván bólogat, mindenki bólogat, bizony, magyarul, magyarul, magyarul.

XIX.

Gádor Gyuriék piros Zsigulijában ülünk (zöld Daciájuk van, a piros Zsiguli Doboséké), nem találom a rükvercet, sietve egyesbe kapcsolok, az előttem parkoló fekete Volga lökhárítóját súrolva evickélek ki a résből, gázt adok, a szívatót visszatolom, érdekes, ugyanolyan fekete gombja van a Zsiguli szívatójának, mint a Trabanténak (nem), a külső sáv teljesen üres, a belsőben viszont áll a kocsisor, elhúzok mellette, akadálytalanul haladhatok, bolondok ezek? miért nem váltanak sávot? – mire a kérdést megfogalmazom, már látható a magyarázat: egy romos ház omladéka buggyant az útra, lassítok, kár kitennem az irányjelzőt, úgyse engednek be a sorba, inkább a keskeny mellékutcába kanyarodom, zötyög az autó a macskaköveken, a csomagtartóban ugrálnak a holmik, fölismerem az ivóvizes műanyag kanna cuppanásait, a gyorsfőző gázpalackjának döngését, a sátor impregnált ponyvájának zizegését.

Olajos padlójú, szűk raktárféleségben ácsorgok, a szobát bádoggal borított pult felezi, mögötte két barna köpenyes férfi zsírpapírba csomagolt alkatrészeket válogat, uraim, nagyon sietnék, nem lehetne, hogy előbb az én ügyemet…? – kérdem könyörgős hangon, amazok rám se néznek, nem lehetne, dünnyögi az egyik, dobálja a kartonládákba a konzerválókenőcs pikáns illatát árasztó fémtárgyakat, mozdulataiból érzem a nekem szóló szemrehányást, a kuncsaft ugyebár várjon a sorára, s ne merészelje noszogatni az eladókat, jó, jó, de azért csipkedhetnék magukat egy kicsit, most mindenki kapkod, rohan, menekül, persze, nekik itt kell maradniuk a munkaidő végéig, hát erről igazán nem én tehetek. Nagy sokára befejezik a szortírozást, hozzák a papírokat, alá kell írnom, hat példányban, nézem az összeget, legalább negyvenötezerre számítok, nem tudom elolvasni a vízszintes vonalakra firkantott betűket, bocsánat, mennyi ez? A két pasas jelentőségteljes pillantást vált, véleményük az arcukra rajzolódik: szép kis alak az ilyen, azt se tudja, mennyi jár neki! – az iratokat a fiókba csúsztatják, tizenhat, morogja az egyik, micsoda? – vakkantom elképedve, tizenhat, ismétli amaz, süket maga? De kérem szépen, itt valami tévedés lesz, az én Trabantom csak négyéves, húszezer kilométer van benne, a motor és a karosszéria úgyszólván hibátlan állapotban… A két férfi vérforralóan fintorog, azután a beszédesebbik – a nemlehetnés, a süketmagás – odalöki az orrom elé a pénzköteget, gyűrött százasok, rendetlen halomban, tessék, a következőt! Nem moccanok, szó se lehet róla, sziszegem remegő szájjal, akkor inkább adják vissza a kocsit! Amazok nem figyelnek rám, már egy kucsmás öregúrral foglalkoznak, vissza a kocsit! – üvöltöm fenyegetően, a süketmagás türelmetlenül ciccent, mit ugrál, aláírta a szerződést, fogja a pénzét, és tűnjön el! Agyamban vadul lüktetnek az erek, becsaptak, megint becsaptak, hogyan lehetek ilyen ostoba? ilyen hebehurgya? ilyen balek? legszívesebben gyomorszájba vágnám magamat, azonnali bosszúként félretolom a kucsmás öregurat, számolni kezdem a rongyos bankjegyeket, komótosan, egyenként, jogom van hozzá, hiába szentségel a kucsmás, hiába morgolódnak mögöttem a sorban állók, hiába gyerünk-gyerünköznek az eladók, olvasom a summát, mely Trabantom valódi értékének legföljebb a harmadát képviseli, csorog rólam a víz, honnét teremtsem elő a piros Zsiguli árához hiányzó pénzt? úgy terveztem, hogy a Trabantért kapott összeget csak tíz-tizenötezerrel kell kiegészítenem, hát persze, ha legalább negyvenötöt kaptam volna érte! most kérhetek kölcsön, ki ad nekem ilyen zavaros időkben? – beharapom az ajkamat, mindegy már, hozzászokhattam a veszteségekhez, még sosem sikerült előnyös üzletet kötnöm (igaz), le van szarva, fő, hogy megszereztem a Zsigulit, s nem a Trabanttal indulunk a hosszú útra.

A hold tányérja baljósan világít az őszi táj fölött, hatalmasnak látszik a sötét égen, gomolyfelhők serege siklik át rajta, tisztán kivehetőek a kráterek és tengerek e hideg bolygón, mintha távcsővel fürkészném, jobb lesz, ha a vezetésre figyelek, az autópályán konvojokban vonulnak a járművek, személykocsik, furgonok, kamionok, buszok, motorkerékpárok, sőt bi- és triciklik is, pedig nékik tilos a sztrádára jönniük, de senki se törődik a szabályokkal, a leállósávban lovas kocsik cammognak, itt-ott egy-egy emberek húzta targonca tűnik föl, szörnyű lehet gyalogszerrel a szemerkélő esőben, nem juthatnak messzire. A belső oszlopban haladok, a sebességmérő százhúszat mutat, ennyit a Zsiguli könnyedén teljesít, elégedetten figyelem a motor simulékony zúgását, a Trabant már kilencvennél is úgy bömböl, mintha szét akarna esni, puhán nyomom a gázpedált, túl kicsi a távolság az autó orra s az előttünk robogó fekete Volga között, hirtelen fékezés esetén biztosan nekiütközöm, viszont ha lassítok, mindig beelőz valaki a külső sávból, fejvesztve pucolnak az emberek dél felé, állítólag nyitva a határ, talán odalenn biztonságban leszünk, szerencsére a Zsiguli benzintartálya elég nagy, nem kell időt vesztegetnünk a tankolással, egyvágtában száguldhatunk a határig, remélem, épségben, most mondták be a rádióban, hogy ez az út végig járható, bombázás ma éjszakára nem, legföljebb reggelre várható, akkor is csupán szórványosan.

Aggódva fülelek, gyanús neszek érkeznek a hűtőház felől, akadozik a gyújtás, a gázba taposok, jól nézek ki, ha bedöglik a kocsi, azt sem tudom, hol keressem a megszakítót, a Trabanton a jobb első kerék mögött volt, pontosan úgy viselkedik a motor, mint amikor a Trabant egyhengerezett, rohadt Zsiguli, ne csináld ezt velem, ne hagyjál cserben! – kétségbeesetten szorítom a kormányt, dobhártyám görcsbe feszülve észleli a zajokat, istenem, mit tegyek? ha félreállok, soha többé nem engednek vissza, különben sincs értelme, úgyse tudnám megjavítani, és ki segítene? ész nélkül hajtanak az emberek dél felé, mert elterjedt a hír, hogy arrafelé még béke van.

Eső, havas eső, jégeső, kopognak a fagyos szemek a szélvédőn, küszködik a motor, de azért húz, csodálom, milyen egyenletesen siklik a kocsi a szabálytalanul rángató dugattyúkkal, leveszem a lábam a gázról, a sebesség nem csökken, látom a visszapillantó tükörben, hogy a mögöttem jövő Fiat szinte a csomagtartónkba fúródva követ, miért nem tart féktávolságot ez a hülye? – motyogom ijedten, ekkor veszem észre, hogy az én autóm eleje a fekete Volga lökhárítójához ér, beszorultam! nem is a motor hajtja a kocsit, tolják a többiek, nyugodtan kikapcsolhatnám, rövid habozás után megteszem, rögtön abbamarad a rángatás, nem rossz, benzin nélkül repeszt a Zsiguli, szerintem a Volga motorja se jár, csak a kerekek tompa surrogását hallom, bizonyára a Fiat vezetője is kikapcsolta már, hátrafordulok, a Fiat mögött egy Volvo, bohókás kalapú asszony ül a volánnál, a kormánykerékre könyökölve, igaza van, fölösleges a vezetéssel bíbelődni, úgyse lehet másfelé menni, az egymásba torlódott autók vonatszerelvényként suhannak az éjszakában, no de ha mindenki rájön, hogy kár koptatni a motort, előbb-utóbb apadni fog a lendület, a sebességmérőre nézek, még mindig százhúszat mutat, talán van egy ezer lóerős kamion a sor végén, lassú felfogású sofőrje makacsul tiporja a gázpedált.

Hull a hó, pontosabban zuhog, a pelyhek raja kavarog a reflektorok fényében, a meteorológusok azt jósolták, hogy a nyugatról érkező hidegfront fönnakad a Kárpátok bércein, tévedtek, itt az ítéletidő, mégiscsak behatolt a szegény kis Kárpát-medencébe, ráadásnak a háborúhoz.

Az autópályának vége, keskenyedik az út, összetömörülve fékez a kocsik három párhuzamos kígyója, megállunk, soká tarthat, mire a nyeszlett országút fölszívja a járművek áradatát, többen, kiszakítják autójukat a tömegből, s a szántóföldre kanyarodnak, gyorsan indítózom, a nyomukba eredek, örömmel nyugtázom, hogy a hengerekben olajozottan ingáznak a dugattyúk, a rángatás megszűnt, a zötykölődést a barázdák okozzák, abroncsaink a vetésbe fúródnak, ritka búza, ritka árpa, ritka rozs, dünnyögöm, errefelé tényleg ritka lesz tavasszal, de hát az se biztos, hogy megérjük a tavaszt, hogy lesz, aki arasson itt, a rádió hírein nehéz eligazodni, beszélhetnének végre nyíltan, bemondhatnák, hogy tulajdonképpen miről van szó, csak azt ismételgetik: hadüzenet! – szeretném tudni, mi üzentünk hadat, vagy nekünk üzentek? egyáltalán, kicsodák? és atomháború vagy közönséges? világháború vagy helyi? – miért hagyják bizonytalanságban az embert?

Horhosba mélyedő dűlőútra lyukadtunk ki, fűzfák ágai simítják a kocsi tetejét, lehet, hogy jobban jártam volna, ha várok a soromra az autópálya végénél, csigatempóban vánszorognak a kocsik, a gumik a saras agyagba süppednek, szerencsére a havazás csillapulóban, már nem izgatom magamat, majdcsak eljutunk valahová –

Hirtelen tűnik föl a helység névtáblája, a betűket olvashatatlanra szabdalják a vaskos jégcsapok, tágas parkokat keresztez az út, a villanyrendőrök lámpásainak fénye frissen pislog, föltehetően most csatlakozunk az országúthoz, teljes a csúcsforgalom, látni vélem a fekete Volgát s a Fiatot, amelyek közül kiveszkelődtem, eszerint nem sokat nyertem a szántóföldi túrával, mindegy, fő, hogy itt vagyunk.

Villamosvágányok húzódnak a macskaköves úttesten, korcsolyázik rajtuk az autó, a kerekek közé veszem a sínt, nagyon lassan haladunk, van időm nézelődni, a neonreklámos kirakatok patyolattiszta üvegében a Zsiguli tükörképét látom, a járdák üresek, néhány emeleti ablak nyitva, odabenn tévéznek, a falakat jellegzetes liláskékre festik a képernyők, ez megnyugtat, nem lehet túl nagy a vész, ha ezek itt békésen bámulják a műsort. Kibetűzöm az utcatáblát: Dachauer Strasse (München), tehát már átléptük a határt, talán nem is szántóföld volt az, hanem a senki földje, helyes, akkor elég a rohanásból, keressünk magunknak éjszakai szállást.

Szállodákban s panziókban nincs hiány, tudom, a legócskább hotelban is többet kérnek, mint a legszebb gászthauzban, emezekből többtucatnyit láttunk menet közben, nehéz a választás, sodor tovább a tehetetlenségi nyomaték, a csordaszellem, gurulunk a magyar rendszámú autók után, valami külső körúton lehetünk, táblák jelzik a centrumot bal kéz felé, jobb, ha nem hajtunk be a város szívébe, idekinn olcsóbban megalhatunk, mire ezt végiggondolom, lassítanom kell, az út betonteknőbe fordul, hülye voltam, hogy nem kanyarodtam balra az imént, most már csak előre mehetek, azaz: mehetnék, mert áll a kocsik sora, oldalt, a kétemeletnyi magas falak tetején reflektorok égnek, sugaruk átlózza fölöttünk a sötét eget, marhaság, miért nem az útra világítanak?

Lassan cammogunk ebben a hosszú, vékony kőmedencében, valami kapuféleséget látok legelöl, azon mennek be az autók egyenként, az íves tábla alatt, melynek felirata félhomályba borul, onnét elspórolták a reflektort, szemgolyóm feszül az erőlködéstől, a sötétségben fölfedezek két pacákot, minden kocsit megvizsgálnak, biztosan a terroristák miatt, néhány napja éppen ebben a városban vívtak tűzharcot a rendőrökkel, nyílt utcán. A két embert inkább katonának nézem, mint rendőrnek, barna posztóköpenyben vannak, vállukon géppisztoly lóg, feljegyzik a rendszámokat, ásítozom, bekapcsolom a rádiót, harcias zene szól, ritmusra dobolok a kormányon. Szemem lassan összerakja az íves tábla szövegét: ARBEIT MACHT FREI! – a munka szabaddá tesz, motyogom, arcomból kiszökik a vér, uramisten, koncentrációs tábor! – dereng a sötétségben a dupla drótkerítés, melyben magasfeszültségű áram kering, fölfedezem az őrtornyok kúpos tetejét, hallom a farkaskutyák vonítását, ott pedig… ahol a füstfelhők gomolyognak, arrafelé lehet a gázkamra, nagyszüleimet marhavagonokban hozták ide, erővel (apai ág), mi meg autóval jöttünk, önként, sejthettem volna, hogy a Dachauer Strasse Dachauba vezet, szörnyű balfogás, el innét, de gyorsan! – könnyű azt mondani, olyan szorosan állnak mellettem a kocsik, hogy az ajtót se tudom kinyitni, a dudára tenyerelek, bőg a Zsiguli kürtje, vidám tülköléssel válaszolnak némelyek, azt hiszik tán, hogy unalmamban dudálok? vagy türelmetlenségből? – tolatásba kapcsolok, a mögöttem várakozó Moszkvicsba ütközöm, utasai méltatlankodva rázzák az öklüket, szívós rohamokkal döngölöm a Moszkvicsot centiről centire hátrafelé, azután ferdén támadok a mellettem veszteglő Trabantra, ugyanolyan delfinkék színe van, mint az enyémnek volt, vezetője – pufók nénike – értetlenül pislog, repednek a műanyag lemezek, taszigálom, míg másfél méteres rést török magamnak, ezen aztán kipréselem a Zsigulit, mindkét oldala behorpad, bánom is én, előttem a kőteknő fala, hatalmas lendülettel zúdulok neki, az autó kegyetlen dörrenéssel pattan vissza, újra és újra megpróbálom, ütközésig taposott gázpedállal, végre a rézsútos betonra kapnak a kerekek, hörög a motor, na! na!! naaa!!! – felperdült a falra a kocsi, hatalmas roppanás, nem tudom, hogy a beton mállott szét vagy az alváz, hirtelen csönd lesz, rángatózó szájjal vigyorgok, győzelem, fönn vagyunk! – repülünk a feketeségben.

A rakpartra zuhan a Zsiguli, szerencsére épp a négy abroncsára, nyikorogva hullámzanak a rugók, a motor leállt, lihegek, ez Pest, a pesti rakpart, nincs kivilágítva a város, mégis rögtön felismerem, itt születtem én –

Elemlámpa villan be a szélvédőn át, vaksin hunyorgok, mire észbe kapnék, már kirángattak minket az autóból, tarkóra tett kézzel borulunk a meredek támfalra, három férfi vigyáz ránk, szuronyos puskával, barna egyenruhájuk s nyilaskeresztes karszalagjuk csöppnyi kétséget sem hagy szándékuk felől, hát megint, újra, ugyanúgy, gondolom mélységes haraggal és kétségbeeséssel, kérem szépen, kezdem alázatos hangon, miért? Az egyik férfi odalép hozzám, hüvelykujjait a derékszíjába akasztja, nem válaszol, csak néz rám, szinte szelíden, ettől fölbátorodom, ez nem igazság, hogy már megint minket, tessék mondani, miért mindig minket? miért? A nyilas a csizmája sarkán hintázik, vonogatja a vállát, én nem tudom, hogy miért, feleli csöndesen. Tehetetlenül sziszegem: na, néhsztes mál vir verden di nácisz, und zi di júden! – talán azért németül, hogy ő ne értse, legközelébb mi leszünk a nácik és ők a zsidók! – de a férfi, úgy látszik, beszél németül, mert hitetlenkedve csóválja a fejét, furcsa ötletei vannak magának, dünnyögi, azután oldalba bök a puska tusával, eriggyen szépen! – a többiek már a part szélén álldogálnak, arccal a folyónak, mögöttük egy szakasz katona, lövésre emelt fegyverrel, a másik két nyilas odapenderít a sor végére, emez meg halkan utánam szól: ahogy mongya, majd legközelebb!

XX.

Suhan a lift fölfelé, első, második, harmadik, tárul az önműködő ajtó, kilépek, a cirádás korlátnál egy törékeny, sárgára festett hajú hölgy ácsorog, vastag, anyagmintás szövetkosztümjének szoknyája mintha túlságosan bő volna, pipaszár lábához képest. Amint elhaladok mellette, kackiásat szellent, hú, ilyen mély zengésű, bonyolult dallamú végbélszelet még sose hallottam, trrrrrr-prrrrrr-grrrrrr-prutty! – a kosztüm az érintett ponton felfúvódik, a hölgy rám emeli szigorú tekintetét, olyan megrovóan, mintha én rottyantottam volna s nem ő, úgy rémlik, látásból ismerem, itt lakik a házban, üdvözlésképpen biccentek, nincs válasz, csak mereszti a fátyolos szemét, fingani tud, köszönni nem, gondolom méltatlankodva, babrálok a zárral, zavaromban az ellenkező irányba forgatom a kulcsot, végre bejutok, dühödt térdmozdulattal csapom az ajtót, nagyot durran. Fülemben a hosszú szellentés zenéje, trrrrrr-prrrrrr-grrrrrr-prutty! – az anyja krausz, kikukkantok a levélnyíláson, a nő ott áll az ajtó előtt, bizonytalan kaparászás kezdődik, mit csinál ez? vakargatja a kilincset? talán hozzánk jött? miért nem csönget akkor? és miért nem szólt, amikor beléptem? – újra meg újra hallom azt a valószerűtlenül kacskaringós bélgőzfutamot, az emlékezetem ismétli, vagy a nő fingik folyamatosan odakinn?

Lábujjhegyen osonok a nagyszobába, korán van még, Margó és Julcsi az igazak álmát alussza, fogalmam sincs, hol jártam én e hajnali időpontban, lerúgom a cipőmet, az ágy szélére ülök, masszírozom a homlokomat, úgy érzem, valamiről elfeledkeztem, rágyújtok, pedig nem volna szabad éhgyomorra dohányoznom, tökéletlen köröket fújdogálok a füstből, ahá, tudom már, álmodtam az éjjel valamit, azt kéne följegyeznem, leveszem a polcról a kockás füzetet, amelybe hónapok óta gyűjtögetem az álmaimat (igen), fogom a vékony hegyű, csavarós ceruzát, szeretem ezt a kecses irónt, hajszálnyi vonalakat húzok vele a borítóra, várok türelmesen, szabadjára eresztve gondolataimat, így szoktam visszaidézni az álomképek sorozatát, zoknis talpammal sikálom a parkettát, na, mi van? hogy is volt? – egyre idegesebben tépelődöm, ez baljós jel, az álmok fölkeltéséhez laza lélekre van szükség, az agy magától újrakezdi az éjszakai film vetítését, ha nem erőlteti az ember. Most látom, hogy a kockás füzet betelt, fölkelek, ballagok a személyzeti szobába, talán akad a fiókban egy üres irka, benyitnék, ámde az ajtó zárva, ki a fene lehet az én szobámban? – rángatom a kilincset, aztán dörömbölök, fehér kendős nővérke dugja ki a fejét (körzeti orvosunk asszisztense), gorombán szól rám, nem tud olvasni? ne tessék kopogni, majd szólítjuk! – hüledezve nézem a becsukódó ajtót, értesíthettek volna, hogy máma nálunk tartják a rendelést.

Visszaslattyogok a nagyszobába, Margó nincs az ágyban, hát persze, nyolc óra múlt, elment Julcsival az óvodába. Az ablakon dobol a zápor, hű, micsoda zivatar, ha tudtam volna, hogy ennyire zuhog, elvihettem volna őket kocsival, biztosan bőrig áznak! – késő bánat, eb gondolat –

Író-olvasó találkozó, piros drapériás asztal mögött ücsörgök, melyen ott árválkodik a vizeskancsó, két pohárral, ovális alumínium tálcán, az efféle rendezvények elmaradhatatlan kelléke a kancsó s a poharak, ámbár tapasztalatom szerint soha senki nem iszik a langyos csapvízből, a kunkori fülű üvegedényben finoman rezeg a folyadék felszíne, mert rázom a térdemet, és lökdösöm az asztal lábát, figyelmes arcot vágok, hallgatom a szélfútta fogsorú, lófarkas lányt, aki a széke támláját szorongatva magyarázza, hogy részéről megértette az én mondanivalómat, csakhogy mit csináljon például ő, ha egyszer sose álmodik, részéről mindig elalszik a tévé előtt, aztán isten tudja, hogyan kerül az ágyba, de álmodás nuku, ez a nagy büdös helyzet! – hangjában enyhe sértettség vibrál, jóságos mosollyal bólogatok, utálom magam ezért a tanító bácsis álorcáért, tenyeremmel kisimítom a pofámat, a kezem megtelik bőrfoszlánnyal.

Egy rozsdás arcú, kopaszodó férfi ugrik föl, no, arra feleljen, hogy miért nincsenek rendes tévéműsorok, ugye, a kartársnő is aszongya, hogy elalszik a tévénél, naná, hogy elalszik, amikor ilyen gyönge műsorokat adnak, hazamegy az ember a munkából fáradtan, ott a család, az ügyes-bajos dolgok, no, este legalább jár egy kis szórakozás, kinek kell az a sok unalmas darab? erre feleljen!

Csiricsáré selyemkendő, fakó virágokkal, a kövérkés asszony szünet nélkül igazgatja, amíg beszél, szégyenlős arcán két bibircsók meredezik, fátyolos a hangja, hogy ő már idestova tíz éve a lakáscseréről álmodik, szeretne végre kiveszkelődni a szoba-konyhából, erről miért nem írok? Írok én, szúrnám közbe, ha tartana egy lélegzetvételnyi szünetet, mindenről írok, ami fáj, istenem, mennyit költözködtem, míg végre… – ujjaimat az ajkamra tapasztom, érzem, kár volna megszólalnom, úgysem az én véleményemre van szüksége, hanem hogy egyszer kibeszélhesse magát, újabb cigarettára gyújtok, fújdogálom a karikákat, próbálom elképzelni, milyen álmokat termelne a lelkem, ha én volnék az ő helyében, közel a nyugdíjhoz, egy részeges, beteges férjjel a hátamon, abban a nedves házmesterlakásban, a gyerekeim tojnak a fejemre.

A terem kiürült, de hiszen itthon vagyok! a mi lakásunkban, megőrültem, hogy ide hívtam az olvasókat? ráadásul kora reggelre! – pokoli rendetlenséget csináltak, mindenütt csikkek, a szőnyegekbe taposva, Margó fölrobban, ha meglátja, ki kéne porszívóznom. De majd később, most, hogy végre elmentek, hadd foglalkozzam azzal a homályba burkolódzó álommal, a kisszobámba ballagok, ledőlök a földre, alkarom a szememre borítom, ahogyan szoktam, na, szép nyugodtan, komolyan, ráérősen, tehát… tehát valami kerek izé… lyuk… vagy inkább üreg, és… vonalak szaladnak fölfelé… gyorslift? Érzem, nyomon vagyok, előbb-utóbb összeállnak ezek a képtöredékek, igen, kör alakú, fényes korongot látok, valahol nagyon messze, mintha fordított távcsőbe néznék, és suhog a… mi a franc suhog? Hát… kezdjük újra, lyuk – vonalak – csillogó korong – suhogás.

Hah, megvan! mély kút, zuhanok, a betonkávák gyűrűvonalai rohannak fölfelé, akár egy gyorslift mentén az emeletek, álmos a csönd, csak a hajam suhog, jóízű nesz, érdekes, csöppet sem félek, várom a hűvös csattanást, melyet a testem ver majd, midőn a baljós csillogású vízkorong befogad, egyre vadabbul száguldanak köröttem a kávaszeletek, mégsem közeledik a kút alja, mintha fordított távcsövön szemlélném hullásom kerek végcélját, satöbbi-satöbbi, visszatérő álmom ez, puha zuhanás a semmibe, igen, fájdalommentes öngyilok, változatait többször felírtam már, csalódottan ciccegek, esküdni mertem volna, hogy valami nagyon fontosat álmodtam, nem mozdulok, várok még, pedig biztosan tudom, a vetítésnek vége –

Kár.

De mit tegyek?

Amúgy is betelt a füzet.

Középszó

Tulajdonképpen egy kis és egy még kisebb álmoskönyv került ebbe a kötetbe. Szünetképpen íme valamicske útbaigazítás.

A Hanyatt-homlok a nyolcvanas évek legelején íródott. Azokra az időkre már kevesen emlékeznek, különféle okból (kor, szépítő memória, más irányú figyelem), mindenesetre a szocializmus kádárista verziójában a cenzúra rohamokban működött. Gondolom, eléggé Moszkvából vezérelve. Érkezett keletről a szigorodást jelentő hideg fuvallat, s nyomban visszadobták a kiadók a csöppet is rendszerkritikus kéziratokat, nem adtak engedélyt és pénzt az átlagosnál bátrabb forgatókönyvek megvalósítására, betiltották az ilyen szellemű vagy annak ítélt színdarabokat. Ilyen idők járták, amikor betöltöttem a harmincat.

Gondoltam egy merészet, akkor én kisregényt írok, kizárólag álmokból összeszőve. Drága cenzor urak (hm, elvtársak), álmodni azér csak szabad… vagy nem?!

Elolvastam minden hozzáférhetőt az éji látomások természetéről és lehetséges megfejtési módjairól, Freudtól Rudolf Steinerig, Jungtól Krúdyig. Aztán nekiláttam, hogy tudatosan álmodjam, minél többet és gazdagabbat. Tartottam attól, hogy egyet-kettőt majd kihúzat a szerkesztő, nem baj, akkor is marad legalább tizennyolc. Kettőre tippeltem, mint cenzori áldozatra. Először is arra, amelyben népcsere van, mi, magyarok az NSZK-ba kerülünk, s igazán hamar tönkreteszünk mindent, ami ott jól működik. Másodszor pedig arra, amelyben a haláltáborba autózunk Trabantokon, Zsigulikon és Skodákon, önként és dalolva, hiába ordibál az én-hős, hogy ne tegyük.

A Hanyatt-homlok akkor is túl karcsú volt, így mellétettem egy másik regénykét, az Emily néni szakállát. Megjelentek a Magvető Ra-Re sorozatában, 1983-ban, minden cenzurális bonyodalom híján. Igen, mert az a bizonyos jeges politikai fuvallat elült, a következő még csak az Urálnál kavargott. Mindkét munkámra lecsaptak filmrendezők. Utóbbira Simó Sándor. Kern András lett volna a főszereplő. Sajnos, Simó meghalt, mire leforgathatta volna. Előbbire pedig Révész György. Nagymesternek számított, úgy negyven filmmel a háta mögött, köztük világsikerekkel, mint az Angyalok földje, és olyan vígjátékokkal, amelyeket nálunk az egész ország megnézett (2x2 néha 5, Az oroszlán ugrani készül).

Nemeskürty István, a „tanár úr” hozott össze bennünket. Stúdióvezetőként behívott az irodájába, kért, segítsek Révész Gyurinak, e kiváló rendezőnek, mert az utolsó filmje (Ady Endréről) nagyon megbukott. Már-már fontolgatja, hogy lezárja a karrierjét, amiért kár volna. Én olyan jelentős fiatal író vagyok, hogy visszasegíthetem a pályára. (Szó szerint ezt mondta. Tanú is volt, a dramaturg, de már nincs az élők sorában.)

Ájult voltam a megtiszteltetéstől. A „fiatal“-on meglepődtem – elmúltam harminc –, a „jelentős”-t bóknak vettem. Összeismerkedtünk Révésszel. Elolvasta a Ra-Re-kötetet, mert az Emily néni szakállát ajánlottam neki. Ő viszont a másikat választotta.

A Hanyatt-homlok című színes, szélesvásznú magyar film elkészült (forgalomba hozta a Mokép), Nemeskürtynek köszönhetően viharos gyorsasággal, 1984-ben. Pazar szereposztás: Kern András, Hernádi Judit, Major Tamás, Mensáros László, Tarján Györgyi, Koncz Gábor, Bánki Zsuzsanna, Őze Lajos, Haumann Péter, Reviczky Gábor, Helyei László, Vajda László, és még sokan mások. A remek előjelek dacára súlyosan megbukott. Annyira, hogy a premiert követően a mozit bezárták, és tatarozni kezdték. Ez nem vicc, tessék utánanézni a Puskin Filmszínház történetében.

A kudarc több okát sejtem ma már. Például, az idő tájt antiszemita felhangokat hallattak némelyek, ez a film pedig tele volt a zsidósággal kapcsolatos történésekkel. Továbbá: abszurd históriát mesélt el, és arra a hazai moziközönség ritkán vevő. Végül, pénzhiány miatt a leforgatott jelenetek itt-ott szegényesre sikerültek. Egymáson tettek túl a gyalázkodó kritikák. Jó hír: én csak egy-egy goromba mondatot kaptam itt-ott, a lövedékek ármádiája szegény Révész Gyurira zúdult. Rendületlen mosollyal tűrte. Hm… ennyit a visszasegítésről.

Jelen kiadás kedvéért picit átjavítgattam a szöveget, hagyományaimhoz híven. Néhány akkori ügyetlenséget megoldottam. Valamint a mai stiláris eszményeimhez igazítottam ezt-azt. Például: valaha imádtam a pontosvesszőt, mert olyan sejtelmes. Negyven tájt kiábrándultam belőle. Újabb álláspontom: a szerző legyen elég határozott, hogy válasszon, pont és új mondat, vagy pedig vessző. Hölgyeim és uraim, a Hanyatt-homlokban 138 (azaz százharmincnyolc) pontosvesszőt találtam, ezeknél meghoztam az imént körvonalazott döntést.

A kötet második részében az Utána tánc található, ez még karcsúbb. Tavaly (2024) írtam. Újabb álmaim szerepelnek benne, amelyek többnyire az apámmal kapcsolatosak. Alig tizenkilenc voltam, amikor hosszú betegeskedést követően meghalt. Tulajdonképpen haragudtam rá, amióta az eszemet tudom. A „Hagyja a dagadt ruhát másra. Engem vigyen föl a padlásra” elve alapján.

Úgy érzem, az Utána tánc az én vele kapcsolatos haragomat eloszlatta.

Így gyógyíthatóak életünk mély sebei? Néha. Talán.

Ha bárkinek a lelki válláról sikerülne levennem némi súlyt, nagyon örülnék.

Szívből, igazán.

*

Egy átlagos élet során legalább hat évet töltünk álmodással. Már csak ezért is érdemes sokáig élni. Meglepő adat. Több tanulmányban olvastam, egybehangzóan.

Forrásaim szerint a felnőttek és a gyerekek körülbelül két órát álmodnak éjszakánként, még akkor is, ha nem emlékeznek rá. Vélhetőleg minden éjjel több álom keletkezik az agyunkban az úgynevezett REM (Rapid Eye Movement, azaz gyors szemmozgásos) időszakokban, amelyek öt-tíz percig tartanak, ilyenkor látványosan rezeg a szemhéj. De csak kevés álomképet tudunk fölidézni reggelente. Állítólag a nők álmai hosszabbak. Ugyanakkor a férfiak éjképeiben gyakrabban szerepelnek más férfiak, mint ahányszor nők, míg utóbbiak álmaiban nagyjából fele-fele a szereplők nemi aránya. Fordítva tippeltem volna.

Bármilyen hihetetlen, a szakemberek szerint éppen az agy nem akarja, hogy jobban emlékezzünk az álmainkra, mert akkor a napunk jó része azzal telne, hogy azokon töprengenénk, s nem a jelenünk valóságában élnénk.

Külön kasztba sorolhatóak az úgynevezett tudatos álmodók, ők valamilyen százalékban ébren vannak a REM-időszakok alatt, sőt az sem kizárt, hogy bizonyos mértékig hatással legyenek saját álomtörténetük alakulására. Ezt az utóbbi időkben már berendezésekkel lehet vizsgálni és nyomon követni. Be kell vallanom, hogy a Hanyatt-homlok kieszelésekor hályogkovács módjára képeztem magam tudatos álmodóvá, bárminő szakismeret híján, felkészülésem a föntebb sorolt szerzőkre korlátozódott. Bizonyos műveik valamennyire tiltott szövegeknek számítottak, könyvtárban kellett előásni, gyakrabban németül, mint magyarul.

Az én botcsinálta módszerem az lett, hogy igyekeztem kiszámítgatni, miként alakulnak a REM-fázisaim. Esténként ugyanakkor feküdtem le, a mélyalvásos szakaszokat ötvenpercesnek tekintettem, s közéjük 6-7 perceket illesztve jött ki, hogy mikor tájt lehet a hajnali vagy reggeli utolsó REM. Azt követő negyedórára állítottam be a még rugós rézvekkert. Aztán a tapasztalások nyomán módosítgattam ébredésem időpontját. Ha emlékeztem a legutolsó álmomra, nem pattantam föl, maradtam a félálom lebegésében, és újra átgondoltam – vetítettem – a látott jeleneteket. Kevéssel később fölültem, s az éjjeliszekrényen tartott jegyzőfüzetbe sommáztam az egészet. Így gyűjtögettem, míg a történetek száma elérte az ötvenet. Ezeknek kábé a felét dolgoztam bele a kisregénybe.

Amint befejeztem az írását, abbahagytam, hogy az álmaim fölidézésével sanyargassam magam. Feküdtem, amikor tudtam, ébredtem, amikor hagytak a gondjaim és a teendőim. Sokszor a kora reggeli tenisz miatt ébresztem magam, immár digitális vekkerrel. Ám ahogyan idősödöm, az éjszakai vetítések mintha újra szaporodnának, élesednének, könyörtelenedének, akaratomtól függetlenül.

Igyekszem odafigyelni rájuk. Gondolom, e kötettel befejezhetem, hogy a magát újratekercselő agyam fondorkodásaira összpontosítsak.

Drága olvasó, köszönöm a figyelmed. Haladj szépen tovább.

VM

UTÁNA TÁNC

már

egy hete

csak

az apámra

gondolok

inkább egy hónapja

éve

sőt régebb óta

álmodom is

róla

rólunk

sokszor

Minden, ami vele kapcsolatban összeáll az agyamban, a szívemben, az idegrendszeremben, pici pontokból rajzolódik ki, akár egy pointilista festmény, azaz színpöttyökből komponált, Georges Seurat vagy Paul Signac vagy Camille Pissarro képeinek modorában, csak az a furcsa, hogy a pöttyök nem színesek, hanem fekete-fehérek, néha sötétszürkék, elveszett az élet léha tarkasága, talán mert a mi történetünk nem impresszionista, hanem vérrealista, emiatt azért lehetne néhány vörös pont. Itt, ott.

Pöttypróza.

Apám és én. Ingovány, aknamező, lelki sebek. Én már hosszabb ideje úgy érzem, nyugalomba borult mindaz, ami apámmal kapcsolatban fájdalmat okozott nekem, s némiképp talán neki is. Ám a nyugalom nem gyógyít. Tüneti kezelés. Algopyrin forte. A megértés, a megbocsátás, a szeretet – ez volna a varázsszer mindarra, amit a múlt szablyája hasított az érzelmek rugalmas anyagába. Ebben még lehet tennivalóm. Bizonyára emiatt álmodom annyit apámmal. Apámról. Mirólunk. De álmaim nem olyanok, mint a halálát követő években, amikor helyette éjszakai műszakban álldogáltam a Nyomdagépellátó Vállalat géptermében, vagy behívtak munkaszolgálatba, vagy a Don-kanyarig tereltek, vagy jogászként tűrtem a vállalatvezető packázásait, mindezt vele vagy nélküle. Mostanában a családállítást vetíti az agyam fölriadó területe a lélek vásznára. Ám legtöbbször táncolunk apával, gyakran a valóságban nem létező helyeken. Táncos jelenetek. Olykor a hatvanas évek vendéglátóipari egységeiben. Néha szabadtéren. Füst és dobszó száll a magasba. Zenés felár.

legutóbb

egy messzi-messzi

földrészen

voltunk

mi

ketten

és

és

és

táncoltunk

hihetetlen

Pedig tényleg. Táncolunk apával a zavaros álomban, háttérben sivatagos táj, sárga kunyhók, poros pálmafa, akörül keringtünk apámmal, pedig ő soha nem akart táncolni, még az utcabálon se volt hajlandó lejteni anyával egy kört a Dózsa György úton, ha jól emlékszem, május elsején sötétedéskor, alkalmilag fölállított emelvényen játszott a szimfonikus zenekar, a lakosság pedig önfeledten járta a foxtrottot, a csacsacsát, a keringőt, a tangót, úgy körülbelül. Hatéves lehettem, vagy annál is kisebb, mert állt fölöttünk még a Könyvolvasó Bácsi, azaz a Sztálin-szobor, amit majd a forradalom első napján döntenek le, s utána lidérces álmaimban újra meg újra, ránk dől a Sztálin-szobor! – kiabáltam, erre ébredt a család, tőlük tudom, haragudtak, pedig nem én vittem anyámat a Dózsa György útra, hogy megmutassam neki a forradalmat, hanem ő engem, mindegy.

Világéletemben szerettem táncolni, gyerekként is, kamaszként még inkább, már amit akkor táncnak hittünk, a rock and rollra ugrándozást, a zene itthoni neve az volt: bít, jártam a Horizont tánciskolába, divat volt lenézni mindazt, ami ott történt, én örömmel tanultam a lépéseket, az se zavart, hogy a zongorista elavult dallamokat klimpírozott, sokszor hamisan, elvarázsolt a ritmus és a hangok füzére. Nem értem, akik utálták, miért jöttek a Horizont tánciskolába, a szocializmusban sok minden volt kötelező, ez nem, sőt némi pénzbe került, nem emlékszem, mennyibe, valószínűleg kevésbe. Amikor később bítzenekarok ötórai teáira kezdtem járni, ott eleinte a tviszt volt a divat, ami inkább torna. A rock viszont vad rángatózás. Kialakult végül a sék (shake), fiú s lány áll leszúrt lábbal, egymástól húsz-harminc méternyire, s hajladozik, kezét-lábát dobálva, anélkül, hogy egymáshoz érnének. Ez viszont nem tánc, vélekedtem, a tánc a bizalom művészete, együtt haladunk, ugyanúgy lépünk, s a férfi a vezető – hiába, máig megmaradt a sék, újabban a fiatalok néha függőleges szökellésekkel cifrázzák, sebaj.

Lejtünk apámmal, valamiféle valcert, tenyerünk összekulcsolódik elöl, középen, jólesik az érintése, ő gyakran izzadt, de most száraznak és erősnek érzem az ujjait, nem világos, hogy melyikünk vezet, tekintetünk egymásra szögeződik, örülök, hogy végre rám figyel, mindig erre vágytam, amíg élt, tizenkilencedik életévem közepén vesztettem el őt, ám ez így nem pontos, mert azelőtt se nyertem el, nem volt enyém soha, tulajdonképpen én sem az övé, ennek fényében örültem annyira, hogy együtt vagyunk és táncolunk, az se zavart, hogy a kép túl fakó, és sötét pontokból áll, amelyek ugyancsak kavarognak, akárha fekete hó pustolna a hiányos tájleírásban.

Miért éppen valcer, ez a kérdés, ötletem sincs, de hallom tisztán a háromnegyedeket, kicsit hasonlít a Kék Duna keringőre, de mégsem az, talán nem az ifjabb Johann Strauss műve, hanem az idősebbiké, ugyanolyan hullámzás, a családban marad? Apám finoman ingatja a fejét a vonósok umtattájára, egy ősz fürtje föláll, mint amikor tarajba gyűrte a párna, így nézett ki kora reggelenként, és a kórbonctanon, a kihúzható fémfiókban is, nem voltam ott, anya mesélte, ő hosszas habozás után legyőzte viszolygását, és csak megnézte, azt hitte, ez az özvegy kötelessége, ezt várja tőle a párt, a kormány, a népköztársaság, esetleg a jóistenke, ahogyan ő szerette mondani, kár, hogy én nem hittem ebben, nem mentem oda, az már nem az édesapám a fémrekeszben, ezt hajtogattam, hülye voltam, mint annyiszor, most tehát csak anyám beszámolója alapján képzelhetem el, ami nem ugyanolyan, mintha összeszedtem volna magam, és lemegyek a félhomályos alagsorba a nyikorgó vaslépcsőn, ahogyan anya tette, tétova léptekkel, erősen sóhajtozva.

Visszatérő álmom apámmal a családállítás, vagy húsz évvel ezelőttről. Ő már régóta nem volt jelen ebben a világban, csak énbennem élt, és azt hittem, addigra megkövesedett bennem, igazából a családállításra akkori feleségem miatt mentem, ő járt folyton valamiféle léleknemesítésre, kellett mindig neki egy spirituális mester, varázsló, aki fölemeli a gyarló halandók közül a magasba, jógaguru, antropozófus vezető, kolumbiai sámán, francia lélegzőművész, e sorba illeszkedett a Hellinger-módszer terapeutája, bizonyos Günthart, aki rendszeresen jött Budapestre, háromnapos szeánszokat tartani, tolmáccsal, feleségem, nevezzük Zitának, négyszer vagy ötször is befizetett, áradozott róla, próbált rábeszélni, menjek vele, problémáimra gyógyírt adhat Günthart, nein, danke, ódzkodtam az egésztől, pedig még nem sejtettem, hogy a fő problémám éppen a Zita nevű nő, szóval, megjelentünk ketten, a téglalap alakú teremben, ahol a fal mentén sorakoztak a székek, úgy alakult, hogy elsőként ültem ki Günthart mellé, s amikor kérdezte, mivel foglalkozzunk, mi a gondom, majdnem azt feleltem, semmi, én csak Zita miatt jöttem, de végül kiböktem, mein Vater.

Apa végtisztességét a vállalata, az újpesti bőrgyár szervezte, kérdezték anyámat, de ő nem figyelt oda, erre sem, így a hamvasztást választották, és az urnafülkét, talán ez volt az olcsóbb, amikor mi hárman, túlélő családtagok megjelentünk a ravatalozónál, üresen találtuk, egy órával korábban érkeztünk, én rögtön arra tippeltem, hogy anyám eltévesztette a napot, de nem, a hirdetőtáblán kézzel írt cetli: DR VÁMOS TIBOR 11, és ekkor jött két, villamoskalauznak kinéző férfi, egyikük lapáttal, másikuk hosszúkás konzervdobozzal, Vámosék? – kérdezte, majd választ se várva mutatta a kerek fémhengert, ebbe vannak a hamvak, megrázta, olyasféle zörömbölést hallatott, mint a rumbatök, ezek a kis csontdarabok, közölte tárgyilagosan, mintha tudományos ismeretterjesztést tartana, ne tessék izgulni, mingyá hozza a fájanszedényt a Béla, és beletesszük abba a fájanszba, jól fog kinézni, aranydíszítéses fájansz! – úgy éreztem, ha tovább fájanszozik, belerúgok, anyámból viszont e pillanatban kitört a zokogás, teátrális mozdulattal bökött a fényes konzervdobozra, mutatóujját lebegtetve, jaj, ha nem hagyja abba, toporzékolni fogok, de nem rúgtam, se nem toporzékoltam, lehajtott fejjel szégyenkeztem, bemenekültem a ravatalozóba, mely az imént még üres volt, időközben további gyászhuszárok berendezték, középen állvány az urnának, mellette valamiféle szószék, gerjedő mikrofonnal, a hangerőt most állítgatták, rock koncert? – így én, némán, közben hordták be kisteherautóról a koszorúkat és virágokat, az egyik nagy méretűn hófehér szalag, aranybetűkkel: GYÁSZOLJA ÖZVEGYE DR. VÁMOS TIBORNÉ LÁNYA VÁMOS ÉVA FIA VÁMOS TIBOR – központozás nincs, állapítottam meg, egészen idáig azzal vigasztaltam magamat, hogy őneki már jobb, nem kell tovább szenvednie a haldoklással, nem kell tovább hevernie a kórházi ágyon, nem kell tovább fuldoklania, ennek jegyében nem sírtam, ám ekkor énrám tört a fuldoklás a torkomba nőtt dagadástól, könnyzacskómból vizet árasztott a tavaszi szél helyett a nyár végi, nem sikerült elfojtanom az ugatásra emlékeztető hangokat sem, behúzódtam a ravatalozó sarkába a bordó bársonyfüggöny mögé, az állott porszagba, ott agonizáltam, hosszú percekig, s csak akkor tudtam összeszedni magamat, annyira, amennyire, amikor megérkezett néhány ismerős pofa, rájöttem, hogy a bőrgyáriak, kondoleáltak anyámnak és a nővéremnek, engem észre se vettek, anyám később nehezményezte, hogy a gyár igazgatója nem jelent meg, csak levelet írt, napok múltán hozta a postás.

Táncolunk apámmal, az álomkép fekete pontokra bomlik újra meg újra, sajátságos, hogy az emlékeim is sötét pöttyökből hívódnak elő, reszketve, keringve, pillanatokra kimerevedve, halványulva és élesedve, kérem szépen, én már abban a hiszemben voltam, hogy apával nincs több dolgom, nincs semmi elszámolnivalóm, nem szükséges foglalkoznom vele, egyszer és mindenkorra elintéztem, legalábbis irodalmilag, az Apák könyve úgy lett, hogy elhatároztam, kell egy regény az apámról is, már évekkel hamarabb megcsináltam az Anya csak egy van címűt, arattam vele babérokat, jó, akkor itt az ideje, hogy apa is sorra kerüljön, tollhegyre tűződjék, így igazságos, főleg hogy őt imádtam, bálványoztam, határozottan rajongtam érte, mindezt nem mondhatom el anyáról, akivel annyi bajom volt, és ez sem igazságos, de a prózaírás alapfogalma nem az igazság, hanem az őszinteség, a fájdalmak kitétele a fényre, egyúttal az okok és indokok föltárása, mindközönségesen a megértése annak, amit nem tudunk, nem is gyanítunk, esetleg sejtünk, vagy csak érzünk, tükör által homályosan, és azt azért nem ártott volna kiderítenem, hogy mi az istennek fütyült rám annyira, mér nem beszélgetett velem, mér nem segített a felnövésben, mér nem avatott be mindabba, amibe az atyák szokták a fiúkat, mér nem, mér nem, mérnem, tőle kellett volna kérdezni, tőle kellett volna kérni, tőle kellett volna kikövetelni, de mire eszembe jutott volna, hogy ez lehetséges, már folyton beteg volt, és hamar meg is halt, jaj, mér, mér pont az én apám hagyott el ilyen korán, mér, mér, mérmérmér, innen nézve még fiatal volt, ötvenhét éves, én már tizenhéttel vagyok több, mint ő akkor, szóval azért ez NEM IGAZSÁG.

azt

hittem

nem

írok

róla

soha

többé

mer

elintéztem

jaj

Soha semmit nem lehet elintézni végleg, nem lehet lezárni, bevégezni. Irodalommal sem, pedig annyira bíztam benne, az az én módszerem, megoldásom, szokásos ügymenetem mindarra, ami nyomaszt, bánt, foglalkoztat, és amit emberként sehogyan sem értek, néha sikerül kibontva fölfognom, leesik a húszfilléres, ha írok róla.

Az úgy volt, hogy mindenekelőtt anyámmal akartam leszámolni könyv alakban, hm, bosszút állni, amiért annyira megkeserítette a kamaszkoromat, az egész ifjúságomat, szívtam miatta eleget, több mint eleget, lázadoztam, miért énnekem kell az ő apjának és gondozójának lennem, miért, mért, mér? Lehetne normálisabb, betölthetné azt a funkciót, amit az anya szokott, valamennyire normális családokban, ha már úgyis csak ő maradt szülőm egyedül, de nem, őt kellett gyámolítgatnom, hordoznom orvosról orvosra, ha ruhát akart, üzletről üzletre, pedig ugye annyira ugyanazt kínálták mindenütt, VOR, fiatalabbaknak: Vörös Október Ruhagyár, bár lehet, hogy azok csak öltönyöket varrtak, férfiaknak, tudtommal Budapesten az Üllői úton, és a borús emlékezetű Sztálinvárosban, állítólag szovjet exportra is, még állítólagabb a beléjük hímzett VOR emblémán röhögtek a ruszkik, mert az oroszul azt jelenti: tolvaj.

A bosszúregényt anyámról már katonakoromban (1968–69) kezdtem írni egy spirálfüzetbe, akkoriban rám vonódott az elhárítás figyelme egy Haraszti Miklós nevű ember miatt, ezt itt nem bontom ki, mindenesetre a teljes füzetet rossztét századtársaimmal lefényképeztette a kalocsai laktanya elhárítórészlege, nem volt még se mobil, se fénymásoló, se semmi, picike mikrofilmes kamerát adtak nekik, és titoktartási parancsot, erről a mikrofilmezésről csak jóval később, 2020 táján hallottam egyiküktől, aki azt állította, hogy féltek tőlem, ami őrület, ők leselkedtek utánam, és mégis ők féltek, persze, ők tudták, hogy engem figyelni kell, én nem, és ha figyelni kell, biztosan valami veszélyes elem lehetek, mindegy, ego te absolvo. Azt a kéziratot mérgemben megsemmisítettem, annyi baj ért, REF (rendőrhatósági figyelmeztetés), emiatt nem vettek föl a bölcsészkarra, útlevelet se kaptam, hajszálon múlt, hogy örökre kiközösített elem legyen belőlem, ahelyett hogy íróként rúghassak labdába. Nem baj, úgyse terveztem kiadni a bosszúregényt, amíg az anyám élt, és kínlódtam vele tovább. Harminchat lettem, mire eltemettük, hamvasztattuk. Ám akkoriban kezdődtek észak-amerikai kalandjaim, színdarab-bemutatók miatti meghívások, utána pedig vendégprofesszorság a Yale színművészetijén. Amikor a vasfüggönyt átvágták, hazatértem, megnézni, mi lesz itt, és sok minden izgalmasabb volt, mint szegény néhai anyám zavaros emlékezete. Ráadásul az eredeti koncepciómat elsodorta a rendszerváltozás. Én odáig arra készültem, hogy azt ábrázolom, mennyire hasonlított az anya a szocializmusra, arra a picit fokozatosan puhulóra, amiben felnőtté váltam. Kegyetlen. Fájdalmas. Hisztérikus. Kiszámíthatatlan. De mégis valamelyest röhejes. Ilyenek voltak, anyám és a Kádár-rendszer. Gondoltam, ha ezt érzékeltetni tudom, s finom célzásokkal jelzem az olvasónak, hogy mire megy a játék, kijátszhatom a cenzúrát, dörzsölgethetem lelki kezeimet. Ám amikor újra nekiláttam, nagyjából negyedszer, hogy végre bosszút álljak az anyámon, a szocializmus már fölszámolódott, s írás közben szinte magától alakult ki az új koncepció, megtorlás helyett főlengetéssé alakult a szöveg, tulajdonképp szándékaimmal ellentétesen. Az jött ki: mennyivel jobb fej lehetett a szerencsétlennek látszó idős, mániás depressziós asszony, mint ahogyan az emberek hitték, s voltaképpen jobb fej volt, mint – én. Bizony.

Apámmal kapcsolatban teljesen kizárt, hogy ilyesfajta metamorfózisba fusson az agytollam, akár tudat alatt vagy mellett, őt istenítettem, nem találtam a személyiségében semmit, aminek alaposabb fölfejtése változtathat a róla kialakított képemen. A baj az volt, hogy annyira kevés adattal rendelkeztem az életéről, hogy az egy novellára sem elég. De éreztem, tartozom neki egy könnyvel, ha már anyámról megírtam a magamét. Jelige Apa (is) csak egy van. Amíg van.

Nagy lelkesedéssel nekiláttam, hogy összegereblyézzem róla mindazt, amit még lehetett. 1989 nyarán halt meg. Kevés barátja közül senki nem élt már, amikor anyaggyűjtésbe fogtam. Leutaztam szülővárosába, Pécsre, kerestem közelebbi-távolabbi ismerőseit. Kutattam a levéltárban és az anyakönyvekben, sok érdekes részeredményre bukkantam, sajnos, a jegyzeteket tartalmazó dosszié sehogyan sem akart megvastagodni. Néhány megrázó tény kevés egy regényhez, hiába minden. Kénytelen-kelletlen föladtam. Na jó, ha a saját apámról nem írhatok könyvet, legyen egy az összes magyar apáról. Ebből alakult ki az Apák könyve, további hosszas gyűjtőmunka végén. Rendben volna ez. Most. Már. Ha nem táncolnék álmomban az édesapámmal olyan sokszor. Csüccs! – búghatná a mikrofonba a mélyen dekoltált dizőz, akinek talán Ákos Stefi a távoli előképe, a kerthelyiségből, a Gorkij fasor végén. Figyeltem s hallgattam a járdáról kis koromban, a vaskapu fémlándzsái között látszott a színpad széle. Ötpercnyire laktunk. Óvodába is abba a hármas úttestű utcába jártam, a rendszerváltást követően törölték a nagy orosz író nevét, maradt a Fasor, pedig abból nem sok maradt addigra.

Többször panaszoltam a Sorsnak, az Istennek, a Papírnak, hogy az én apám, DOKTOR VÁMOS MIKLÓS soha nem mesélt a szüleiről (Auschwitz), sem arról, hogy ő maga munkaszolgálatosként megjárta a Don-kanyart, aztán orosz hadifogolytáborba zárták Tambovban, azt se mondta soha, hogy az Angliába szakadt Jenci bácsin kívül volt egy harmadik testvére, István, aki szintúgy munkaszolgálatos századba került, a reguláris hadsereg tolta őket maga előtt, élő aknamegsemmisítőként, ő azonban nem élte túl az összeomlást, aznap, amikor az oroszok áttörték a támadók frontvonalát Voronyezsnél, nyoma veszett, erről se kaptam hírt soha senkitől, csak amikor néhány éve hivatalosan összeállították a világháború magyar résztvevőinek kutatható listáját, talán a Hadtörténeti Múzeum szakemberei, rátaláltam, neve és születése helye-ideje alapján azonosítottam, ELTŰNT, mindössze ennyit tudok róla, és hogy úgy hívták, VÁMOS ISTVÁN, ez kevés, a semminél is kevesebb, a nagybátyám volt, lehetett volna, ha megéri, hogy e világba érkezzem valahonnét, úgy képzelem, felülről, mert csak nem alulról, ámbár az se zárható ki teljesen.

ha

már

annyit

táncolunk

egyszer

azért

megkérdezhetném

tőle

hogy

milyen

volt

ez

a

bátyja

a

fiatalabbik

István

aki 1907-ben

született

Jenci

az idősebbik

1905-ben

apa

pedig

1911-ben

ő volt

a legfiatalabb

a legkisebb

királyfi

de

az

ő

életük

nem

mese

volt

hanem

hm

A terapeuta biccent, mint aki érti már, szemüvegén villant a fény, ach so, szóval az apa a gond, akkor meséljen róla nekünk! – kéri németül, a tolmács darabosan fordítja magyarra, én hibás németséggel összegzem az apám sorsát, Pécs, jogi diploma, numerus clausus, munkaszolgálat, hadifogság, gyalog haza, Rajk egyik titkára, marós, aztán idősen szakvizsga, jogtanácsos a bőrgyárban, háborúban szerzett szívbajjal hosszú betegeskedés, kórházba be-ki, be-ki, haláláig, velem szinte szóba se állt, amíg élt, kész, ennyi. Schon gut, akkor most válasszon valakit apjának! Én persze hallottam már a Zita nevű nőtől, hogy ez így megy, mégis csalódott voltam, amiért semmi több nem érdekli, nem kérdez a részletekről, beéri a vázlattal, a hevenyészett Schlagwortokkal, hát, tessék, járattam szemem az arcokon, körülbelül huszonöten ücsörögtek a székeken, kettőnkön kívül, sokkal több nő, mint férfi, sőt inkább lány, mint fiú, ki lehetne itt apám hiteles megjelenítője, igazából senki. Egy huszonéves srác haja galambősz volt, gondoltam, ő fest a legidősebbnek, felé mutattam, tétován, mert csöppet sem hasonlított az én szegény, peches apámra, az a fiú nálam is bizonytalanabbul egyenesedett föl, s ott maradt a székénél, míg Günthart fölszólította, álljon középre, aztán a feszes csönd, sokáig, türelmetlenkedtem, csapjunk már a lovak közé, kezdődjék el, történjék a… valami, de hiába, a többiek mintha tudták volna, hogy nem siettethetőek a dolgok, a Hellinger-féle családállításnak ez a rendje, módja, menete. Később persze utánaolvastam. Ez az én megoldásom általában, az utánaolvasás, néha az előreolvasás, esetenként mind a kettő, még mindig gyermeki bizalommal úgy képzelem, hogy a titkok megfejtéséhez a könyvekben találhatóak valamiféle kulcsok, ha ugyan léteznek egyáltalán. Mindenesetre vannak tények, amelyekből kiindulhatunk. Bert Hellinger filozófiát, teológiát és pedagógiát tanult, majd tizenhat éven át misszionáriusként szolgált Afrikában, a zulukat próbálta a helyes hitre téríteni. Ott látta, mekkora ereje lehet a közösségnek, ha gyógyítani próbál. Módszere lényege a más kutatók által megfigyelt morfogenetikus mező hatása az egyes emberre. Magyarul hét könyv jelent meg tőle és vele. Ezeket mind elolvastam. Hellinger szerint az igazi valóságot nem a boldogság, hanem a fájdalom jelenti, ami lehetővé teszi, hogy visszaállítsuk az élet helyes rendjét. Ennél egyszerűbben és a saját szavaimmal: ha idegenek személyesítenek meg téged és azokat a hozzád tartozókat, akikhez kapcsolódnak a fájdalmaid, szinte kívülállóként tekinthetsz a saját történetedre, méghozzá úgy, hogy a jelen lévő embercsoport együttes erővel neked szurkol, mindez fölismeréseket és katarzist keltő.

Táncoltunk apámmal pattogós német nyelvű dalra is, de az ugyanúgy valcer volt – walzer –, ahogyan az összes zene, amiket álmaimban a talpunk alá húztak, a szöveget nem értettem, már csak azért sem, mert hamarosan elnyomta a masírozás ütemes döngése, szigorú négynegyed győzte le az umtattát, vamm, vamm, vamm, vamm, gyors vágással a díszszemlékre kerültem, gyerekkoromba, immár apátlanul, mi, környékbeli srácok április negyedikén kiszaladtunk a Dózsa György útra, kötélkordon került a járda úttest felőli pereméhez, hogy visszatartsa a bámészkodók tömegét, vonultak a századok, buffogtak a csizmás talpak, akkoriban még nem volt betonozás, az úgynevezett kiskövek borították a széles úttestet, félkörös mintázatban, a gyalogságot követték a huszárok, kivont karddal, a patkók klopfolták a ritmust, utánuk dübörögtek a tankok, majd az ágyúvontató teherautók, mindeközben bőgött a harang alakú szürke vasmegafonokból az induló, félelemmel keveredő bámulattal figyeltem a magyar néphadsereg vonuló részlegeit, észrevétlenül felnőtté válva, majd újra gyerekké, elöntött a kétségbeesés, hova lett apa? hol az apám? apa, hol vagy, hová tűntél? – e kérdés rémült kunkorára ébredtem, jeges verítékben, vasízű szájjal, sajgó derékkal.

Meglep, hogy arra még soha nem gondoltam, milyen érzés lehetett apának, amikor kiderült, hogy azért én tényleg vihetem valamire az írással, amit egyik szülőm se hitt el, pedig én már óvodásként kijelentettem, hogy tűzoltó leszek, és masiniszta, de közben híres író, hiába alapítottam a Kürtszó című lapot az általánosban iskolatársammal, Vida Jánossal, a Kürtszó az iskolaigazgató ötlete volt, minden más a miénk, én teleírtam prózával, Viduska meg versekkel, az ő szülei értelmiségiek voltak, apja szerkesztőféle, anyja könyvillusztrátor, ők szerezték a sokszorosítási lehetőséget, stencilgép többszörözte, százötven példányban, én sose láttam azt a masinát, pedig szerettem volna, az illusztrációkat egy barátjuk rajzolta, híres grafikus, talán Sajdik, de lehet, hogy tévedek, mire megérkeztünk a gimnáziumba, ott már egy osztályba jártunk, nem kellett lapot alapítanunk, a Diákfórum létezett, fejlettebb nyomdatechnikával, azt is igyekeztem teleírni, meg kellett vívnom a publikálás jogáért a felsős szerkesztőkkel, arra nem emlékszem, mutogattam-e otthon e két orgánum példányait, az biztos, hogy semmiféle elismerést nem kaptam a szüleimtől, persze, anyám addigra a mániás depresszió örvényeibe süppedt, apám pedig a háborúban szerzett szívbaj halálos ölelésébe, volt mentségük.

Engem viszont a „beat“ rántott magához, ez a rock leánykori neve, játszottam két gyönge bandában, míg megalakult a Gerilla együttes, amelynek a protest song lett a műfaja, két akusztikus gitár, három énekhang, középen az énekesnő, a lányok csereszabatosan váltották egymást, mindegy, a triót egyszerre támogatta és tiltotta a kultúrpolitika, e tudathasadást nehezen fogtam föl, amíg a vietnámi háború ellen írtunk tiltakozó dalokat, meg az amerikai „négerek” – a feketék akkoriban bevett magyar elnevezése – nyomoráról, addig keblére rántott a KISZ, küldtek fesztiválokra Helsinkibe és Kelet-Berlinbe, de amint a hazai viszonyokat figuráztuk ki, be-betiltottak, engem ügyesen és csöndben kizártak a Kommunista Ifjúsági Szövetségből, erről itt elég ennyi (bővebben elolvasható a Félnóta című regényben), mindenesetre többször szerepeltünk a televízióban, de a szüleim arra se voltak büszkék, megnyertük az úgynevezett pol-beat fesztivál akusztikus kategóriáját, noha az egyik dal szövegét alaposan meghúzták a rendezők, és egy idétlen versszakot toldottak hozzá, amit alig lehetett ráénekelni a dallamra, engedtünk a terrornak, úgy hangzott el, senkinek nem tűnt föl, pedig több millióan nézték a közvetítést a Vígszínházból, a szüleim egy rohadt szót se mondtak, amikor késő este hazaértem a gitárommal, arra sem emlékszem, hogy a komoly pénzjutalom kiváltott volna bárminő dicséretet otthon, nemrég tudtam meg apa egyik pécsi barátjának a fiától, hogy az apám kifejezetten szégyenkezett, komolyzenei képzettség nélkül szerepelhetnek a tévében, ország-világ előtt, ez szörnyű, állítólag ezt mondta az egész fesztiválról, az összes közreműködőről, pedig az elektromos zenekarok versenyét Máté Péter nyerte, így lett híres, és ő igazán képzett volt, több hangszeren játszott, föllépett az Omega is, Somló Tamással, zeneszerző Presser Gábor, mindegy, ez tényleg mindegy, most már.

de

mér

nem

zúzós

rockzenére

táncolunk

apával

Chuck Berry

Rolling Stones

valami a

Lennon-McCartney

nevű

well

she

wes

just

seventeen

you

know

I

mean

Milyen érzés lehetett apámnak, amikor kiderült, hogy megmiklósodtam? Erre idáig soha nem gondoltam. Hogy lehet ez? Tizennyolc voltam, amikor egy novellafüzéremet elfogadta az Új Írás, tizenkilenc, amire megjelent, a márciusi számban, 1969-ben, lassú volt az átfutás, főként cenzurális okból, legyen bőven idő arra, hogy illetékes helyen a szövegeket kényelmesen elolvassák, és fölszólítsák a szerkesztőket, hogy a nem megfelelőket hagyják ki, szóval, 1969 nyarán ültem az akkori Hungária kávéház épületében, a negyedik emeleten, szemben a frissen kinevezett főszerkesztővel, Jovánovics Miklóssal. Mindenki úgy hívta: Jován. Most számítottam ki, csak harminchat éves volt ama pillanatban. Nem tudtam, hogy ennyire fiatal, láttam, hogy elegáns, jóképű, kreol bőrű, sötétbarna szemű. Ő adta tudtomra a jó hírt: Téged közölni fogunk, fölfedezünk! Egyúttal kijelentette, hogy a Vámos Tibor nem szerencsés, mert az ilyen nevű ismert tudós gyakori szerző a lapban, tehát megkülönböztetésül legyek például Vámos X. Tibor. Mondtam, azt nem szeretném. Erre ő, hogy akkor válasszak másik keresztnevet. Én meg: Miklós? – vártam, hogy jót nevetünk, mert ugye ő a Miklós, és aztán kitaláljuk. Jován viszont habozás nélkül áthúzta a Tibort, odafirkantotta, Miklós, kész, bevégeztetett. Nem volt bátorságom szólni, ennyiben maradtunk.

Akkoriban később adták a személyit, a miénket az osztályfőnök osztotta szét, kevéssel a fenti jelenet után, a barna könyvecske lapjaira odaírógépelték az adatokat, legnagyobb megdöbbenésemre a NÉV rovatban ez állt: Vámos Miklós Tibor. Mi a franc, Jován annyira befolyásos káder, hogy már el is intézte a belügyben? De más a megfejtés. Születésemkor anyám a katolikus hagyomány szerint azt akarta, hogy az elsőszülött fiú az apja keresztnevét kapja. Édesapám viszont a saját, Auschwitzban pusztult szülőatyjának állított volna emléket azzal, hogy Miklós legyek. Mint minden vitában, ebben is anyám győzött. Abba beleegyezett, hogy Miklóst kapjam második névnek. Erről viszont nekem soha nem beszéltek. Titokzatos sorsfordulat, hogy Jován segítségével a saját keresztnevemet vettem föl, azaz a nagyapámét, s az ő nevén lettem író. Igen. Csakhogy.

Fogalmam sincs, volt-e becsülete e bizonytalan foglalkozásnak a szüleim szemében, apámnak bevihettem a márciusi Új Írást, első nyomtatott jelét annak, hogy mivel foglalkozom majd egész életemben, de annyira zavarban voltam, hogy csak otthagytam a példányt az ágy lábánál a lepedőn. A kurta bemutató sorok (új szerzőnk 1950-ben született, kéziszedő ipari tanuló az Egyetemi Nyomdában) mellett igazolványkép méretű fekete-fehér fotót is közöltek. Még kétszer nyújthattam át neki Új Írást a szövegeimmel, mielőtt meghalt, augusztusban. Voltaképp csak hümmögött. Onnan tudom, hogy azért némelyiket elolvasta, mert egy betegtárs, aki márciusban a szomszéd ágyon feküdt, vagy tíz évvel később, véletlen találkozáskor mesélte. Azt is, hogy apa úgy hitte, becsapom, hiszen én Vámos Tibor vagyok, nem Miklós. Arról sincs forrásom vagy elképzelésem, mit érezhetett, amikor a saját apja nevét látta kinyomtatva. Joggal föltételezte csalásomat, végighazudoztam a gyerekkoromat, aláírtam helyette az intőket, hamisítottam igazolásokat, ritkán buktam le, akkor nagyon. De csak egyszer vert meg, borzalmasan. Lódításaim és tódításaim miatt orvoshoz is vittek, ideg és elme. Vizsgálatok után azt mondták nekik, a gyereknek igen élénk a fantáziája, talán feltaláló lesz vagy író, egyelőre hagyják békén, és próbálják megállni, hogy ne üssék bele az orrát minden egyes hazugságába. Nem sikerült nekik, ennyit elárulhatok.

Jó, de Vámos Miklós eladdig csak az ő apukája volt. Azért megrázhatta, hogy lett hirtelen egy másik. További rejtély, hogy én miért nem konferáltam be. Valószínűleg még nem rögzült, hogy a továbbiakban Miklós leszek. Apám akár örülhetett volna, kerülő úton teljesedett a kérése, anyám erőszakossága ellenére végül Miklós lettem, ahogyan ő akarta, igazságot szolgáltatott neki a sors. Ezt se tette szóvá. Mint megtudtam, a betegtárs hívta föl a figyelmét a pici fényképre, azon kétségkívül én néztem szembe az olvasókkal, apa állítólag csak ettől nyugodott meg. Ha ugyan egyáltalán.

Szóval. A galambősz fiatal srác, akit apámul választottam a családállításon, téblábolt a hosszú terem közepén, mintha nem is tudná, mit keres itt, pattogva múltak a másodpercek, végtelenül sokáig, nőtt bennem a nyűgösség, haladjunk, ne húzzuk egymás idejét, hiába, sem Günthart, a terapeuta, sem a tolmács, sem bármelyik részvevő nem látszott türelmetlennek. Amikor feszültségem közelített a robbanáshoz, Günthart megkérdezte, hogyan érzi magát az apa, az ősz srác nem várta meg a tolmácsot, németül válaszolt (később kiderült, ő a tolmácsnő pasija, német szakosak mind a ketten), nem túl jól. Mit szeretne? – így a terapeuta. Messzebbre húzódni, dünnyögte a srác. Különös, de ekkor már mintha picit hasonlított volna apámra. Günthart intett, hogy húzódjék, ha akar. A srác-apám távolodott, óvatos léptekkel hátrálva, míg nekiütközött a terem végében a négyszárnyú katedrálüveges ajtósornak. Lefékezett, álldogált, újra pattogtak a pillanatok, lassan siklott az idő vonata a semmi fénytelen sínén, nagy sokára érdeklődött a terapeuta, hogy van az apa, valamivel jobban? Apám rázta a fejét. Mit szeretne? – Günthart. Kimenni az ajtón. A terapeuta hangja, akár az elhajított gerely, azt nem lehet! (Olvastam hetekkel ezután, hogy a családállításon a kilépés a morfogenetikus térből azonnali halált jelképez.). Günthart tömzsi létére szokatlanul energikusan ugrott talpra, rámutatott négy egészen fiatal lányra, ti feküdjetek a padlóra, most rögtön! A csajok gondolkodás nélkül engedelmeskedtek, kurta szoknyájuk a combjukra húzódott, kényelmes belátást engedve a bugyijukra, kettőé vörös csipke, a másik kettőé fekete. Ti vagytok a holokauszt áldozatai, ne mozduljatok! – szólt rájuk a terapeuta élesen. Feszült csönd lett. Apám kivárt, majd odaballagott hozzájuk, és lassan térdre ereszkedett közöttük, idevaló vagyok, mondta vontatottan, szinte szótagolva, itt érzem magam otthon.

Én pedig elfakadtam sírva, uramisten, nekem mér nem esett le, hogy az apám félholtan tért haza a háborúból, és ami nekem jutott őbelőle, az már az elnyújtott haldoklása volt, mér képzeltem, hogy egy félhalott, egy háromnegyedhalott képes arra, hogy apja legyen bárkinek, férje anyámnak, hasznos tagja a társadalomnak, ezt tőle nem várhatta senki, aki tudta, milyen alacsony arányban él, csoda, hogy el tudta látni a legszükségesebb teendőit, és mindeközben soha nem panaszkodott, komolyan, soha, egyszer sem, jaj, mér nem állt össze a hülye fiának, hogy mit várhat attól, aki nemzette, és főleg: mit nem, mitnem, MITNEM.

nem

szidott

nem

is

nézett

rám

ő

nem

nyafognék

de

most

már

késő

A családállítás végére összemelegedtek a résztvevők, különösen azok, akik részt vettek valakinek a jelenetében, én is régi barátomként szorongattam a korán őszbe csavarodott srác kezét a közös vacsorán egy közeli pizzéria különtermében, ahol az étel-ital-dínomdánom után DJ szolgáltatta a talpalávalót, a többség táncra perdült, a miniszoknyások jobb – és valamirevaló férfi – híján egymással járták, pontosabban szemben állva kettesével, de semmiféle lépések, testi érintkezés nélkül rázták magukat, s ugráltak függőlegesen, őnekik ez a tánc, nem az, amit én tanultam a Horizont tánciskolában, senki nem vezeti a másikat, nincs a bizalom áramköre, csak ez a csípő- és fenékriszálás, meg a talpak ütemes csattogása.

Akkor nem juttatta eszembe kamaszkorom vad rock and rollozását, elsősorban a gimnázium KISZ-klubjában, aztán a Boschban, ahol a korai Illés játszott, angol sikerszámokat, a beengedett fiúk-lányok pedig rokiztak, az úgynevezett KISZ-gárda felügyelte a rendet, idősebb srácok, néha tettlegességtől sem riadtak vissza, belépés csak zakóban és nyakkendőben, a túl hosszú hajúakat sem engedték be. Ami a KISZ-klubot illeti, ott gyakran taggyűlések és ünnepségek után játszott a gimnázium két gyatra zenekara közül valamelyik, a faliújságon így hirdette a kézzel pingált plakát:

ÜNNEPI TAGGYŰLÉS

MÁJUS ELSEJE TISZTELETÉRE

UTÁNA TÁNC

Ennek hatására és keletnémet minta alapján írtam egy dalt. Utána tánc címmel. Minthogy éppen Majakovszkij bűvöletében éltem (abban a hónapban), őt majmolva írtam le a szöveget darabokra töredezetten, ahogyan ez az akkor nagyra értékelt futurista orosz vagy inkább szovjet költő (Pofon ütjük a közízlést) szokta. Erős oldalszélben hulló sűrű havazásra emlékeztetett a lefele szánkázó szavak látványa. Fekete hó zuhogott a verseiben, képzeltem én, pedig Vlagyimir Vlagyimirovicsból rendületlen derűlátás áradt, bízott a szocializmusban, egészen addig, míg 1930-ban önkezével vetett véget életének. Búcsúlevelét tanultuk magyarórán. Halálomért senkit se okoljanak, és kérem, hagyják a pletykákat. A megboldogult az ilyesmit csöppet sem szerette. Nekem ez is nagyon tetszett. Még csak harminchat éves volt.

Íme a dalom első strófája:

divat lett

mondhatnám

bevett szokás

a sokféle

rendezvény

megmozdulás

KISZ-gyűlés

pártgyűlés

nem érhet gáncs

szép jövő

UTÁNA TÁNC

Mindez két-harmadban, umtatta, umtatta. Sajnos, csak ennyire emlékszem belőle. A következő stúdióidőpontban fölvette a Magyar Rádió. De súlyosan betiltották, ami azt jelenti, hogy nemcsak nem zésítették – nem kapott engedélyt a sugárzásra –, hanem kifejezetten letörölték. Sebaj, aligha kár érte. De amikor eszembe jut, és fülkukacom lesz tőle, csak ezt az egy strófát ismételgetheti az agyam kamarazenekara. Az umtatta persze szólhat végkimerülésig, szöveg nélkül.

Hú – jaj – heuréka: hát innen zenghet a táncálmaimba a valcer! Olykor áthatolhatatlannak tűnő sötétségbe világít be az életünk rímrendszerének reflektora, ilyen fénysugarakban tisztán kirajzolódik a saját gordiuszi csomó, amivé megoldhatatlanságaink gubancolódtak. Haragudtam apára, ameddig élt, amiért nem törődött velem, nem tanított, nem segített, sőt kijelentette, hogy mostantól én leszek a családfő, mert úgymond anyukád is kidőlt (akkor derült ki, hogy anya mániás depressziós), apa meg ugye már nagyon szívbajos volt, de ahhoz nem volt szívbajos, hogy elém tolja a fölbontatlan borítékokat, a befizetetlen számlákat, az összes felnőtt ügyet, mellé rakott némi pénzt az ebédlőasztalon, hogy tessék, lássak neki, nem értettem, mi van??? Úgy képzelte, majd én elintézek mindent, rájuk ne számítsak. Még gimnazista voltam, mi az isten, mondogattam magamban összepréselt fogsorral, és nekiláttam, hogy átlássam a káoszt, elrendezzem a dolgokat, és ha akkor nem kerestem volna már közepes összegeket a Gerilla együttessel, a mi családunk csődbe megy, nemcsak szimbolikusan, hanem a szó szoros értelmében. Talán ennél is jobban fájt, amikor hatévesen az általános első osztályában sorozatosan egyeseket kaptam Aranka nénitől az írásfüzetbe, már vagy kilencnél tartottunk, amikor hazaküldte aláíratni, odavittem apához, keresztrejtvényt fejtett, mint rendesen, egyest kaptam, motyogtam, alá kell íratnom, apa kivette a kezemből a füzetet, szép lassan visszalapozott, megnézte mind a kilenc elégtelent, ami azt illeti, édes fiam, nem egyest kaptál, ami nem nagy baj, hanem egyeseket, szám szerint kilencet, ez se olyan nagy baj, de hazudtál, az a nagy baj! – ölébe húzott, hasmánt, és lapát tenyereivel óriásiakat sózott a fenekemre, máig érzem az égést a hátsómon, hallom a durva csattanásokat, nem akart végük szakadni, durr, durr, durr, durr, nem voltam sem eleven, se holt, amikor a padlóra eresztett, na, ebből tanuljál, hazudni nem szabad, soha semmilyen körülmények között! – fejtette tovább azt a rohadt rejtvényt a Fülesben.

De a kurva életbe, ő áthazudta az egész életét, az elhallgatás is hazugság, sose mondta, hogy a szüleit, az egyik testvérét, Istvánt, és egy csomó más rokonát megölték a nácik, azt se, hogy volt holokauszt, azt se, hogy mi zsidók vagyunk, a házassági bajokról se szólt, semmiről, soha, úgy élt, mint egy zombi, sokáig azt hittem, ez a férfi kötelessége, fojtsa magába a gondjait, s hallgasson dacosan, így kell, ez az élet.

Akármennyire igyekszem már elengedni ezt az egészet, igazán szomorú, hogy semmi nem maradt nekem őbelőle, kár, hogy az ember a halála után nem alakul egy pindurka szoborrá, amit az utóda nézegethet, szorongathat, megőrizhet, csak a szívemben tartok róla egy emlékpontot, forrón fénylőt, és ahogyan öregszem, egyre vörösebben izzik, akár a kohóból kipattanó acéldarabka, ha nem vigyázok, átégeti a testem, s kiesik hátul, miután végzett velem.

ó

jaj

nagyon

sajnálom

magam

Már megint,

Várom, mikor táncolhatok újra apámmal álmomban. Meg fogom kérni a dobost, hogy bekiabálja: Csüccs! Visszasétálhatunk az asztalunkhoz a kerthelyiségben.

A valóságban soha nem mentünk mi ketten sehová. El kéne mesélnem mindent velem kapcsolatban, vagyis velünk, nagyon összeszedetten, mert rövid a zeneszünet.

Aztán hölgyválasz. Illetve…az mi, ha a fiúk kérhetik föl az apjukat, a lányok pedig az anyjukat?

Gyerekválasz?

Gyásztánc?

Megértvalcer?

Bocskeringő?

umtatta

umtatta