Som a l’any 1966 i l’hotel Metropol de València rep visitants de tota mena, des d’Ava Gardner, farta de la vida a Madrid i de la hisenda espanyola, que hi arriba disfressada de milionària, fins a un agent soviètic que torna a la seua ciutat natal amb una missió secreta. A l’hotel, a més, hi treballa una telefonista que a les nits, quan creu que ningú no la sent, manté llargues converses eròtiques amb un amant que no l’ha vista mai. Manuel Estornell, el director de l’hotel, un home amb poca simpatia per la dictadura, mira de mantenir la situació controlada. Enmig d’aquest tràfec de personatges, el Regino, un jove falsificador d’art, fa equilibris entre les seues aliances amb un agent del Mossad, dedicat a recuperar obres d’art espoliades pels nazis, delinqüents comuns i opositors al règim, i l’elit franquista per a la qual treballa, com ara el general Moreno, un militar retirat amb qui manté una llarga conversa que resultarà ser clau en la seua vida.

Ferran Torrent torna amb una novel·la on ningú és qui diu ser però on els fets i els sentiments són autèntics i genuïns.

Ferran Torrent

El jo que no mor

El segon sistema - 5

ePUB v1.0

Puck 20.05.25

Títol original: El jo que no mor

Ferran Torrent, 2025

Edició digital: Puck (v1.0)

ePUBCat base r1.3

De vegades, la vida té sentit per les persones que et trobes en el camí.

En memòria de Juli Mira i Fermí Puig.

Quan vaig publicar la primera novel·la,

la meua germana Maria Isabel,

una dona que sempre ha fet front a la vida amb humor, va comprar-ne alguns exemplars. Amb un somriure ample, deia als llibreters: sap?, l’autor és el meu germà. Sempre ha estat orgullosa de mi. I jo d’ella. Vull que ho sàpiga, ara que encara em recorda.

La identitat personal és plena d’angles morts.

XAVIER PLA,
Un cor furtiu. Vida de Josep Pla

Nota de l’autor

Els personatges i els edificis reals de la novel·la són imaginats; els imaginats podrien ser reals.

Una nit molt freda del mes de febrer…

Una nit molt freda del mes de febrer de l’any 1966, el Regino va acudir a la casa del general retirat (o no tant) Francisco Moreno, a jugar una partida, segons li havia comunicat el militar, de cinquanta-quatre. Habitualment, jugaven els dimarts; aquella setmana, però, també el va convocar diumenge, i malgrat que sospitava el perquè de la cita o, si més no, de la seua anormalitat, el Regino hi va anar.

La casa, d’estil racionalista, un xalet construït el 1938 per l’arquitecte Javier Goerlich, s’alçava en un terreny de 2.600 metres quadrats, dels quals l’edifici n’ocupava nou-cents, al poble de Rocafort, un dels municipis de renda per càpita més alta en aquella dècada. Tenia tres plantes, amb vestíbul, cuina, saló separat del menjador (n’hi havia un altre al pis de dalt) però comunicat amb l’entrada, cinc dormitoris (amb altres habitacions més menudes per al servici domèstic), un enorme jardí amb piscina precedida d’un gran porxo estès al llarg del frontal de la casa i una capella on el general Moreno, en solitari, oïa missa en llatí cada dia oficiada per un sacerdot tridentí auxiliat pel xòfer del general.

Era un home de costums religiosos, una persona encara influent de manera directa en el sistema franquista, que havia format part del grup de militars i aristòcrates que impediren que el Generalísimo participara en la Segona Guerra Mundial al bàndol alemany. ¿La trista, pobra, pobríssima Espanya donant suport al bàndol dels nazis? Què hi podia aportar, si no considerem l’esperit marcial, des del punt de vista bèl·lic? Un punt estratègic i wolframi, un metall que s’utilitzava per a blindar els tancs i per a la creació dels caps dels projectils, i que augmentava la capacitat de penetració en l’objectiu. I també, és clar, centenars de milers d’homes amb el fervor d’haver guanyat recentment una guerra, imbuïts d’un alè imperial que, a hores d’ara, dormia al fons del bagul de les evocacions perdudes.

Als aliats, sobretot als britànics, que eren els que carregaven amb el pes militar, atès que els nord-americans encara no s’havien decidit a participar en la confrontació, els preocupava que s’obrira un altre front. L’ambaixador anglès s’entrevistà diverses vegades amb Franco i sempre eixia amb dubtes de la cita.

Vostè és una persona extraordinària, diuen que li va dir l’ambaixador Samuel Hoare al Generalísimo.

Per què?, preguntà el dictador.

Doncs perquè fa una estona que està callat i se li entén tot.

Anglaterra pressionava cosa de no dir Espanya i la premsa espanyola —inclòs el popular No-Do, noticiari que s’emetia en tots els cinemes abans de la sessió fílmica—, que s’inclinava pels nazis sense que el govern posara cap impediment. Les notícies sobre els aliats tenien un espai reduït, segons conta l’historiador Emilio Grandío.

Franco cedia en allò imprescindible per a no emprenyar més del que calia els aliats, a fi de no provocar un conflicte diplomàtic que agreujara un pèl més la situació catastròfica d’Espanya. Ara bé, hi posava més pa que formatge. Aleshores, Hoare, havent consultat Churchill, va tirar pel dret i va iniciar una interlocució amb l’entorn més «progressista» del Generalísimo, una colla de militars d’alta graduació i d’aristòcrates partidaris de don Joan de Borbó, persuadits que una monarquia era un règim més presentable a l’exterior. Val a dir que l’esmentat grup li feia notar això a Franco de manera molt subtil, amb el respecte que mereixia un militar africanista i un home de pocs escrúpols a l’hora de desfer-se dels entorns que li feien nosa, com notifiquen els «accidents» aeris dels generals Sanjurjo i Mola.

L’ambaixador britànic va plantejar a Franco una audiència urgent, tot i que ja sabia que el Generalísimo l’ajornaria, maldant per «adormir-la». Als britànics, que després de tantes audiències coneixien totes les tretes que feia servir el dictador, els va anar bé pel fet que la batalla de Sicília ja hauria tingut lloc amb èxit, i això posaria més pressió al govern espanyol. Els investigadors de l’afer de les converses amb l’entorn, amb el qual Hoare tingué èxit, l’anomenaren «Els cavallers de Sant Jordi» (Denys Smith) i «Operació suborn» (Ángel Viñas). Potser és oportú inclinar-se pel segon títol. Documents desclassificats molts anys després revelen que l’MI6 (agència d’espionatge britànica) va invertir l’equivalent actual a dos-cents milions de dòlars en el grup en qüestió.

Madrid, el 1939, tot just començar la Segona Guerra Mundial, es convertí en un niu d’espies i la «neutralitat» d’Espanya era molt dubtosa. Als britànics no se’ls escapava que la victòria franquista es devia, en gran part, a l’ajuda de Hitler, i també, en menor mesura, a la Itàlia de Mussolini.

L’ambaixador Samuel Hoare, que com a bon diplomàtic coneixia les possibilitats persuasives del llenguatge, es va posar a l’aguait així que Franco va canviar la seua posició oficial de «neutralitat» a «no-bel·ligerant». Per a Londres era vital mantindre Gibraltar a fi de controlar l’accés al Mediterrani i el Nord d’Àfrica. Si Espanya entrava en el conflicte, el primer objectiu seria el penyal. Churchill ordenà a Hoare que ho evitara al cost que fora.

Es tractava d’aconseguir la col·laboració d’una trentena de destacats personatges pròxims a Franco per tal que l’influenciaren. El general Francisco Moreno n’era un. Llavors, l’ambaixador, amb l’ajut d’Allan Hillgarth, agregat naval a Madrid, va idear un sistema de suborns a través del financer Joan March, que fou agent doble dels britànics durant la Primera Guerra Mundial. Se sospita que va ser el mateix March, coneixedor dels cercles més alts de la dictadura i gran assistent econòmic abans i durant el conflicte civil espanyol, qui suggerí el suborn.

De fet, Hoare encarregà la faena bruta dels suborns a March, home més acostumat a aquesta mena de diplomàcia, que potser requeria d’un art particular. A més, el banquer coneixia els subministrats (especialment el general Francisco Moreno, que fou d’una gran utilitat), la missió dels quals consistiria a convèncer Franco que el seu potencial bèl·lic, malparat i desfasat després de la guerra espanyola, i encara enfrontat, en part, als maquis, no estava en condicions d’entrar en un conflicte que derivaria en mundial: Excel·lència, són més els inconvenients que els avantatges, li confessà el general Francisco Moreno mentre Franco se’l mirava amb un punt de desconfiança. El gallec era un home intuïtiu.

La trama de persuasió de l’Operació suborn constava d’un nucli dur format per Nicolás Franco Bahamonde, germà del dictador i aleshores ambaixador a Lisboa; el general José Enrique Varela Iglesias, ministre de l’exèrcit; el general Antonio Aranda Mata, capità general de la tercera regió militar; el general Valentín Galarza Morante, ministre de la governació, i Alfredo Kindelán Duany, capità general de Catalunya, capitania bàsica per a qualsevol operació militar.

Un segon cercle estava constituït pels generals Francisco Moreno, Queipo de Llano, Luis Orgaz, Camilo Alonso Vega, José Solchaga, Carlos Asensio, Agustín Muñoz Grandes i d’altres que no es coneixen, potser perquè estaven en una escala salarial més baixa quant al suborn dels britànics.

El banquer March va proposar que els diners foren ingressats a Suïssa, en concret a Ginebra, per després dipositar-los en una sucursal a Nova York, i així dificultar-ne el seguiment del rastre. Les quantitats serien transferides a comptes separats-conjunts, és a dir, a nom de Hoare o March i el beneficiat. Els agraciats acceptaren cobrar la meitat al principi de cada sis mesos i la resta al final. Només una quarta part seria en pessetes, per evitar sospites. March, que coneixia del dret i del revés el personal, insistí que no es pagara fins que no es constatara que Espanya no entrava en el conflicte bèl·lic. Així doncs, els pagaments s’abonaren entre juny de 1940 i juny de 1943. Els britànics deixaren de pagar un serrell que es va bonificar el 1944.

El, diguem-ne, pitufeo va funcionar perfectament durant el primer any, però al setembre de 1941 van sorgir complicacions quan els Estats Units van blocar els comptes de March, a qui consideraven sospitós de treballar per a l’enemic. L’abast del problema fou tan seriós que hi hagué d’intervindre Churchill per desblocar-los.

Així feu el general Francisco Moreno la seua fortuna, que posteriorment arredoní amb altres negocis, alhora que es va guanyar l’afecte de Franco, agraït pels consells tan valuosos que li va proporcionar respecte a la no-intervenció. No era un personatge fàcil de collar, el dictador; d’ací també el reconeixement que va rebre dels britànics, que sota mà li afegiren un plus monetari per haver estat una mica més agut o potser més insistent. O totes dues coses.

Desconfiat de mena, el Regino va aparcar fora tot deixant el cotxe encarat a l’eixida de casa del general Francisco Moreno. Ben mirat hauria d’haver llogat el «seu» taxi, una persona de confiança, un dels confidents que tenia per mantindre’s informat dels fets importants que succeïen a la ciutat. Entre d’altres coses, els taxistes eren la millor font d’informació, però també ho eren de la policia, de manera que havia d’escollir-lo amb un càsting que passava per diversos filtres i per la possibilitat, del tot previsible, de convertir el taxista en un confident doble.

Decidí que l’afer amb el general, de moment, no requeria cap prevenció més enllà de les que ja havia pres. S’encengué un cigarret i va prémer el timbre del xalet, mentre contemplava la façana il·luminada projectada per Javier Goerlich, a qui admirava com a arquitecte i que havia deixat una petjada significativa en la València moderna. El Regino, que pel seu treball com a falsificador d’art o de tota mena de documents oficials, destinats, sobretot, a militants clandestins, seria conegut anys més tard com el Mític Regino, pensava que en el cas que un edifici poguera falsificar-se, sens dubte hauria imitat Goerlich.

Tasio, el servent discret del general, obrí la porta de la reixa. Va saludar amb un bona nit el Regino sense alçar massa la vista, tot i que va observar el fet anormal que deixara el vehicle a fora. No digué res, però. El Regino va esperar que Tasio passara davant. Era un home d’edat avançada, una mica arrupit, de muscles caiguts i amb sordesa, amb un aire de fatiga crònica. Probablement havia servit el general des que era jove, si és que alguna vegada ho havia sigut, arrossegant l’ingredient gregari de la condició humana, la claudicació social, no com un hàbit, sinó com un deure.

El va conduir al saló i s’acomiadà amb una lleugera inclinació del cap. Llavors el Regino es va llevar l’abric i es va mesurar un poc de conyac d’una de les botelles que hi havia en un carro ple de begudes. Va observar el quadro de Jan de Bray Portrait of a Young Woman. Es va fixar en la mà dreta de la dona, oberta, com si demanara o com si, en el primer esbós, haguera sostingut una cistella o bé un tros de pa. Però no era això el que li cridava l’atenció, sinó la distància entre el dit gros i la resta: La «signatura». Va entrar el militar, amb aquell aire de no fer cap esforç perquè l’altre oblidara la seua superioritat, la veu potent del qual el va sorprendre: t’agrada molt eixe quadro. M’agrada l’art. A pesar de la seua edat encara era un home potent, amb el físic d’algú que havia dedicat moltes hores a muscular-lo, d’aquelles persones que es dutxen amb aigua freda fins i tot a l’hivern. Un militar pastat a l’antiga però poderós en les paraules, que havies de saber interpretar i discernir-ne els matisos amb què conformaven les frases.

Que descuidat és Tasio, es disculpà el general quan el Regino posava el tap a la botella de conyac. Ni t’ha servit i segur que no t’ha preguntat per la família.

He tingut tertúlies més profundes, feu el Regino abans de tastar el conyac i de deixar el cigarret en un cendrer.

Seu, hem de parlar. El general assenyalà un sofà.

¿No havíem quedat que, tot i que siga diumenge, jugaríem una partida de cinquanta-quatre? Ho va pensar, però no li ho va preguntar.

Com si li haguera llegit el pensament, el general li digué: d’alguna manera, esta conversa també serà una partida.

Pòquer descobert?

Millor cartes damunt la taula. Una conversa franca, sense presses però directa.

Estic en sa casa, general, vostè posa les normes.

No sé si en tens alguna, de norma. Per això m’agrades, entre altres coses.

1

Com a conseqüència de la reforma de l’any 1961, l’hotel Metropol, edificat enfront de la plaça de bous, va assolir, per fi, la categoria de 1a B, igualant-se amb el rival més directe, l’hotel Astoria de la plaça Rodrigo Botet, i deixant en segon terme l’hotel Royal i el Reina Victoria.

Durant la guerra, el servei d’espionatge soviètic, l’NKVD, va instal·lar la seu al Metropol, popular, també, per hostatjar famosos del món de la tauromàquia i aficionats il·lustres, com ara Hemingway.

L’any 1966, el Regino n’era un client habitual. Fora de temporada, és a dir, de la setmana fallera i l’estiu, era si fa no fa un hotel tranquil, tret de la cafeteria, sempre concorreguda per la situació cèntrica. De tant en tant, el Regino llogava una suite gràcies a l’amistat que tenia amb el director del Metropol, Manuel Estornell, que hi treballava des que era jove.

La propietat de l’hotel confiava plenament en el director, que era discret tal com pertocava a la seua responsabilitat, però, sobretot, pels secrets que era capaç de guardar, atès que havia viscut els temps més convulsos del Metropol durant la guerra espanyola. Com que tenien caràcters similars, per bé que Estornell era vint anys major que el Regino, s’avenien d’allò més bé amb una amistat remarcable de crèdit recíproc. Tots dos eren més aviat reservats, lluny de la gent entusiasta amb tendència a la fogositat comunicativa.

Eren les dotze del migdia, l’hora que les emissores de ràdio retransmetien l’espai religiós de l’Àngelus, d’obligat compliment, quan el Regino va entrar a la cafeteria de l’hotel. Des de la recepció li van fer un senyal en direcció al despatx del director. El senyor Estornell vol parlar amb tu. Està al despatx, l’avisà el grum. S’hi adreçà just després de fer-se el primer cafè del dia, havent saludat al xafarder Miguel Ruiz, articulista de la xafardera columna «Momentos de Sociedad», un individu que des de feia temps tenia una curiositat insana per ell, i que estava assegut al centre del local, davant de la taula dels «tarongeros», rendistes que vivien de cultivar vint-i-cinc o trenta fanecades de cítrics, quantitat ínfima comparada amb les propietats dels terratinents andalusos, però que en un món encara per globalitzar vivien esplèndidament de la terra. L’emissora que hi havia connectada als altaveus de la cafeteria reproduïa, acabada la pausa eclesiàstica, «Quince años tiene mi amor», una cançó que, si ens atenim al títol, ratllava la pederàstia, interpretada pel Duo Dinámico. Va saludar donya Mercedes, que seia a la seua taula. De xiquet, el Regino havia sigut alumne d’ella. El seu alumne predilecte, val a dir.

En la profunda reforma de l’hotel, el director decidí conservar la forma original del seu despatx, que abans havia sigut un armari rober i ara feia les funcions d’un contenidor d’arxius; en el lloc del llit, una gran taula de fusta de roure. De les parets penjaven fotografies de famosos amb dedicatòries a l’hotel, als empleats i algunes personalitzades per a Manuel Estornell. Hi destacava la d’Ernest Hemingway, en anglès: «Estimat Manuel, mai no podré agrair-te la teua amabilitat i paciència amb mi. Una abraçada del teu amic Ernest». El Regino va suposar la infinita paciència que degué tindre amb un borratxo com l’escriptor, d’un pes enorme, al qual devia conduir fins a l’habitació més d’una vegada. La fotografia era al centre, just darrere d’ell, que estava assegut en una butaca.

Abans d’entrar, el Regino feu dos tocs a la porta i va seure davant per davant d’Estornell, un home alt i una mica encorbat: l’alçada i l’hàbit de saludar els clients amb una lleu inclinació li havien doblegat les espatlles. El director es va llevar les ulleres: hui tens un client? Li ho va preguntar pel trage gris de franel·la i per la corbata del mateix color. Un francès, va respondre el Regino. En aquesta ocasió, però, no era un client, sinó un soci molt especial. Just es vestia de trage per donar-li a la visita un caràcter distint al que tenia. Tots dos s’estimaven més la suite del Metropol que el pis del Regino, per evitar l’obsessió de ser discrets, que sol acabar essent sospitosa.

Va intuir que el director volia comentar-li algun fet delicat quan va observar que, mentre mirava els papers escampats arreu de la taula, amb les mans feia voltes a la ploma Montblanc, regal dels propietaris de l’hotel en un dels seus aniversaris. A desgrat del seu afany per ocultar el desfici, amb prou faenes podia minvar-lo.

Tinc un problema. Necessite que m’ajudes.

Manuel Estornell no era una d’aquelles persones que demanava auxili per qualsevol qüestió. El Regino va encendre’s un cigarret, i li va donar temps a estructurar l’argument de la sol·licitud, ja que li va advertir una indiscutible dificultat per transmetre-la.

És un afer compromès.

Vols dir perillós.

Sí, també. I com és lògic tens tot el dret a refusar-lo.

T’escolte. Estic segur que soc la persona adequada.

Ho era. Si no ho fora, Estornell no li ho hauria demanat. El Regino tenia la certesa que feia dies que el director reflexionava si havia de dir-li-ho i com fer-ho, de manera que es va avançar a la seua inquietud i va facilitar-li la petició: Manuel, ets una de les persones a qui estic més agraït. Saps a què em dedique i sempre m’has ajudat a canvi de res. En el teu lloc, un altre m’hauria parat la mà contínuament i tu només m’has cobrat l’ús de la suite…

D’això volia parlar-te.

De la suite? Si la necessites…

La necessite, però amb tu de client.

Devia ser un problema delicat ja que Estornell, que fumava poc o gens, es va encendre un cigarret, feu unes xamades precipitades i el va deixar en un cendrer de vidre amb l’escut i el nom de l’hotel al fons. En uns dies, no sé quants, un amic necessitarà refugi. Tot seguit va fer silenci, potser esperant que el Regino diguera alguna cosa, que exigira, almenys, una explicació suggestiva. No li va demanar res, però. Va desviar la mirada cap a una de les finestres on una mosca i la seua parella fornicaven en la superfície del vidre. De nou va resoldre ajudar el director i trencar no sols la pausa, sinó també la incomoditat.

Bé, entenc que s’instal·larà a la meua suite, que continuarà registrada al meu nom, i que jo he de fer l’orni. Pel tipus de vida que porte, i que tu coneixes perfectament, sent com ets de les poquíssimes persones que ho coneix al detall, serà una comanda fàcil de complir per a mi.

Com que no utilitzes el llit… vull dir per a dormir, he pensat que ell, que sembla que la necessitarà a estones nocturnes…

El teu amic ve de l’estranger?

Sembla que sí.

Cada vegada que pronunciava la paraula «sembla» el Regino suposava que Estornell li pregava que li estalviara més preguntes.

No en saps gran cosa, veritat?

No.

Quants anys fa que no l’has vist?

Vint-i-pocs o molts, no n’estic segur, respongué el director després d’uns instants, probablement perquè estava calculant. Voldria advertir-te…

Sé què suposa el que em demanes. ¿Ja no recordes que falsifique documents, entre d’altres, per a militants clandestins?

M’estime més no entrar en detalls.

Doncs els coneixes tots. ¿Al teu amic li caldrà documentació?

A part que vindrà a l’hotel, no m’han dit res més. Però supose que en necessitarà.

Perfecte, Manuel. Tot parlat, però no t’oblides que baix, en la cafeteria, tens un periodista de client, un portafardells amb curiositat compulsiva. Informa el teu amic. Si fa vint anys llargs que no l’has vist possiblement ve de lluny, potser d’un país de clima extrem i no està al dia del canvi d’hàbits. Una ensaladilla russa, per exemple, no és convenient que la demane. En fi, ja m’entens.

El Regino es va alçar. Ah, va afegir, el general Francisco Moreno també es deixa caure de tant en tant. No és tan perillós com el periodista, contestà Estornell. És més del que pensem, feu el Regino. Per què ho suposes?

De la porta estant, el Regino feu un resum de la vida del militar: tens una casa luxosa, bons quadros, servents… ¿Vens d’una família normal i tot això ho has adquirit amb un salari de general? Cobren bé, però no tant per portar una vida com la d’ell. Durant la guerra fou un militar important.

Corrupció…

Però d’alt nivell. No parlem del típic militar que fa servir els soldats que són fusters, pintors, mecànics… en benefici propi. Parlem…

Sé que tens bona informació, però com ho saps?

Tu m’ho contaries? Silenci d’Estornell. Fa temps que jugue una partida a sa casa. Els dimarts. De tant en tant s’hi deixa caure un personatge estrany.

Com d’estrany?

Estrany, Estornell.

Ho entenc. De què el coneixes, el general?

Li estic fent un retrat a la dona.

La segona.

Sí, Carmen.

És una dona molt atractiva.

I trista. Els retrats ho trauen tot. Li n’he fet tres.

Tres? Sembla una obsessió.

Ho és. El general l’estima molt.

Ella el correspon?

És una dona de tracte amable i educada. Bona gent, em fa l’efecte. Però la mirada… No sé, hi ha com un fons que detecte afligit.

Deu ser veritat, ets un bon observador. Potser per això ets un bon jugador.

En realitat, no soc un apassionat del joc, només busque les sensacions, descobrir la psicologia dels altres, sobretot si són gent amb qui un dia o un altre m’hauré d’enfrontar: un és en la vida allò que és en el joc. Si sé com juguen ja compte amb un avantatge.

El Regino va dur la mà al pom de la porta. Vaig a vore a ma mare, la visita setmanal. Li vaig comprar un llit en una botiga que cau prop d’Almacenes Cuadrado, el magatzem de la Casa Russa. La conegueres? No trobe que siga una joia arquitectònica, continuà el Regino, però des del punt vista social era realment original.

Ja ho crec, admeté Estornell, fou una peculiaritat important fins i tot a Europa, un impuls soviètic a la valenciana. Escolta, encara voldria comentar-te un fet que no sé com tractar: Milieta.

Milieta? Darrerament la trobe desmillorada, amb un aspecte grogós. Està malalta? Sí, Regino. Tens cinc minuts? Clar, contestà bo i mirant el rellotge. Milieta, prosseguí Estornell, a banda que no em sembla que tinga una bona salut, té… un amant. Al director li va sorprendre que el Regino no mostrara cap estranyesa. Un amant telefònic, afegí Estornell. Quan tanquem la cafeteria, així que tots els clients dormen a la seua habitació, es mesura una copa de conyac (de vegades agafa la botella), s’encén un cigarret (fuma com un carreter) i telefona a un home (no sabem qui és). No ho sabeu? Qui ho sap a banda de tu?, preguntà el Regino. Pepín, l’encarregat de la cafeteria, vingué una nit, una matinada, perquè s’havia deixat el regal d’aniversari de la seua filla a la taquilla dels vestidors. Va sentir veus en l’habitació de la centraleta, s’hi acostà i va escoltar una estona. Se’n va anar i temps després, molt després, va gosar contar-m’ho, pregant-me, prèviament, que no tinguera conseqüències per a la persona en qüestió.

Ignore quin tipus d’ajuda necessites, però no puc aportar res. Fa temps que ho sé. T’ho ha contat Pepín? No. Un dia, estava en la suite dibuixant, em vaig quedar fins tard. Vaig baixar per l’escala i quan arribava al vestíbul vaig escoltar part de la conversa telefònica. Què m’aconselles què faça, Regino? No n’has de fer res. ¿I si la sent un client que com tu baixa tard de l’habitació? Sembla que és molt picant, això que diu per telèfon, i ens podrien denunciar, digué Manuel amb un to de prejudici. Sol passar en la vida privada, això de les intimitats picants, feu el Regino mentre obria la porta. Ella? Mai m’hauria imaginat Milieta… Manuel, em sembla que en un futur, pel que m’has contat adés, amb el teu amic que fa tants anys que no veus, i no tinc la sensació que vinga a fer turisme, tindrem problemes pitjors, no trobes? Ah, donya Mercedes acaba d’arribar. Tens algun llibre per a ella? Sí. Estornell va obrir un calaix de la taula i li va allargar el llibre d’Engels El origen de la familia, de la propiedad privada y el estado. Ideològicament parlant, donya Mercedes cada dia és més picant, comentà el Regino i va eixir. Per no tindre’ls a casa, la mestra confiava els volums de la seua biblioteca secreta al director de l’hotel.

El periodista Miguel Ruiz era la classe de persona que el Regino més detestava. Fals, interessat, amb aquella gratitud canina respecte al poder. No en tenia proves, però sospitava, a més, que era un confident de la policia (n’hi havia molts, a la ciutat, i de molts oficis diferents), concretament de la Brigada Politicosocial, a banda que li mostrava una atenció inaudita i no aconseguia saber el perquè. Ruiz li provocava una intensa aversió però no s’estava de mostrar-li una certa amabilitat, just la que li calia a un individu a qui et trobes habitualment, sense palesar-li, no obstant, un desig d’amistat. Aquest equilibri gens fàcil de mantindre el Regino el resolia, no amb el periodista, sinó en general, desapareixent de tant en tant de l’hotel i d’algunes de les festes que organitzaven empresaris, membres de la judicatura o militars d’alta graduació clients seus. El falsificador s’arrambà a la barra. Li va donar el llibre d’Engels a Pepín, que li’l serviria a la destinatària amb una tassa de xocolata.

Ja al carrer, es va alçar el coll de l’abric per a protegir-se del vent de llevant. ¿Havia estat una casualitat que en eixir del Metropol també ho feia Miguel Ruiz? ¿El seguia o volia parlar amb ell? Es va detindre en el mostrador de la botiga de barrets de la casa Albero. No era estrany mirar-ne, en feia servir. De cua d’ull observava el periodista encendre’s un cigarret. ¿Era també fortuït el fet d’haver-se aturat al mateix temps? Quin sentit tenia seguir-lo al migdia? Potser volia esbrinar amb qui dinava, amb qui es relacionava. El cas és que el Regino havia de tornar al Metropol una hora més tard per trobar-se a la suite amb l’Espanyol Martínez, un falsificador d’art que venia d’Andorra per fer-li una entrega. D’altra banda, no desitjava que el periodista sabera on vivia sa mare, que era on s’adreçava. Pretenia barrar-li el pas a qualsevol detall de la seua vida que no fora els que ja coneixia.

T’agraden els d’ala més ampla? L’olor del cigarret de la marca Bisonte que fumava colpí l’olfacte del Regino. No li agradava el tabac ros.

Els clàssics, grisos foscos. El falsificador assenyalà un barret exposat al fons del mostrador. M’acompanyes? Vaig cap al Pont de Fusta.

Tens el tramvia a la porta de l’hotel.

Em va bé caminar, feu el Regino tot esperant que el periodista desistira i el deixara aviat. Ma mare viu al barri…

És vídua.

El periodista no ho va preguntar, ho va afirmar. ¿Pretenia fer-li saber la informació que posseïa d’ell? Al Regino no se li escapà el detall, però ho va admetre amb normalitat, com si Ruiz fora un veí, un amic.

Van trencar cap a la plaça del Caudillo. ¿Seria capaç d’escortar-lo fins al barri de Marxalenes? Li havia donat l’adreça més allunyada del barri del Mercat (Central), on vivia sa mare. Així doncs, el falsificador alentí el pas i qualsevol botiga de roba era una excusa per a aturar-se davant de l’aparador tot confiant que l’altre es cansara.

Fou divertida la festa a casa del fiscal don Ambrosio.

Totes ho són, somrigué el Regino.

Vaig observar que li donaves cinc mil pessetes al capellà aquell… Com li deien?

Rafel, em sembla. Em feu pena. Duia dos xiquets que estaven morts de fred a la porta, mentre tots nosaltres vestíem ben abrigats. Per a mi, continuà el Regino, la caritat cristiana és obligada. Quan calia, el Regino malversava el llenguatge.

Cinc mil pessetes! Els guanyes fàcils.

No tan fàcils, Miguel. El periodista burxava a la recerca d’informació. Alguna ja la tenia, com aquesta: els retrats costen de fer i la clientela és exigent. El Regino s’aturà a l’altura del cinema Suizo. També faig de marxant, esporàdicament. Diguem-ne que és un suplement del salari.

Un bon sobresou. Tens una suite al Metropol.

Em fan un bon preu. I sempre fora de temporada. Quan vinga la setmana fallera l’hauré de deixar. Pel que fa al sobresou, tant de bo l’assolira sovint.

Qui són els clients?

De veritat vols saber-ho?

Supose que no és cap secret.

Els mateixos que m’encarreguen els retrats, si fa no fa. O amics o coneguts d’ells. Miguel…

Què?

No publiques res del que t’he dit. Fes-me cas. S’enfadarien molt, els clients. Ja els coneixes, ja saps el poder que tenen. Una advertència que el falsificador va llançar a propòsit. Al cap i a la fi, Ruiz, d’alguna manera, també vivia d’ells.

No, no… per descomptat.

Són afers privats, molt íntims, insistí el Regino, que estava segur que no ho faria, però un consell amistós li recordaria que, tant els compradors, com ell, eren assumptes molt confidencials. El suggeriment gairebé fou miraculós. Arribats a la plaça de la Reina, Miguel Ruiz es disculpà (havia de passar un moment per la redacció) i va marxar per la plaça de Santa Caterina. El falsificador consultà el rellotge. No tenia temps de visitar sa mare i arribar a la cita amb l’Espanyol Martínez.

2

Amb els ulls entelats i la gola seca, Ava es despertà i va contemplar la batalla diària del caos. Roba estesa a terra, un parell de gots trencats, whisky escampat al voltant del llit, botelles buides damunt de la tauleta de nit… (el desordre físic, va pensar, està relacionat amb el desordre mental). De mesos ençà que reflexionava que havia de canviar de vida o, si més no, donar-se una treva. Se n’ha donat tantes! Té quaranta-tres anys. Si no ha sigut capaç de canviar en els darrers vint, per què ho hauria d’aconseguir ara? Potser es fa trampes al solitari. Sempre ho considerava als matins, amb aquells mals de cap provocats per la ressaca que la torturen. No exactament als matins, sinó al migdia; necessita dormir set o huit hores. Beu massa, beu des que es va casar amb el saxofonista Artie Shaw, el 1945. Tot i que l’alcohol no li agradava en bevia per a superar la timidesa davant de les càmeres. Amb l’alcohol la va vèncer, però la seua personalitat es convertí en una mena de Dr. Jekyll i Mr. Hyde; un abans i un després de beure. Bevia tant, que els horaris dels rodatges s’havien d’adaptar als seus estats abstemis (sempre excessivament temporals).

Aleshores no estava treballant. Vivia a Madrid des de 1955, farta de Hollywood, farta que la premsa rosa l’empaitara contínuament, buscant-la sense descans, entre d’altres raons perquè Ava tenia un caràcter franc i directe, de vegades un pèl inconscient, amb un nivell de llenguatge primitiu, que reeducà amb els anys, així com el seu anglès de Carolina, que també hagué d’adaptar. Ella sempre (o gairebé) deia el que pensava encara que molestara a tot un país com Austràlia: estic ací per a rodar una pel·lícula sobre la fi del món i aquest és el lloc ideal. Els periodistes estimaven Ava, sempre donava titulars.

Fa onze anys que viu a Madrid i n’està saciada. Ho està de les gresques nocturnes, d’hisenda, del flamenc i del personal que balla i canta per a ella, una colla que sempre que pot (sempre) roba alguna cosa de la casa, aleatòriament, el primer que troben aprofitant l’ocasió de l’embriaguesa de l’ama. Mearene Jordan, la seua minyona i amiga, no pot controlar-ho i deixa fer, també farta.

Quan Ava arriba al menjador la rep Cara, la seua gossa de raça Corgi. L’actriu l’agafa i la prem contra els pits tot fent-li besades a la testa. Ha arribat a un moment de la vida en què s’estima més els animals que els homes, després d’un balanç francament magre amb els segons.

Mearene té preparat un esplèndid desdejuni, però l’actriu mostra una inapetència clamorosa. Només vol un cafè. Mearene sap que no menjarà res. Des de fa uns mesos que ho sap i tot i així li serveix melmelades, cafè, llet, sucs… Solament de veure-ho a Ava li entren basques. Si fora una altra i no Mearene li hauria fotut una bronca de cal déu. L’actriu se l’estima, per bé que de tant en tant el seu caràcter provoca que la minyona l’abandone. En una d’aquestes separacions havia treballat d’assistent de Gene Kelly. Va tornar així que Ava la reclamà.

Saps, Mearene? És la vida que no hem viscut allò que lamentarem, fa l’actriu entre badalls.

Li ho va dir també amb un to de veu afònic, un aire malenconiós. Li passava sovint que se sentia empresonada en un laberint sense eixida, on ella mateixa s’endinsava. Un altre dia afligida; un dia més sense prendre una decisió. Va sonar el telèfon i tot seguit Ava posà cara de pomes agres i arrufà els llavis. Mearene entengué que l’havia d’agafar, no perquè com a serventa fora un dels seus quefers, sinó perquè l’hora indicava que es tractava de Frank (Sinatra).

Dis-li a Ava que es pose, remugà Frank mig desesperat i amb una moderada ferocitat.

Mearene feu una cara de resignació i allargà l’auricular en direcció a l’actriu, que es va alçar amb un gest que indicava la fatiga mental que li provocava el cantant.

Què vols, Frank? Ava, mentre acariciava la gossa.

Fa dies que intente posar-me en contacte amb tu.

Estava de viatge.

Mentida! Estaves tirant-te toreros i tota eixa púrria d’espanyols amb què et relaciones.

Frank…

Ava, t’advertisc que…

Frank, no galleges. L’actriu alçà la veu: o et calmes o et penge l’auricular. Entesos?

Tinc ganes de vore’t, d’estar amb tu. Sinatra, suplicant.

Ara no pot ser. Necessite temps. Ho hem parlat moltes vegades. Oi, Cara, que la mami necessita temps?, li preguntà a la gossa amb un punt de dolçor, mentre Frank se sentia encara més menyspreat.

Has tingut molt de temps.

Ens hem vist diverses vegades. Ara el to és expressivament agre.

Per què necessites tant de temps?

Per a distanciar-me de tu, poder reflexionar, allunyar-me de la teua ombra, oxigenar-me…

Estàs a milers de quilòmetres de mi.

Però envies els teus macarres a controlar-me. ¿Pensaves que no ho sabia? ¿Que no m’adonava que em segueix a tot arreu? Dis-li que em deixe en pau, estic esgotada de vore’l: trage de ratlles, camisa i corbata negra. No dissimula ni l’uniforme! Ava crida, la gossa borda perquè l’actriu, en excitar-se, li prem la panxa amb les mans. Pobreta meua, li besa la testa per calmar-la.

A milers de quilòmetres, Frank s’imagina l’escena i enveja Cara de la mateixa manera que s’ha ressentit amb homes que han rebut la sensualitat i sexualitat d’Ava per davant d’ell.

Ok, ara li diré a John que torne a Nova York. Ho feia per protegir-te.

I una merda! No vull la teua protecció ni la de ningú. Necessite tranquil·litat. Frank: TRAN-QUI-L·LI-TAT! Hòstia puta, tan difícil és que ho entengues?

L’actriu va penjar. Amb delicadesa, va deixar Cara a terra. Esbufegà, una expiració llarga, ostentosa, desanimada. Estava segura que Frank no deixaria de controlar-la. El cantant havia intentat suïcidar-se tres vegades. En realitat, havia repetit la farsa tres vegades. Si algú pretén suïcidar-se ha de ser molt soca per no aconseguir-ho, si més no en la segona ronda. Només pretenia cridar l’atenció d’ella sense adonar-se de l’escàs crèdit que assoleixen les persones sense cap sentit del ridícul quan sucumbeixen davant dels altres. A més, Ava sabia que els dèbils, justament per la seua feblesa, per la inseguretat que els domina, són els més propensos a l’egoisme. Com havia experimentat tantes vegades, li costava poc ser generosa en la passió però en els sentiments era una altra cosa. Li venia tort acceptar-los, més encara en l’ambient frívol del món de l’espectacle.

Van picar a la porta. Mearene va obrir. Sense dir res, el conegut militar i polític argentí Juan Domingo Perón va creuar el vestíbul i va anar directament al menjador, s’aturà a un metre de l’actriu i li digué amb una entonació amenaçadora que era la darrera vegada que li ho deia: anit no em vaig adormir fins a les cinc de la matinada. Cada dia el mateix. Vaig vindre a protestar i un gitano gairebé m’esclafa una guitarra al cap. És intolerable! La denunciaré!

A vostè l’haurien de denunciar, per corrupte!

No li tolere…

No em tolera què? Ava se li arrambà, descalça com anava (com li agradava anar sempre). Amb prou faenes li arribava als muscles a Perón. Potser li he dit alguna mentida? Qui li ha donat permís per a envair ma casa com un militar bananero? En castellà, amb la mà estirada i assenyalant amb un dit la porta: largo!

Perón se la queda mirant, també mira la gossa amb un menyspreu ostensible. Vol dir-li alguna cosa, insultar-la, però una difamació, amb la minyona de testimoni, se li tornaria en contra ara que per fi ha resolt denunciar-la. De manera que se’n va amb el gest tibat, el pas llarg i murmurant un ets una puta inaudible. Mearene encara manté la porta oberta sabedora que Ava se’n desempallegarà en un no res, ja que coneix l’aversió de l’actriu vers el polític argentí, una més de les que té, tipa de ser Ava Gardner i tot el que l’envolta: buidor, hipocresia, vulgaritat… No s’estalvia l’autocrítica d’haver contribuït a cultivar aquesta imatge.

Ava s’asseu i fa un glopet al cafè amb llet. Mearene observa que li tremola una mica la mà, està realment emprenyada, molt neguitosa, no sols per les dues discussions que han tingut lloc en minuts, sinó sobretot perquè fa temps que vol canviar de vida i no s’ho trau de les mans. Potser hauria d’acceptar algun dels papers que li han proposat, desaparèixer una temporada, però el fet de tornar als rodatges l’angoixa. No, no… necessita un descans, canviar d’aires. Què han robat aquesta vegada?, pregunta. La minyona trau un paper del davantal: una safata de plata, una ploma estilogràfica, un rellotge d’or que tenies… Ok, deixa-ho córrer. Quants n’eren? Nou. Tres balladores i sis guitarristes. No m’estranya que el Perón no poguera dormir, digué Ava. Totes dues riuen de valent.

Va, Ava, desdejuna, has d’alimentar-te. Ah, se m’oblidava que este matí ha telefonat la teua germana.

Ara no, Mearene.

M’ha dit que et comunique que té uns papers fabulosos per a tu.

Sempre diu el mateix.

Potser t’aniria bé.

Necessite una altra classe de distracció.

Tot d’una, l’actriu es va alçar, va obrir una llibreteta i va marcar un número de telèfon. Se m’ha ocorregut una idea, feu amb un somriure un punt engrescador, com si de sobte haguera esbrinat com havia de gestionar el seu problema.

Manuel Estornell? (ella pronunciava Astornal). Va esperar una estona.

Diga’m.

Astornal?

Ava? Ava, quina alegria!

Pots parlar?

Sí, estic sol al despatx.

Reserva’m una suite.

Vens sola?

Sí, de rossa platí.

Llavors vens com a Ketty, d’incògnit absolut, no?

Ketty, la milionària, rigué a cor què vols recordant el paper que havia adoptat en l’anterior ocasió. Quan estiga preparada t’avise. Gràcies per la teua discreció, Astornal.

Serà un plaer rebre’t.

A Manuel Estornell li encantava Ava, i més encara Ketty, la milionària nord-americana. Era molt divertida i generosa. De totes les celebritats que havia conegut era amb la que més simpatitzava, però just en eixe moment era la pitjor notícia. Aviat tindria hostatjat l’enviat de Moscou, l’amic que feia tants anys que no havia vist, de qui sospitava que venia amb una missió diguem-ne delicada; el periodista xafarder cada dia en la cafeteria, i ara Ava, la cirereta del pastís. Estornell va bleixar mentre mirava una foto de l’actriu, a la paret d’enfront, rient amb una copa de xampany. «I Love you, Manuel».

3

Faltava només un quart d’hora per a la cita amb l’Espanyol Martínez. Des del telèfon de la recepció va cridar sa mare disculpant-se per no poder anar-hi. Tot s’havia retardat de tal manera que no li quedava temps. Lolita, demà no fallaré. Sa mare remugà amb una veu que en un altre context podria haver sigut sever, i amb raó, ja que havia preparat un arròs al forn, un dels plats que més li agradaven al fill. El Regino s’acomiadà anunciant-li una sorpresa tan prompte com poguera dur-la a terme (el llit que li havia comprat). No vull sorpreses, vull vore’t, el va marmolar sa mare.

A la barra va demanar que li serviren un parell de menús a la suite i un vi francès a gust de Pepín, l’encarregat. Donya Mercedes el va cridar. El Regino hi va anar. La mestra va tancar el llibre d’Engels fent servir un paperet de punt de lectura. Regino, veig que et van bé les coses. ¿Fas molts retrats? No done l’abast, donya Mercedes. ¿Practiques el francès? Sempre que puc, i l’anglès també. Ja sap que m’agraden els idiomes. Envia-li records a ta mare, és molt bona dona. De la seua part. Pren, li allargà el llibre. Donya Mercedes es va alçar. Què saps de Raúl, el teu veí? Ell i la seua família emigraren a Alemanya, donya Mercedes. Pobres, amb el fred que fa allà. Dis-li a Estornell que li estic molt agraïda. Abans d’anar-se’n li va acaronar la galta. L’alumne més espavilat que he tingut, digué somrient.

Va vore l’advocat, el senyor Bohórquez, assegut en una taula, que menjava mentre fullejava uns papers. El Regino s’hi acostà. Va seure enfront d’ell, de cara a l’exterior. Transitava molta gent pel carrer Xàtiva. Com va, senyor Bohórquez? Estava esperant-te. M’ho he imaginat, no ve sovint per l’hotel. El menú és una miqueta car per a mi, es queixà l’advocat, tot i que no el pague. Deixa de convidar-me, tinc la sensació que em subornes. Ho faig pels favors que em fa, al marge que vull que em passe les minutes. Parlant de minutes, va dir el senyor Bohórquez, el capellà aquell que em presentares… crec que li diuen Rafel, ha vingut al despatx perquè li arregle uns papers. Ho sé, vol comprar un solar per a fer una casa d’acollida. Regino, no té permís de l’arquebisbat. A ell tant li fa. Però a mi no, em posarà en un bon embolic. L’arquebisbe mana més que el capità general. Creu que l’expulsarien del clero?, va preguntar el Regino. I de València també, exclamà Bohórquez. Escolta, este capellà fa la pinta d’un d’aquells esquerrans. Són persones molt perseguides, molt vigilades. Com que són catòlics empleats de la cúria, amb més raó els consideren traïdors. I si milita en un partit clandestí?

Senyor Bohórquez, no es preocupe, parlaré amb ell. Em va dir que tirava hores en l’església de Sant Agustí.

Tira hores?

Confessant o ajudant a missa, supose. Té un llenguatge molt peculiar.

Tot en ell sembla peculiar. Pregunta-li, i que no figure com a secret de confessió, si és militant d’alguna organització i si els diners per a edificar el solar són nets. El senyor Bohórquez es va torcar els llavis amb el tovalló. Regino, per què no fas amistats normals com tothom? Vostè treballa amb fiscals i jutges. Jo soc advocat i no tinc més remei. Tu, en canvi, podries triar. La normalitat és subjectiva, no troba? El Regino es va alçar.

No passe ànsia, responc pel capellà.

No tinc clar que siga un consol. A l’advocat Bohórquez l’esgarrifava el pensament de ser descobert com un col·laborador d’un capellà comunista i un falsificador d’art i de documents oficials, la majoria per a gent clandestina. Per la seua manera de fer, l’advocat ja era considerat una au estranya entre la judicatura.

Des del balcó de la suite, el Regino contemplava la finca de Ferro, així coneguda perquè fou un dels primers edificis d’eixe volum que va emprar una estructura d’aquest metall a la ciutat. Popularment, però, es coneixia, també, com la Finca dels Collons. Mentre la construïen, la gent que eixia de l’estació del Nord (una gran bellesa modernista de l’arquitecte Demetri Ribes) exclamava: «Collons, quina finca!». Somrigué en recordar-ho alhora que va vore l’Espanyol Martínez entrant a l’hotel. Va tancar la finestra per a evitar el soroll del trànsit, sobretot dels tramvies de circumval·lació, les rodes dels quals xerricaven amb excés. Va telefonar a la cafeteria per a avisar-los que pujaren el vi i més tard, quan els diguera, els dinars.

L’Espanyol Martínez (mantingueren una amistat de més de cinquanta anys i el Regino mai no sabé el seu nom autèntic, ni tampoc intentà descobrir-ho per respecte a la seua intimitat) era un falsificador d’art i de documents que treballava per al Mossad, amb la missió de recuperar l’espoli a què foren sotmesos els jueus per part dels nazis i els seus aliats. Si el valencià i ell es van conèixer, tot i tindre vides tan diferents, fou perquè el Regino feu societat amb un altre falsificador, Elmyr de Hory, resident a Eivissa i col·laborador de Martínez. Aquest i el Regino arribaren a un acord (el valencià oposà algunes resistències que foren resoltes comercialment), per tal d’esbrinar les pintures que algunes famílies valencianes de l’alta societat havien comprat o intercanviat amb oficials o empresaris alemanys. Allò que en principi era un negoci per al Regino, ara també era una amistat. Tal vegada el senyor Bohórquez tenia raó quan li demanava al Regino «amics normals».

Tots dos van encaixar just després que Martínez deixara les dues carpetes damunt del llit. El Regino obrí la porta al cambrer. El xicot li mostrà un borgonya, serví les copes i se’n va anar. Brindaren.

Tenia ganes de vore’t, li va dir el Regino.

A propòsit, respongué Martínez. De l’interior de la jaqueta va traure dos sobres amb diners que lliurà al Regino. Per a tu i el teu soci.

El Regino deixà els diners en un calaix de la tauleta de nit. Va mirar les dues grans carpetes. Què portes? Jan de Bray, Portrait of a Young Woman. L’has firmat?, preguntà el valencià. Llavors Martínez descordà una de les carpetes i va estendre la tela al llit. Fixa’t en la mà dreta, li va dir. No pots comprovar-ho perquè no tens l’original, però està més oberta, un poc més d’un centímetre. També la corba del llaç està un pèl més oberta en el segon plec. És suficient, conclou el Regino. Va girar la tela i va observar un puntet negre en la part de baix a la dreta, que indicava que la tela no era l’original.

La firma. Alguns falsificadors deixaven la seua marca en el quadro, deixant-hi de manera subtil un detall gairebé imperceptible, però que un dia, passats els anys, podia demostrar-ne l’autoria. Als quadros clàssics, obres plenes de detalls, era més fàcil plasmar una «signatura» en qualsevol lloc que no en els abstractes, en què optaven per fer dos puntets al revers de la tela. També hi havia en el fet una qüestió de vanitat, d’orgull artístic, encara que aquest no era el cas de l’Espanyol Martínez, que tenia l’encàrrec de recuperar l’art espoliat. Amb tot, un punt en els clàssics i dos en els moderns senyalitzaven la còpia.

També t’he portat este regal. De l’altra carpeta va extraure la còpia d’un quadro de Sorolla. Un dels acords que tenien consistia en la falsificació d’algunes teles del pintor valencià, que el Regino venia a compradors locals o estrangers.

Tot i que el Regino era un expert en Sorolla, la colla de falsificadors de Martínez, instal·lats, com ell, a Ordino (Andorra), li facilitava la tasca. Era una manera de pagar-li l’ajuda a l’hora de descobrir i falsificar pintura clàssica, holandesa i flamenca, que havia pertangut a jueus que moriren a l’holocaust.

Quan faràs l’intercanvi?, preguntà Martínez, però abans que el Regino responguera, hi afegí: esta vegada no tinc pressa. M’estaré un temps a València.

És d’agrair. La casa del general Moreno està més controlada que d’altres. Té majordom, jardiner, xòfer i dos criades. Hem d’esperar que se’n vaja de viatge. Llavors només quedarà el majordom a la casa, el qual, si no està el propietari, se’n va prompte a gitar-se.

I la filla, somrigué Martínez. El Regino va callar, però un moment després va dir: tinc la sensació que em controles. No és una sensació, és real; per bé que en el cas de la senyoreta no és per una curiositat morbosa, sinó perquè és la filla d’un exgeneral encara influent i, a més, com tu saps, objectiu prioritari nostre pel quadro de Jan de Bray. Vull afegir, continuà Martínez, que això que tu anomenes control, és també una manera de protegir-te.

Creus que ho necessite?

Absolutament.

Que potser no soc conscient de què faig?

Sí que ho ets, però ens passa a tots que la rutina fa que ens n’oblidem.

Contesta’m amb sinceritat, Martínez.

Sempre ho faig.

Ho saps tot de mi?

Només allò que està relacionat amb el nostre acord. La filla del general ho està.

Saps, per exemple, quines relacions tinc?

Et refereixes als teus contactes?

Sí.

Sé que tens bones connexions, però no les conec totes. No em calen. Però, per raons òbvies, també tenim controlat el teu soci. Sols en allò que ens concerneix. Martínez feu un glop de vi. Regino, pots confiar en mi com jo ho faig en tu.

Amb la diferència que jo no et controle. A penes sé res de la teua vida.

És normal, soc una persona amb una vida clandestina. Parlem de la faena? N’havien de parlar, però sempre que per una raó o una altra el Regino tocava un tema relacionat amb l’organització de Martínez, aquest desviava el rumb de la conversa. En absolut desconfiava del valencià, però en la bíblia dels espies la discreció i el secretisme eren els primers manaments. Pots contar-me què tens planificat?, preguntà Martínez.

Tots dos van seure en una tauleta. ¿Coneixes la casa del general? Aleshores el Regino va dibuixar en una llibreteta la distribució interior del xalet. Li va indicar on era el quadro autèntic de Jan de Bray; també que el Messié, el seu soci, empraria aproximadament una hora o hora i mitja, a tot estirar, per a entrar-hi i intercanviar el fals per l’original, ja que Martínez havia dut la còpia sense el marc. Ell, el Regino, li havia ensenyat la tècnica, una operació delicada que el Messié havia après perfectament. Com ja t’he dit aprofitarem el pròxim viatge del general.

Tu sabràs la data per la filla. Quan li ho preguntaràs?

No cal que li ho pregunte. Ella m’ho dirà. Li agrada que ens allitem a l’habitació de son pare.

Per alguna raó especial? Disculpa, ha sigut una curiositat insana.

Potser Freud ens ho podria explicar. Pel que fa al viatge del general, de vegades, la seua dona, a qui estic fent el tercer retrat, m’ho comenta. Donat que ja has portat la còpia, li preguntaré la disponibilitat que té per a treballar en el retrat les pròximes setmanes, per bé que només queden uns pocs retocs. És una pregunta que li faig sovint i serà una de les maneres de saber si l’home se’n va de viatge. Ella sempre l’acompanya.

Regino, coneixes la història de Carmen?

Només sé que és la segona dona del general. Què en saps tu?

L’origen, per què es va casar amb ell.

Conta-m’ho.

4

L’Espanyol Martínez i el Regino s’acomiadaren a la suite, per evitar fer-ho a la porta de l’hotel. Li digué que s’hostatjava a l’hotel Inglés, com sempre. El valencià va intuir que si anava sempre a l’Inglés era perquè potser hi tenia algú de confiança. Sabia que la seua organització tenia confidents a tot arreu. Es va quedar intrigat amb Martínez, que li havia dit que aquesta vegada romandria més temps a la ciutat. No en tenia el costum, solia quedar-se un parell de dies a tot estirar. Uns dies després sabria per què.

El Regino va deixar passar quinze minuts abans de baixar al carrer. Com que la reunió havia acabat més d’hora del previst, va marxar a l’església de Sant Agustí, per a entrevistar-se amb Rafel, el capellà que havia conegut en una de les festes socials que el falsificador sovintejava (se’l trobava gairebé en tots els esdeveniments festius, sempre a la porta amb dues criatures). Rafel s’havia convertit en el confident més car del Regino, malgrat que encara no li havia confiat res, ja que fins aleshores no tenia cap talp en la classe eclesiàstica (ni la possibilitat remota de tindre’l), tot i que sospitava que Rafel no arribaria mai a la cúpula atesa la seua heterodòxia. Tanmateix, simpatitzava amb ell, amb el seu caràcter.

Un capellà oficiava missa en llatí. L’església estava a gom de senyores d’edat ben vestides. Totes de negre, la majoria possiblement vídues. El Regino va recórrer els confessionaris fins que el va trobar. Tenia dues feligreses, una a cada costat. El va vore i de seguida en va absoldre una i en un no res l’altra. Devien ser clientes habituals, feligreses de pecats venials. Rafel li feu un senyal per tal que s’agenollara pel costat davanter. Vens a confessar-te?, s’estranyà el capellà. No ho he fet des de la primera comunió. Doncs de tant en tant has de descarregar la consciència. Aniràs més lleuger. Escolta, què és això que m’ha dit l’advocat Bohórquez d’un solar?, preguntà el Regino.

Una compra molt important que vull fer. Una necessitat imperiosa, urgent, improrrogable. Una casa d’acollida per a xiquets. Soc cristià i intente exercir-ne.

Què diu l’arquebisbat?

Allà no saben res. Si ho saberen s’hi oposarien. Tot el que no controlen no és oficial, no pot existir.

Necessitaràs el seu permís.

No necessite cap permís per practicar la caritat cristiana. On s’ha vist que…

Rafel, hi ha una cosa que es diu burocràcia. Posaràs en un embolic l’advocat Bohórquez.

Només li he demanat que em faça un escrit per tal que el banc em done un préstec.

Qui t’avala?

La justícia cristiana…

Em sembla que no és la millor garantia bancària.

Confia en mi.

No ets tu, són les normes.

Em tiraràs una maneta? Hi ha moltes criatures tancades en orfenats del règim. Són una porqueria. Molts d’ells estan infectats de tuberculosi… Algú ho ha de fer, és una tragèdia!

La casa que vols construir és molt gran?

Uns mil metres quadrats, si fa no fa. Però si en són dos mil, oli en un cresol. Jardí, camp de futbol, camp de bàsquet, una piscina… no cal que siga olímpica, calefacció… Escolta, hauries de vore com viuen els xiquets dels orfenats. N’he rescatat dos durant unes hores al dia, però n’hi ha centenars. És un viver de polls, misèria, malalties… pitjor que anys enrere. Parlant de veres, lo primer que faré quan tinga la llar és una bona clínica. M’has d’ajudar.

El Regino va bleixar: voré què puc fer, però no serà fàcil.

Gràcies, ets un bon tio. A què et dediques?

Activitats diverses.

Correcte. Per a l’objectiu que tinc, els diners són bons vinguen d’on vinguen. Que sàpigues que sempre tens la possibilitat de confessar les maleses. És un avantatge que tenim els catòlics. Vols aprofitar l’ocasió per a confessar-te?

No tinc temps. A més, si t’ho conte sabràs a què em dedique.

El secret de confessió és inviolable.

El Regino va mirar el rellotge. Pel que fa a les religions i els seus dogmes practique el dubte sistemàtic.

Fas bé, si jo no fora capellà també el practicaria. Va, segur que tens un pecadet; aprofita, home.

D’acord. La setmana passada, en la consulta del dentista, vaig llegir un article de José María Pemán.

Això són de quatre a sis pare nostres.

Tants?

Home, si hagueres anat al confessionari del costat, al pare Eugenio, fins i tot t’hauria felicitat, però jo soc d’un altre corrent eclesiàstic. Pensa que Pemán és un intel·lectual orgànic.

Darrere de l’edifici de la Llotja dels Mercaders, d’estil gòtic, situat davant del Mercat Central, una mostra més en la zona de l’arquitectura modernista valenciana; darrere, dic, es troba el carrer de les Danses, molt estret, tant, que el sol amb prou faenes l’il·lumina sencer; allí, a uns cent metres de la Llotja, vivia la mare del Regino, una dona prima, vitalista, d’alçada un poc més de l’estàndard, que administrava una botiga modesta de roba domèstica que venia, fonamentalment, a la gent del barri.

Com que ja no esperava el fill eixe dia, la mare (el Regino li deia Lolita) el va rebre amb goig. També Dracu, un gos menut, lleig i prim, que el Regino s’havia trobat un dia de fred arraulit contra el mur aprofitant un bocí de sol en aquell carrer estret i humit. Va enlairar el gos, ja vell i una mica artrític. Lolita va bandejar unes sinagües que estava ordenant, destinades, sobretot, a les joves novençanes del barri i el va abraçar. Ja has dinat? Clar, l’hora que és… Vols un cafè amb llet, unes pastetes, un xocolate, un…? Lolita, deixa-ho, he vingut a fer-te la visita setmanal, saber com estàs, si et cal alguna cosa.

Em guanye bé la vida. Se la guanyava normal, però era una dona austera. El Regino es va endinsar a la casa, acompanyat per Dracu, i va comprovar que encara no havien dut el llit. No digué res de l’encàrrec, però sí de l’interior: la casa està massa gelada, la humitat no és bona per als ossos. L’entrada només tenia uns penjadors de roba, cap moble i, acabat el passadís, un menjador amb una taula, sis cadires, un aparador no gaire gran, i el lavabo amb la dutxa separada de la sala per una cortina de plàstic verda. Un poc més al fons, un parell d’habitacions, una d’elles la de matrimoni, amb una porta a l’altre carrer que mai no s’obria.

Una reforma integral de la cuina i el lavabo deixaria la casa en un estat immillorable. Ni pensar-ho, cridà sa mare mentre polia i enllestia roba. Quin mareig, els obrers amunt i avall. Mentre fan la reforma pots dormir en un hotel o al meu pis. Lolita no s’havia hostatjat mai ni en una pensió, i al seu pis… ves a saber qui dormia amb ell. Sa mare pertanyia a aquella mena de dones la vida de les quals sempre estava envoltada de penalitats que els havien forjat un caràcter fort. Veia no sols el luxe, sinó la comoditat, com un element de la vida que no li pertocava, com a dona que pertanyia a una època on hi havia pobres amb un futur incert i pobres definitius.

Lolita pensava que havia tingut molta sort si es comparava amb altres veïnes, amb homes que foren afusellats, empresonats o marxaren a l’exili i mai més se’n va saber res. Com altres del barri, era vídua però si més no havia gaudit de la companyia del seu home durant molts anys. De més a més tenia un fill que, si calia, cuidaria d’ella. Es guanyava molt bé la vida de retratista. Això sí, no consentí que li’n fera un a ella. Era massa coqueta, i a la seua edat, havent perdut la bellesa de la joventut i la maduresa, s’estimava més no vore’s reflectida en un quadro que li recordaria que el pas del temps deixa els senyals vitals propis d’un camp de batalla.

En eixe aspecte el Regino no li insistia, però sí en comprar-li tot allò que li facilitara la vida, com també li reiterava de tant en tant que es fera una analítica en un laboratori cèntric que coneixia. Lolita se’n reia. ¿No veus que lleugera estic? No pare des de les sis del matí fins a la nit. En efecte, tot i l’edat tenia energia suficient per a administrar les necessitats de casa i de la botiga, a més de fer la neteja de les dues estances. Així era la seua vida, ni tan sols els diumenges consentia a tancar. Ho feia per distraure’s alhora que donava servici a la clientela. Els veïns, si venien els municipals, l’avisaven: els diumenges estava prohibit laborar, calia respectar el precepte del dia del Senyor. Ni parlar-ne, d’altra banda, que el fill li comprara una ràdio o una televisió, sempre diuen el mateix, afegia, i ho deia en veu baixa atès que alguns porters de les finques eren confidents de la policia.

El Regino li va deixar un sobre amb diners sota el coixí del llit de matrimoni i va tornar a la botiga. Lolita, com està Isabel? Està bé, el seu home té faena i la criatura creix molt sana. No cal que li deixes el sobre. No hauries de tindre mala consciència. Però el Regino evocava Isabel de vegades amb una innegable melancolia. Fill, tu no vals per a viure en matrimoni. Sempre has sigut un solitari. Isabel no et culpa. Ho ha oblidat. El millor que pots fer per ella és vore-la, prendre un cafè junts, donar normalitat a la relació d’amics. Un dia ho faré. No ho faràs, et conec. Et comportes com si hagueres comés un crim. El temps passa, les ferides cicatritzen.

Però les cicatrius ens evoquen les ferides, pensà el Regino. Recordes, digué sa mare, quan ton pare s’entestà perquè treballares amb ell a la fàbrica dels torns? Sí, somrigué el Regino. Encara sort que no ho feres, li hauries calat foc a la fàbrica! Des que eres adolescent sabia que tindries una vida diferent a la resta dels teus amics del barri. Ton pare estava preocupat pel teu caràcter atrevit; jo, en absolut. Però ja saps com era, un bon home que necessitava que tot estiguera en ordre, que res estiguera situat fora del que ell considerava normal. Lolita, si hagueres tingut l’oportunitat, si ara començares de nou la vida, triaries un altre home? Què hauria fet ell sense mi! No tens remei, somrigué el Regino, a qui li agradava provocar-la.

Era un bon home, repetí sa mare una mica imbuïda de nostàlgia. Poc agosarat però treballador i preocupat per la família. Feia moltes hores extres per tal que tingueres un professor de dibuix particular. Un luxe en aquella època. Fou ell qui observà en tu bones maneres de pintor. Treballant els dos, mai no ens va faltar de res i poguérem donar-te una bona educació. Mira com vas vestit, Lolita assenyalà el trage del Regino, de vint-i-un botó, endiumenjat. ¿Fas alguna cosa més que els retrats? A ta mare li ho pots dir. ¿I si fora un treball al marge de la llei també voldries saber-ho? No! I espere i desitge que et guanyes la vida honradament. Bé està, deixem-ho córrer. Vols un xocolate? Lolita, encara tinc el dinar a la gola. I jo l’arròs al forn que t’havia preparat al rebost. Me’l menjaré a la nit. Li feu un bes al front a sa mare i va marxar de pressa. Sempre tenia les mateixes cuites a l’hora d’entrar i eixir del barri. Anava amb cura de no ensopegar amb Isabel per la mala consciència. Temia empeltar-se dels records que sovint l’empaitaven, però sabia que era incapaç de desfer-se, com sempre que evocava les seues càlides abraçades. Cap dona l’havia abraçat com Isabel, a cap dona li ho hauria permès, precisament perquè no desaparegueren de la memòria, per poder tindre aquells records presents de tant en tant. S’acomiadà de sa mare i de Dracu, que pretenia seguir-lo xino-xano, però Lolita l’agafà del braç.

Uns xiquets jugaven al tosca o mosca.

5

Lema del día: Hagan juego y no piensen en la familia.

Vocal de semana: El Gordo.

Al número vint del carrer de Castelló hi havia la finca de la Casa Jueva, un edifici de sis plantes d’estil art déco, inspirat en l’arquitectura d’altres llocs i èpoques, com ara el món oriental, àrab, hindú o hebreu, dissenyat per l’arquitecte Joan Guardiola i construït per José Salom l’any 1930. Al principi, acabat de construir l’edifici, s’hi reunia la comunitat jueva resident a València per tal de celebrar les seues tradicions. En una de les plantes (l’any 1966 ja no hi vivia cap jueu), en un gran saló s’havia adequat un casino clandestí que qualsevol aficionat al joc coneixia. Prohibit però tolerat, a la Casa Jueva es jugava vint-i-quatre hores ininterrompudes i, d’ençà que funcionava, la policia no l’havia clausurat, potser perquè bona part dels jugadors eren funcionaris de l’ordre públic.

El Regino va llegir el lema i el nom del vocal de setmana, que era com una mena de director o més aviat responsable durant els pròxims set dies. El vocal també actuava de jutge en el cas d’un litigi entre clients o bé a l’hora de prohibir l’entrada a qualsevol individu que no poguera seure en cap taula fins que no pagara el deute (la «llei» deia que havia de pagar-lo a la següent partida). S’hi jugava al pòquer (cobert i descobert), al xamelo violent, al cinquanta-quatre, al monte i al copo.

El Messié, soci del Regino, controlava la taula del copo on jugava un dels «jornalers» del falsificador. El Regino s’hi acostà. Què tenim? He contractat dos xicons joves que vaig estar observant al pis del carrer Salamanca. No ho fan malament, barallen a l’americana i semblen de confiança. Els jornalers eren jugadors contractats que jugaven per a un «capitalista», en aquest cas el Regino. Com més desconeguts, més possibilitats tenien de guanyar. La resta de jugadors no els coneixien i no podien previndre l’estil de joc que practicaven. És per això que el Messié els traslladava d’una casa a una altra abans que la forma característica de jugar els delatara. Al pis de la Casa Jueva els «cremaors» no hi podien entrar. Alguns jugadors, els més supersticiosos, tenien el costum d’acompanyar-se d’un individu d’aspecte cadavèric que repartia desgràcia «nàipica» als altres. Els miraven de fit a fit durant una estona i els «cremaven»; era allò que en castellà es coneixia com un gafe. Alguns d’ells estaven molt sol·licitats. Hui treballaven per a tu i l’endemà per al teu rival i l’element de la sort canviava per l’efecte de suggestió que suposava saber-te en desavantatge.

Aprofitant un recés a les taules (el Gordo obrí les finestres per a buidar de fum la sala), el Messié li va presentar al Regino els dos nous jornalers: Alvarito i Manu, dos bessons de la població d’Albalat de la Ribera que eixa nit debutaven a la Casa Jueva. El falsificador va encaixar amb tots dos. Manu, el portaveu dels germans, li digué que tenien una bona nit. Llavors el Messié va detallar els guanys. En cobrarien el vint-i-cinc per cent. El Regino els va felicitar, tot dient-los que jugaren sense cap mena d’ansietat, com si ho feren per a ells, que no passava res si perdien (però si perdien tres nits seguides, el Messié els canviava de joc i de local).

El que es deia Alvarito li va demanar parlar amb ell en la intimitat. Llavors, el Regino, agafant-lo del braç, se l’endugué a un racó lluny del personal. M’han dit que busca un falsificador de firmes. Qui t’ho ha dit? El senyor Messié (els necessitava per no haver de fer-ho ell sempre). Jo soc bo, feu Alvarito, un xicot d’un metre noranta d’alçada de qui el Regino va suposar que es guanyava la vida com a gigoló. Veus esta firma? El Regino li’n va mostrar una en una llibreteta que duia a la butxaca de la jaqueta. Sí, senyor. Mira-la bé, fixa’t i memoritza-la.

El xicot va recolzar la llibreteta en un pilar, va tancar els ulls amb força, com si intentara retindre la firma original i després de mig minut va materialitzar un seguit de gargots. Ho lamente, es disculpà. No et preocupes, és normal. Generalment imiteu les firmes però en realitat ha de ser una creació tan perfecta com l’original, com si fora la teua. Esta faena no és artesanal, és mental. Quan aconseguisques fer-la semblant amb els ulls tancats, aleshores ja pots fer-la mirant-la. Ho fas bé (ho feia fatal, com un adolescent falsificant la firma de son pare en el vistiplau de les notes mensuals), millorar és una qüestió de pràctica. Ja tens deures per als pròxims dies. El Regino li va posar una mà al muscle. De moment, dedica’t al copo. Però sense tancar els ulls, somrigué el Regino.

Es va reiniciar el joc. El falsificador es va aplegar on hi havia el Messié, la persona de més confiança del Regino. Qui és el Gordo?, li preguntà. Un carterista, soci d’un tal Llargo. Es dediquen als cotxes de luxe. Ho fan de tant en tant. On els venen? A un capità de barco italià. Interessant, feu el Regino. Per què? Messié, dominar el port és un as a la màniga. Els ports no formen part de les ciutats, són governs a banda. Si trafiquen amb cotxes de luxe, cosa que vol dir que els amos són importants, i no els han detingut és perquè els funcionen els suborns. Algú que mana molt els tira una mà. Els vull conèixer. Eixamplem la xarxa de connexions. Em dedicaré a ells en cos i ànima els pròxims dies, va respondre el Messié.

No caldria que li’ls presentara. Una setmana més tard, a la festa de l’aniversari de la senyora del jutge don Ambrosio de las Heras Gómez de Torrecilla (el Regino els havia retratat a ell i a sa mare), que vivia en un xalet a la vila de Burjassot, el Gordo i un acompanyant, que per les senyes físiques devia ser el tal Llargo, aparcaven els vehicles dels convidats en un solar al costat del xalet. El Regino esperava el seu torn a la cua. Llavors el Gordo se li va acostar i el falsificador li indicà el lloc del copilot. Va insistir davant l’estranyesa de l’altre. Com va, Gordo? Em coneixes? Has estat vocal de setmana. Com que la Casa Jueva la freqüentaven un munt de policies, el carterista se sentí atrapat. Farem un tracte, li digué el Regino: tu i el teu soci no em robeu el cotxe i jo no et denunciaré. Conec tota la púrria de la festa, afegí el falsificador assenyalant amb el cap el xalet. Gràcies, bleixà el Gordo. Estem en un gran moment. Fantàstic, però no córregues, el tracte té algunes clàusules més. Vull conèixer el teu soci i el gran capità. El carterista estava lívid, no sabia què dir. Sé que és italià, feu el Regino, però no conec el barco i tampoc no sé com és ell. Ell… és suprimit, confessà el Gordo. Suprimit? Baixet, vull dir. S’emprenyarà molt si te’l presente. De moment, no cal. Si necessite alguna cosa, vosaltres dos m’ajudareu. Per mi, fet, digué el Gordo. Li ho he de dir al meu soci. El teu soci, donades les circumstàncies, no té la potestat de pactar res, no trobes? Ara, aparca’m el cotxe i torna’m les claus. Si en voleu robar un parell no toqueu el BMW verd fosc del governador civil. Vos tirarà la policia damunt i em quedaria sense ajudants a la zona portuària. El falsificador li va allargar la mà. Em diuen Regino, que passeu una bona nit.

Quedaré amb ells i els convocaré a una reunió, feu el Messié. Però són molt individualistes. A banda de cotxes, trafiquen amb un munt de coses via el port.

Res més?

No tenen ni puta idea de caixes fortes.

Això darrer, el Messié ho digué amb èmfasi. El millor especialista havia sigut el seu oncle Antonio Mayans, mort l’octubre passat just quan la societat de tots dos amb el Regino començava a rutllar. Cercant personal que ajudara en el robatori de quadros o bé canviant les còpies per originals (algunes obres estaven en caixes fortes), el falsificador va ensopegar amb ells dos quan el Messié encara era un adolescent. Quan va faltar l’oncle (el Regino sospitava que era son pare) el va adoptar com un fill. Era un deixeble aplicat, de confiança i molt hàbil, una intel·ligència notable gens formada però natural. Amb tot, un dia després del soterrament, el Regino i el Messié soparen i el falsificador feu servir l’encontre per a convenir una mena de pacte entre tots dos; un codi, diríem.

Repartirien a parts iguals respectant l’acord que ja tenien amb el seu oncle. El Regino, a més, li ensenyaria a traure la tela original del quadro i inserir-ne la falsa, una operació molt delicada que si no es feia com calia podia enviar-ho tot a rodar. Però també, i sobretot, el falsificador el va educar en unes normes que ell creia imprescindibles, ço és, la discreció (ser coneguts, si calia, per altres activitats, però no per la prioritària), portar una vida sense extravagàncies materials, a fi de no cridar en excés l’atenció (en aquest punt el Regino va justificar que la seua activitat de marxant i retratista li permetia la «normalitat» de llogar una suite al Metropol), la comprensió (no vull que em sigues obedient, vull que m’entengues) i, finalment, la fidelitat irrenunciable entre ells. Pensa, li digué, que nosaltres formem part d’una minoria absoluta, que qualsevol règim polític ens perseguiria. Només ens tenim a nosaltres; per tant, no deixem mai, MAI, a cap dels nostres al camp de batalla. Això darrer el Regino li ho va recalcar com si volguera incrustar-li-ho al cervell.

Esta nit t’espere al Metropol. Tinc una tela que has d’intercanviar.

A on?

En un xalet de Rocafort. El Regino evità dir-li qui n’era el propietari. No hauria passat res, igualment hauria fet el treball, però eludí comentar que es tractava de la casa d’un general. Això suposava afegir una pressió innecessària.

Va observar que els jugadors de la primera taula giraven el cap en direcció a la porta, un d’ells feu un xiulet d’aprovació. En aquell ambient la presència d’una dona no era usual; menys encara si era una dona jove i atractiva. Inés feu una volta pel saló, entre curiosa i provocadora, observant el joc ara en una taula ara en els jugadors, fent enrenou a consciència amb els talons prims i allargassats de les sabates. Buscava el Regino. Passats cinc minuts, els clients tornaren al joc, allò que realment els interessava.

Qui és, Regino?

No ho sé. T’espere després, digué caminant cadenciós cap a l’eixida. Ella se n’adonaria. El Messié parà esment que Inés el va seguir. No li comentaria res, però. Al falsificador li molestava d’allò més que burxaren en la seua vida privada, seguint l’esquema immutable del codi.

S’encengué un cigarret i la va esperar al vestíbul de la finca, al fons, en un lateral de l’ascensor. Poc després, Inés baixava per l’escala. El soroll dels talons va excitar la fantasia del Regino, que la va imaginar amb les mitges negres amb lligacames. Fumava amb apetència, amb un ritme accelerat, colpit pel desfici. Inés tenia el pom de la porta a la mà quan va sentir la veu d’ell.

Vine.

Hi va anar. S’aturà a uns metres del Regino. On estava la llum del vestíbul la il·luminava. Es va alçar la falda de tub fins a gairebé el melic. Duia les mitges negres, fins i tot les lligacames, però no les bragues. Va somriure al gest de lascívia del Regino. He eixit de casa per a buscar-te, trobar-te i oferir-me. Mentre li observava el pubis amb un pèl abundant, feu la darrera xamada i va llançar el cigarret als peus d’Inés, que el va esclafar movent els malucs amb un ritme lent. Amb la falda apujada i ajustada al cos retallà la distància fins a quedar-se a un pam d’ell. El Regino la va agafar del clatell i va posar-li la llengua fins al fons de la boca, amb una violència que estremí Inés, mentre entre riures dos jugadors eixien de l’ascensor i comptaven els diners que havien guanyat. Aquelles aparicions imprevistes encara feien més excitant la trobada. Ell li premia amb força les natges, ella maldava per abaixar-li la bragueta i traure-li el membre. M’agrada, m’agrada… exhalà ella. Jo o la polla? Tots dos, però la polla més. Llavors Inés es va girar oferint-li el cul. Només tu, és teu. Puta mentidera. Entra’m, per favor. Ho feu, envestint-la amb inusitada potència. Inés, entre el dolor i el plaer: només tu, només tu… Més fort, malparit, més fort… El Regino la va agafar dels cabells, estirant-li’ls. Així, així… És teu, només per a tu. Exhalà un sospir i caigué damunt de la seua esquena, panteixant, guardant silenci, amb un aire afligit després del coit, mentre ella reia a cor què vols. Quan va recuperar l’alè, el Regino es va incorporar i es va apujar els pantalons cuitós per l’escàndol d’ella.

Com sabies on trobar-me?

Jo també tinc els meus informadors.

I segur que te’ls tires.

Anem al meu cotxe, fa fred ací. El tenia a la porta. Sí, clar, alguns d’ells són atractius, però cap d’ells m’excita com tu. A més, t’agrada que t’ho conte.

M’agrada com t’ho fa el teu nóvio.

Ja no ho faig amb ell, li la mame perquè m’ho demanes (tenia un nóvio que un dia seria un marit flàccid). Besa’m, porc. El Regino ho feu, però una estona després la va apartar tot i la resistència d’ella. Guanyaries molt si fores un poquet carinyós.

No soc carinyós, soc normal. S’encengué un cigarret i abaixà la finestreta del vehicle.

Tinc una sorpresa. És bona. Perquè comproves que pense en tu sovint. Farem un trio amb Teresa. Mai no he participat en un ménage à trois. No t’engresca la idea?

La meua fe en els col·lectius és minsa, però faré una excepció. Ara, em vindria de gust fer-lo al llit de ton pare.

Ho havia pensat. Prompte se n’anirà de viatge.

Ara frise per gaudir del trio, digué el Regino abans de besar-la, ara sí una estona llarga i humida.

Frisava pel viatge del general.

6

El Regino i el Messié saludaren Milieta, que seia en un tamboret darrere del taulell de recepció. Va respondre amb un bona nit combinat amb una tos compulsiva, que es va agusar encara més després d’una xamada al cigarret, un Celta curt sense filtre. La cafeteria tenia pocs clients, passava un quart d’hora de les deu de la nit i la parròquia, a l’hivern, tret del periodista Miguel Ruiz, que prenia notes probablement per al pròxim reportatge (les mirades d’ell i el Regino es trobaren durant un instant), s’estimava més l’horari diürn.

Pujaren a la suite. El Regino va ensenyar els dos quadros al Messié, que, com feia sempre, no preguntava res excepte el que li calia saber. El falsificador ni tan sols li va mostrar la «firma» del quadro de Jan de Bray. Eren detalls prescindibles. Tampoc no sabia qui era l’autor de la falsificació. No saber el protegia, li explicà un dia el Regino, tots dos eren sempre, si no a tocar d’una detenció, almenys al perímetre.

El Messié va observar fil per randa la tela, alleujat pel fet que el quadro tenia un marge que li permetria, si no encaixava perfectament, un xicotet error que passaria desapercebut. Amb tot, comptava amb l’avantatge que els propietaris, amb l’hàbit de tindre’ls penjats a prop, no els contemplaven amb freqüència i menys encara amb detall. D’altra banda, eren gent addicta al règim; gent poderosa que no s’imaginava que podia ser víctima d’un robatori o d’una estafa. L’Espanya de la dècada dels seixanta gaudia de seguretat, silenci i temor. A poc a poc, els ciutadans havien oblidat la Guerra Civil i la incipient industrialització feia que els obrers es capficaren en treballar hores extres per tal de construir-se la caseta de camp o comprar-se un cotxe modest, elements que actuaven com una pell que cobria moltes misèries.

Este encàrrec és especial, li advertí el Regino. El Messié l’escoltava amb atenció. Habitualment, no et dic qui és el client, però ho he de fer perquè comporta un cert perill. Vols una copa? Crec que em farà falta, admeté l’ajudant. Tot i que el client, com t’he dit, és una miqueta especial, jo t’ho facilitaré. Com? Com li ho explicaria? —el trio amb Teresa i Inés—, pensà el Regino. Mira, feu, tu no ho notaràs, però tindràs la casa lliure de protecció i tot el temps que necessites. El Messié entengué que no donar massa detalls era una estratègia del Regino. El falsificador, però, pensava que Tasio, el majordom del general, amb l’amo de viatge, se n’aniria enjorn al llit. Per altra part, el servent ja coneixia la filla i fora que tinguera cap problema tolerava amb discreció les entremaliadures sexuals de la jove. Tens previst el dia?, preguntà el Messié. Encara no. Pel que fa al sorolla, prosseguí el Regino, quan tinga lloc la venda repartirem. Va anar a la tauleta de nit i va traure un sobre amb diners. Gasta’ls amb mesura. Sempre ho faig. Es van beure la copa de vi mentre admiraven la tela de Jan de Bray. Després soparen en una marisqueria del carrer Mossèn Femades. Cent metres darrere d’ells caminava Miguel Ruiz. Mentre entrava al restaurant, el va vore de cua d’ull. El capficava l’interès per ell del periodista; li preocupava que poguera tindre relació amb la Brigada Politicosocial.

Milieta els acomiadà contenta que marxaren. Tots els clients de l’hotel eren a les seues habitacions. Ara només calia que tancaren la cafeteria. No seria més enllà de les onze, l’horari d’hivern. Impacient, s’encengué un altre Celta curt. Segons els dies, fumava dos o tres paquets des que era jove. Va tornar a tossir. Hauria de deixar de fumar, però a aquestes altures de la vida, de la poca vida que posseïa o gaudia, tant li feia.

Conta’m la història de Carmen, li insistí el Regino a l’Espanyol Martínez el migdia que el falsificador del Mossad li havia dut les dues teles, a propòsit de la dona del general retirat Francisco Moreno.

En la postguerra, feu Martínez, l’any 1942, Carmen actuava de cantant i ballarina al teatre Alkázar, sota el nom artístic de Carmen Sánchez. Segons diuen, era una dona d’una bellesa extraordinària poc comuna per a l’època, una bellesa agressiva per allò que tenia de captivadora.

Encara ho és, afegí el Regino, amb tots els matisos que l’edat comporta.

Morena, de pits accentuats i malucs visibles, amb una força sensual aclaparadora. Durant la guerra actuava de manera més provocativa, però la dictadura tenia unes ordenances molt severes i Carmen decidí interpretar flamenc. Paradoxalment, alguns ritmes d’este ball encara accentuaven més el seu esplendorós atractiu físic. El Regino li serví una copa de vi. Els de la cafeteria portaren el dinar. Una amanida per a compartir i un plat de pasta. El general, prosseguí Martínez, hi acudia cada nit. Tenia una llotja pràcticament a tocar de l’escenari. Carmen i ell es creuaven les mirades, ella sabia l’encís que exercia sobre el militar; coneixia, a més, la influència política del personatge.

Ell estava casat amb l’hereva d’una rica família alemanya.

En efecte. Una dona poc atractiva i malalta, hi afegí el Regino.

Milieta, la recepcionista nocturna de l’hotel tenia una cara gairebé plana, grassoneta, d’un metre quaranta d’alçada i cinquanta-quatre anys d’edat. La vida no estava feta per a ella, però la seua força de voluntat —n’havia de tindre molta per abstraure’s de les mirades impertinents de la gent—, una veu lúbrica tirant a carnal i la sort d’haver ensopegat amb Manuel Estornell, director de l’hotel, una persona amb consciència social, van permetre a Milieta, si més no, guanyar-se la vida.

Primer, Carmen no acceptava les invitacions del general, cosa que al militar, més que emprenyar-lo, li estranyava. ¿Una ballarina en postguerra es permetia el luxe de menysprear l’amistat d’un general tan influent com ell? Així doncs, ordenà seguir-la, per a conèixer quin tipus de vida feia. A la vida de Carmen hi havia un home. Martínez feu un glop de vi. Però també a la vida del general hi havia una dona, diguem-ne una dificultat, amb la qual estava casat i a qui menystenia profundament, desdeny que progressava a mesura que el general Moreno maldava per posseir la ballarina Carmen.

Qui era l’home de Carmen?

Ell fou el causant de la seua desgràcia.

La causa de l’infortuni de Milieta: lil·liputenca. La seua ombra donava una idea de la seua figura. Detestava la humanitat, la manca de respecte de la gent, una massa incapaç de focalitzar la seua pròpia desgràcia com a súbdits d’un règim autoritari. Ella, però, tenia un secret: estimava i se sentia estimada. A l’hivern, cada nit, a partir de les onze o onze i mitja, agafava una botella de conyac i el seu paquet de celtes curts i es tancava a l’estança de la recepció, quan tothom dormia i ningú picaria al timbre de l’hotel. Els darrers clients arribaven, a tot estirar, a mitja vesprada.

El marit de Carmen era un militant comunista que, amagat en un pis del barri de Russafa, esperava l’ajuda de l’exterior per a fugir amb ella d’Espanya. Carmen el visitava assíduament. Cometé el segon error.

El primer fou no acceptar les invitacions del general.

Una cosa va dur a l’altra. El militar tenia la informació, però no va actuar de seguida. Tenia l’escull de la seua dona.

Que estava malalta.

Del cor. Així doncs, ordiria l’estratègia amb paciència. El general no volia de cap de les maneres considerar un futur de decepció sense Carmen.

Tot presagiava un esdeveniment sinistre.

Milieta es va mesurar una copa de conyac i va encendre un cigarret. Tot i que ho feia gairebé cada dia, telefonar a Santiago, el cor li bategava com la primera vegada. I potser també la inseguretat, la vulnerabilitat que li assignava el seu físic. Va marcar els números a poc a poc. A l’estança surava un silenci aclaparador. Feu tres xamades seguides al cigarret i va beure un poc de conyac per a acabar-se el Celta curt. S’observà els dits tacats de nicotina. Va sentir fàstic, però tant li feia el seu aspecte. No havia de relacionar-se amb ningú que li exigira una estètica no ja elegant, sinó normal.

Hola, Milieta, s’alegrà en sentir-la Santiago. En la seua veu hi havia un punt d’ansietat. Patia per si hui no podies telefonar-me.

El meu marit i el meu fill ja dormen. S’alcen de bon matí. Milieta va estossegar.

Com et trobes del constipat?

Vaig fent.

Prens la medicació?

Sí, però el fred i la humitat no m’ajuden molt.

T’has de cuidar més, fa temps que l’arrossegues.

Vols dir, feu el Regino, que el general va matar la seua dona?

Sí i no. Indirectament li va provocar la mort.

Com ho saps?

Milieta feu un glop de conyac. Se sentia malament d’uns mesos ençà, però intentava no queixar-se quan parlava amb Santiago. Volia assaborir cada instant amb ell.

Et note la veu molt carregada.

Clar, el constipat.

Però, saps què?

Quan Santiago deia un «saps què?» tot seguit pronunciava una frase agradable.

Què, feu ella, expectant.

Encara tens una veu més excitant. El dia que ens trobem serà meravellós. Si m’excites per telèfon, com serà acariciar-te, tocar-te, palpar cada centímetre del teu cos?

No puc ni imaginar-m’ho, però hem de tindre paciència.

Tanta, Milieta? Portem mesos així.

No puc deixar el meu home ara mateix. Hem de tindre un pla i esperar el moment.

Segons conten, digué l’Espanyol Martínez, la filla, una xiqueta aleshores, va vore com son pare no feia res per auxiliar-la.

Què va passar?

Doncs que, mentre la senyora regava unes flors al jardí, es va sentir malament, una mica marejada. Li feu un senyal a l’home, que estava dret darrere de la finestra, i l’observava. Diries que el general esperava eixe moment. Ella li indicava amb gestos que li duguera Cafinitrina, una pastilla que es posava sota la llengua i en uns segons li calmava el dolor i li parava l’atac al cor. Ell no ho feu. La xiqueta s’ho mirava des de dalt de l’escala. Sentí els crits de sa mare i observà la passivitat de son pare, que isqué al pati quan ja havia mort, i va enfonsar les mans al seu pit, intercalant els moviments per simular davant la filla, que ja estava als peus del cos, que el pare intentava reviscolar-la.

Ningú acusà el general?

Amb l’opinió d’una xiqueta que, a més, estava coaccionada pel pare? Com li diuen…?

Inés.

Doncs Inés va callar.

Però anys després, digué el Regino, ho va contar a qui volia escoltar-la.

Així fou, però una jove desgavellada no tenia crèdit.

I Carmen?

Santiago, on aniríem?

Hi ha un milió de llocs on tu i jo, anònims, tindríem una vida feliç. París, Londres… On voldries anar?

París, Londres… Milieta s’emocionà. Per un moment es veié com una parisenca elegant d’aquelles que mostraven les revistes. Se li feu un nus a la gola. Anara on anara, allà on residira seria una nana. Va beure un poc de conyac: amb tu seria feliç en qualsevol lloc, fins i tot en un poblet, al costat de la natura, amb un riu on banyar-nos a l’estiu. Allí no ens coneixeria ningú, no hauríem de donar raons a ningú. Ho farem, Santiago, no ho dubtes.

Quan ho deia (en parlaven sovint), Milieta tenia mala consciència. Mai no es trobarien. L’enganyava per ella, per a construir-se una vida, una il·lusió que no era al seu abast, però també ho feia per ell, un vidu del barri, alt, bru, fort… que estava trist des que morí la seua dona. Milieta l’havia tornat a la vida, alhora que revifava ella tot cercant un sentit, una idea, si més no, discreta de la felicitat.

Milieta, de moment l’únic que et demane és prendre un cafè, trobar-te, vore’t…

Vore’t, pensà ella, soc un monstre, Santiago. Per què no li ho deia i acabava d’una volta amb aquesta farsa? De vegades estava fatigada d’ella mateixa, de la seua pantomima. Però també acabaria amb ell, amb la seues esperances. ¿És que potser no tinc ni el dret de viure en una fantasia o és que només puc observar com s’ensorra la meua vida?

T’ho promet, Santiago, prompte tindrem una cita, però necessite un poc de temps. Pensa que jo no he enganyat mai el meu marit.

D’acord, Milieta, tot el temps que necessites. ¿T’agrada el xocolate?

Molt.

Conec una cafeteria…

No, Santiago. M’estime més passejar amb tu en un lloc solitari (sempre llocs solitaris, sense gent que l’observara, pensà Milieta. Tant de bo fora invisible). Ens podrem agafar de la mà. Serà la primera vegada que ens vorem.

Havent acabat una actuació, el general es presentà al camerino de Carmen. Ella es va sorprendre. Estava desmaquillant-se i es va alçar amb respecte a saludar-lo. El general vestia d’uniforme.

Per a impressionar-la.

És clar. Amb totes les medalles. Li va demanar disculpes. Venia d’una reunió molt important i no havia tingut temps de canviar-se. En realitat, però, l’uniforme tenia relació amb allò que volia comunicar-li: estimada Carmen, han detingut el teu marit. He vingut expressament a dir-t’ho, directament de la reunió. Allí me n’he assabentat. Carmen va caure damunt la cadira, desolada.

Llavors el general va consolar-la.

Millor encara, Regino, la va protegir. És per això que l’uniforme tenia tanta importància. Et volien detindre, li digué, deien que ets un correu del Partit Comunista, però m’hi he oposat rotundament, els he dit que fa molts anys que et conec, que ets una dona honesta, que ignoraves les activitats d’aquell home. Fixa’t, Regino, en el llenguatge del general: «d’aquell home». El general posava distància entre Carmen i el seu marit, com si li donara l’oportunitat de desfer-se’n, que considerara la possibilitat d’una altra vida que no era sinó amb ell.

La primera vegada de moltes que ens vorem. M’ho has de prometre.

Promès, Santiago. Et done la meua paraula. Ens n’anirem ben lluny quan puga.

Quan pugues o quan et decidisques?

Tos profunda de Milieta.

Disculpa’m, no hauria d’aclaparar-te amb la meua impaciència.

També jo ho estic, d’impacient, Santiago, però em costa decidir-me.

El temps passa de pressa. Ja no som jóvens. Cada nit somie amb el teu cos, amb els teus pits…

Com m’imagines?

Alta, com jo, malucs marcats, pits duríssims… És com si em coneguera fil per randa la geografia del teu cos…

Llepa’m els pits, Santiago. Milieta, emocionada per les paraules gairebé ditiràmbiques de l’amant telefònic. Mossega’ls.

Estic fent-ho, alhora que et toque el cony. El tens tan humit, però tan humit, que et penetre fins al fons.

Et note, et note, no pares d’entrar-me.

No puc parar de masturbar-me.

Quan et córregues posa-me-la a la boca.

Déu meu, em tornes boig!

Agafa’m del cul, engrapa’m les natges. Són redones i dures. Corre’t, Santiago, corre’t, per favor…

Carmen, tanmateix, en aquell episodi de desolació, no captava el sentit de les paraules del general, sinó l’horitzó de la tragèdia.

Encara vivia la dona del general?

Sí, però a partir d’eixe moment estava condemnada.

¿Tan segur estava el general de la decisió que prendria Carmen?

Estava persuadit de l’amor de Carmen per l’activista. Una dona enamorada ho fa tot per l’home que estima. El general decidí protegir-la i no exigir-li res. El que haguera de passar cauria pel seu propi pes. Va aconseguir (sense cap esforç, però) que Carmen visitara el marit a la presó. En una de les visites, ell li comunicà que molt probablement l’afusellarien. El general també ho va admetre, amb posat compungit. Lamentant-ho molt no podia fer-hi res. Es tractava d’un militant comunista important. Dit això estigué un temps sense vore-la. Va arribar un moment en què ella el va necessitar. Prompte l’home seria sotmès a un judici sumaríssim. Què pot fer, general?

Li ho va preguntar just l’endemà del soterrar de la dona. Què faries per salvar-lo, Carmen? El militar decidí tirar pel dret. S’esdevingué llavors la resposta inevitable: tot, feu ella agafant-li les mans, suplicant-li. Hi havia, a més, la qüestió de la supervivència de la família de Carmen, que rebia els favors del general amb generoses cartilles de racionament. La pressió dels pares i la de la sospita que queia sobre ella de fer de correu i que «potser» el general no podria evitar van doblegar la seua voluntat.

Deixa’m que et conte el final, feu el Regino.

Fes-ho.

Dies després, el general li va comunicar el pla que tenia per a salvar el marit de Carmen. S’escaparia, ajudat pels camarades, mentre el traslladaven al judici.

Ho has encertat.

És pura lògica, com també ho és que com que ella estava implicada com a sospitosa de servir-li de correu, no podria eixir mai del país.

Així fou.

I així fou com la convertí en la seua dona. Carmen, però, vint anys i escaig després, encara pensa inútilment que l’home vindrà a per ella.

Inútilment?

Estic segur que el general el va matar, conclogué el Regino.

També és de lògica: no arriscar-se que ell torne, però no ho sabem.

Milieta començà a estossegar d’una forma colpidora, semblava que tenia punyals als pulmons, tant, que Santiago s’espantà i va parar en sec la seua masturbació frenètica. Milieta, estàs bé?, digué amb la veu entretallada.

Encara va tardar un parell de minuts a respondre: Ja m’ha passat.

Per favor, ves al metge. Vols que t’acompanye?

No, no… el tinc a la vora de casa. Se serví una copa de conyac i de nou un altre cigarret. Em sent millor. Disculpa’m, Santiago. Ella sabia que la tos havia estat d’allò més inoportuna; també que havia d’escriure una carta que tenia pendent.

Tenim tota la nit, Milieta.

Cada dia, Santiago.

I tu, Martínez, com saps tota la història entre Carmen i el general?

Vaig conèixer l’ambaixador d’Anglaterra a Espanya, Samuel Hoare. Ell fou qui va aconseguir que el govern de Franco no entrara a la guerra a favor d’Alemanya. Ho feu subornant l’entorn del dictador; part d’ells eren partidaris de don Joan de Borbó. El general Francisco Moreno el va ajudar molt. El que més interès va posar. L’ambaixador estava estranyat que el general tinguera tant d’interès a evitar l’entrada d’Espanya en guerra. No tenia notícies que Moreno fora un subtil demòcrata o si més no un monàrquic fervorós de don Joan de Borbó. Llavors, el general se sincerà amb ell. Li explicà que necessitava els diners, ja que la seua dona es malfiava d’ell i tenia l’herència a nom de la filla. L’amistat entre tots dos facilità que el general li explicara també l’afer amb la ballarina Carmen Sánchez. El general Moreno és un individu molt astut. Confessant-li les intimitats i els objectius que se’n desprenien, donava a entendre al diplomàtic que les seues necessitats serien molt útils als plans dels britànics; que, a causa de les seues pressures personals, havia aconseguit un aliat imprescindible en la missió que Churchill li havia encarregat. Aleshores, l’ambaixador va primar amb més diners l’activitat del general Moreno. D’ací ve la seua fortuna.

Una part la va invertir comprant quadros que els nazis havien espoliat als jueus. En realitat només un: Jan de Bray.

En té un altre, Regino.

Un altre?

Tu veus el que hi ha exposat al saló. Té una caixa forta a la capella amb un quadro de Vermeer molt valuós, ja que es tracta d’un clàssic amb molt poca obra, però és fals. Quan el va comprar als nazis ja ho era.

Qui el va falsificar?

Van Meegeren.

El general no ho sap?

No. És increïble, d’altra banda, com és possible creure que tens un quadro autèntic d’un artista tan conegut sense a penes obra. Al final tot anirà al seu lloc just.

Tot menys la tragèdia de Carmen.

El general Francisco Moreno es va servir…

El general Francisco Moreno es va servir una copa de brandi abans de tancar la porta de la sala. El Regino no l’observava empipat, però no sabia si qualificar-ho d’un bon senyal. Habitualment, els primers cinc minuts d’una conversa que s’espera tensa marquen la pauta posterior. D’ací la sorpresa del falsificador davant les primeres paraules del militar:

Et conte un acudit sobre Franco?

Són els únics que m’agrada escoltar.

Ignorava que estaves polititzat.

Com un pollastre.

Què n’opines?

De Franco? Va observar la foto que exhibia a la paret en blanc i negre, amb el general encaixant amb el Caudillo, amb aquell aspecte de patir d’hemorroides que tenia el Generalísimo quan saludava. Segons la meua opinió té sobrepès, però supose que encara té el pols ferm per a firmar sentències de mort. El Regino recordà, sense manifestar-li-ho al general, l’afusellament de Julián Grimau l’any 1963. Aquell dia, Manuel Estornell va acudir a l’hotel amb el trage habitual i una corbata negra, l’única protesta que es podia permetre.

Sí, està en forma, feu el general Moreno una mica teatral. Et contaré el meu acudit. Diu que el govern d’Andorra visità el Generalísimo al Pardo. Llavors, el president del minúscul país… ara no recorde si és primer ministre o president… Bé, tant fa, el cas és que aquell senyor va presentar el seu govern a Franco, ara el ministre de Cultura, el d’Economia, el d’Esports… i a la fi el de la Marina. ¿El de la Marina?, rigué Franco. Escolte, feu el president o primer ministre andorrà, vostè també en té un de Justícia. És bo, no?

No està malament.

Segur que a Manuel Estornell li agradaria.

No li he sentit mai contar un acudit.

Algun sobre el camarada Lenin en sabrà. ¿Sabies que de jove era simpatitzant comunista?

Lenin?

No em provoques, somrigué el general. Saps que em referia a Estornell.

El Regino mentí: no ho sabia, no me l’imagine de bolxevic. No en fa la traça sent com és director d’un bon hotel.

Les males companyies, feu el general després d’assaborir un glop de brandi. Durant la guerra, a l’hotel es va instal·lar el servei d’intel·ligència soviètic.

El KGB?, preguntà el Regino.

L’NKVD.

Encara no he memoritzat totes les sigles russes.

Estornell els tractava d’allò més bé.

Probablement eren uns clients magnífics. No el pot acusar de ser un bon professional.

Per descomptat, però el tracte anava més enllà de la puntual amabilitat d’un director. Em sembla que feu més d’un favor fora de l’hospitalitat.

Quins?

De correu. N’eren molt aficionats, els soviètics. Utilitzaven personal absolutament normal, poc sospitosos de treballar per a ells.

En té proves?

Sí, algunes. Però pel que fa a mi, han prescrit. El falsificador no s’ho va creure. Al marge de les seues simpaties ideològiques és un bon professional que em dispensa un bon tracte. El general va beure una mica de brandi. Tu, Regino, només em coneixes com a jugador de cartes, i potser la imatge que tens de mi remet a un militar i punt. O fins i tot a un general africanista d’aquells que participaren en la Guerra Civil.

No tinc prejudicis.

Prejudicis o escrúpols? El Regino no va respondre. Disculpa, amb el meu interès per conèixer-te més a fons potser he sigut un pèl massa agressiu. De fet, em caus simpàtic. T’ho dic molt sincerament, per això vull que em conegues a banda de l’uniforme que he portat durant molts anys. T’agrada el brandi?

Exquisit. El Regino alçà la copa admirant-ne el contingut.

Sempre lo millor per a la gent que m’envolta.

És el que jo faig, portar-li els millors quadros clàssics de l’escola valenciana. Així que tinc la possibilitat de localitzar-ne un pense de seguida en vostè.

Mai em dius de qui són.

Gent arruïnada que vol discreció. Ells tampoc saben qui els compra.

A banda de ser marxant d’art, a què et dediques? El Regino feu un glop de brandi, es va encendre un cigarret. El general el mirava de fit a fit. Pots contar-m’ho, siga el que siga serà un secret entre nosaltres. Supose que confies en mi.

No.

No?, se sorprengué el general tot rient.

Espere que no li moleste la meua sinceritat. No és personal. He fet de la desconfiança un mitjà de vida. El Regino es va decidir a jugar també amb les seues regles, prevenint allò que podia ocórrer al llarg de la nit i que d’un moment a un altre esclataria.

Em quede amb la teua franquesa.

Pel que fa als meus secrets, no en tinc. Les meues activitats les coneix tothom. Faig retrats i venc quadros clàssics de pintors valencians i, de tant en tant, d’artistes moderns estrangers. I també, com sap, tinc repartits jornalers en algunes cases clandestines de joc. Estic donat d’alta, com a autònom, en l’apartat d’activitats diverses de la Seguretat Social.

Fa temps que t’observe i et considere massa espavilat per a guanyar-te la vida només modestament. Et faré una pregunta que potser no t’agradarà, però ens servirà per a iniciar una amistat més profunda. En realitat en són dos, de preguntes, però primer la A i després la B. Espere sinceritat de la teua part.

Depèn.

Com?

Depèn de si les puc respondre.

Estàs trencant el pacte de sinceritat.

Vol dir que serà un pacte entre cavallers?

Clar, Regino. Ja saps aquella frase que tenim els jugadors: Senyors, juguem com el que som o com a cavallers? Vinga, com a cavallers. Ton pare fou comunista?

No, però tenia amics que ho eren i els feu algun treballet sense cap importància. Era un home temorós, però bona persona i familiar.

Així que tenia amics comunistes. Què en saps, del comunisme?

Un acudit sobre Stalin. Vorà, cinc mil ovelles soviètiques s’adrecen cap a la frontera finlandesa…

Para i no em prengues el pèl. Com et va educar, amb quins principis?

General, l’únic comunisme que m’interessa és el sexual. Mire, soc autodidacte en tot. Pel que fa als principis, no en sé de cap que no tinga un final.

Entenc què vols dir i m’agrada. Què penses de mi, ara que parlem de principis?

És un bon client.

Al marge del teu cinisme, la teua neutralitat em sorprèn.

Per què?

Perquè no em crec que ho sigues tant, tenint com tingueres una infància i una adolescència envoltada de camarades i l’amistat que tens amb Manuel Estornell. Sempre queda un pòsit.

No tinc manuals ideològics. ¿Vostè em veu de camarada, fent-li festes a un retrat de Lenin?

Realment no, rigué el general. No encaixaries en un sistema tan dogmàtic, però tampoc et veig deprimint-te plàcidament en un balneari burgès. Desconec la teua ànima. Potser tens un fons que dissimules o amagues que dificulta ubicar-te.

On vol arribar, general?

Vull assegurar-me que ets una persona de confiança. Un aliat.

Potser creu que l’he estafat en algun tracte? ¿Té alguna queixa?

Cap. Els quadros que m’has venut porten la carta que els autentifica, com a jugador no fas trampes i Carmen, la meua dona, està encantada amb els retrats que li fas.

La seua senyora, a més d’atractiva, és una persona molt agradable. La millor clienta pel que fa al caràcter. És una dona amb molta classe.

Llavors, el general Francisco Moreno es va alçar amb la copa a la mà. Va anar fins a un retrat de Carmen que hi havia a la vora d’un quadro de Joan Baptiste Porcar. El va contemplar una estona.

Carmen és una dona que ha perdut el somriure, digué el militar.

El Regino estigué a un pèl de preguntar-li des de quan creia que l’havia perdut, però suposava que el balanç del general com a marit era magre i s’estimà més un raonament banal: potser és l’edat. En la maduresa tots canviem d’una manera o d’una altra.

Crec que has sabut traure-li l’esperit, allò que té de més profund. Com ho fas?

No ho faig, és una evidència que sense burxar està en la superfície de la model. Resulta curiós, llavors el Regino va maldar per suavitzar la resposta anterior, evitant entrar en un terreny que en absolut li interessava envair. Resulta curiós, deia, com de vegades als retrats es conformen caràcters que en un principi no veus. Vull dir que la seua senyora, en realitat, té un aspecte diferent al resultat final del dibuix.

Tens raó, no vull que li’n faces més.

Clar, ja en té tres. Acabaré el tercer, només es tracta dels darrers retocs.

Parleu molt?

Amb Carmen? Gestionem la rutina quan fem un descans. És una persona molt discreta. L’altre dia m’explicava que sa mare està malalta. Una dona d’edat molt avançada. Crec que viu, si mal no ho recorde, al barri de Natzaret.

Creus que és feliç?

No veig per què no ho hauria de ser. El Regino feu una mirada al voltant de la sala: quadros bons, llibres, sofàs de pell, una gran xemeneia. D’altra banda, una llar confortable, un marit influent, una posició social envejable… té tot el que li cal.

De vegades no és suficient lo material. El general es va girar de cara al Regino. Ho he fet tot per tal que siga feliç, però mai he tingut la seguretat d’aconseguir-ho. No és fàcil quan la diferència d’edat és tan gran com la nostra. Els bioritmes no són els mateixos, però Carmen és una dona honesta.

N’estic absolutament convençut, general.

Si no ho fora m’ho diries?

No, de cap de les maneres.

Agraïsc la sinceritat, però llavors què fem d’eixe pacte de confiança que tenim?

Mai no he delatat ningú. Tinc pocs principis, però els que tinc són inalterables. Amb tot, estic segur de la lleialtat matrimonial de Carmen.

A la meua edat què importa, d’altra banda, la infidelitat? Per altra part, al meu catàleg no figura la virtut castrense de l’honor.

Per tal de desviar el rumb de la conversa, el Regino va intervindre: encara no m’ha fet la segona pregunta.

Ah, sí, no té cap importància. Un paràgraf de vida social: et tires la meua filla?

El falsificador es va quedar glaçat. El general es va baquejar de riure.

Potser he sigut massa brusc i directe: tens relacions d’amistat íntima amb ella?

La conec.

La coneixes… No parava de riure amb un soroll ronc on ensopegaven l’edat i el brandi. Te l’has tirada? Silenci del Regino. Escolta, l’únic que et demane és que no la deixes prenyada. No per tu, que ets un tio intel·ligent, però la genètica d’ella… per favor, una altra boja a la família seria molt desafortunat.

Qui li ho havia contat?, rumiava el Regino. ¿Miguel Ruiz, el periodista xafarder? Teresa, una minyona del general, descartada. Era una informant d’ell.

En el fons, Regino, m’estimaria més saber que el meu net és teu i no de l’imbècil del nóvio. El coneixes?

No en tinc el plaer.

Clar, ja el tens amb la meua filla. És d’una bona família. Franquista, per descomptat.

Per descomptat.

No cregues que tots els fills de bones famílies ho són. En eixe aspecte la universitat ha fet molt de mal. Tenen fills amb idees esquerranes. De fet, tots els teòrics de les revolucions eren de famílies benestants.

Eren els únics que sabien llegir, que podien analitzar i estudiar. Els que podien aportar una teoria de la injustícia.

Però el nóvio d’Inés… Umm… Em fa l’efecte que està picat de la flor. Saps què vull dir, no? El general va riure. No deu tindre relacions sexuals amb ella. Ja saps l’adagi dels il·lustrats del segle XVIII: prínceps impotents, princeses nimfòmanes. Els casarem, no obstant, seguint l’ordre social lògic. Mentrestant, que disfrute d’un home com tu.

General, jo…

Tranquil, Regino, no t’estic acusant. A més, la meua filla ja és major d’edat. No de manera mental, però sí burocràtica. No t’he fet vindre per esta qüestió.

No? El falsificador va simular sorpresa.

No. Tastarem un altre brandi. Posa’t còmode, et note una mica rígid, neguitós, com si t’haguera fet una pregunta inoportuna. Això d’Inés? Bah!, és un afer banal.

7

El comissari Sebastián Piñol esperava a la cafeteria de l’hotel. Manuel Estornell, el director, el va rebre amb la gentilesa que requeria no tant pel seu càrrec, sinó per l’amabilitat personal que mereixia. La manera de produir-se Piñol en absolut s’assemblava a la resta dels seus col·legues. Era un cristià conseqüent, un policia que aplicava la llei des de l’òptica de la justícia.

El Regino va arribar acompanyat de l’advocat Bohórquez. Aleshores, Estornell s’acomiadà de Piñol, era un dia de molta faena, li digué, i ho era realment per bé que no li va detallar de quin tipus. Esperava Ava Gardner transvestida de la milionària nord-americana Ketty.

Disculpe, senyor comissari, s’excusà el Regino. Sempre arribes tard, el va marmolar Piñol. Ha estat culpa meua, feu l’advocat. I la seua presència, Bohórquez, a què es deu? Acompanye el meu client, comissari. Per què? Doncs perquè el puc aconsellar. Escolte, no és cap interrogatori. Ho sé, ho sé… però hi ha preguntes que és millor no contestar-les i jo he vingut a assessorar-lo. Mire, Bohórquez, això d’acompanyar els clients és en les pel·lícules de Hollywood, ací no cal. A més, del Regino solament vull informació. El meu client ajudarà a les forces de l’ordre en tot el que siga necessari. Assente’s i deixe’s de retòrica pomposa, feu Piñol. El comissari va observar el llibre que llegia donya Mercedes, asseguda un parell de taules més a l’esquerra. ¿El llibre d’eixa senyora no està en la llista de prohibits? Eixe autor… comentà Piñol. Engels?, feu Bohórquez, no es preocupe, comissari, era un empresari de Manchester.

L’advocat i el Regino van seure a la taula. Senyor comissari, feu Bohórquez, intervindré lo justet. Això espere, lleva’t que entenga de robar cotxes. De moment no he robat ni un bolígraf, afirmà l’advocat. Mentre parla al meu client em faré un cafè amb llet amb magdalenes. Encara no he desdejunat.

Bé, Regino, ja saps de què va l’encontre.

No en sé res.

¿T’estimes més que et cite a la Comissaria Central i ho parlem tranquil·lament?

No, digué l’advocat, que feu un senyal a la barra perquè li serviren el cafè amb llet.

No, repetí el Regino. M’ha vingut al cap que en sé alguna cosa.

M’ho he imaginat, feu el comissari, a cada festa social que vas es produeix un problema al parc automobilístic dels convidats.

Pura casualitat, que no causalitat, intervingué l’advocat.

Senyor Bohórquez, demane’s el cafè amb llet.

Casualitat, senyor comissari, digué el Regino.

M’has dit que en sabies alguna cosa. ¿Coneixes els autors?

Sí, per casualitat.

Per casualitat a tu no t’han robat mai el vehicle.

És de gamma mitjana. ¿Li l’han robat a una persona important?

Tots ho són en eixes festes.

Qui ho ha denunciat?

Ningú, cap denúncia. Però hi ha rumors consistents, per això he volgut parlar amb tu. Sé que tens una bona xarxa d’informadors. Ets un individu curiós. Fas retrats i vens quadros a les classes benestants, però també fas, suposadament, només és una intuïció, documentació falsa a militants clandestins i empresaris estafadors. No m’ho negues. Ara estàs amb uns, ara amb els altres i estàs a tot arreu. Tens el do de la ubiqüitat, però oficialment no estàs implicat en res.

Això és el que importa, digué Bohórquez, que de nou cridà l’atenció dels cambrers de la barra, enjogassats amb una tertúlia esportiva.

Ja li he dit que no és cap interrogatori, ¿però em pots ajudar?

Sí, és clar, però no entenc que no hi haja cap denúncia.

Jo tampoc. Si tot va pel camí paral·lel, necessite una ajuda paral·lela.

I he pensat en tu. A canvi de res.

El meu client l’ajudarà tant com puga.

Sí, ho faré. Una pregunta, comissari. Miguel Ruiz, el periodista, és confident?

Ets incorregible, t’acabe de dir que a canvi de res. El comissari es va alçar. Es va posar l’abric. Miguel Ruiz és un visitant, diria que esporàdic, de la Brigada Politicosocial. Espere notícies teues.

I jo espere que em porten el cafè amb llet, murmurà el senyor Bohórquez, mentre el comissari marxava tot mirant com donya Mercedes llegia el llibre d’Engels i prenia una tassa de xocolate amb unes galetes Fontaneda. Regino, cal que faces vacances, que et desmarques una temporada. Amb la teua obsessió de dominar la ciutat, toques massa estaments i en un o en un altre hi haurà una filtració.

Té raó. Ho estava pensant mentre parlava amb Piñol. Descansaré una temporada. Però passa que la informació és fonamental, i vostè ho sap. Per a aconseguir-ne has de partir la ciutat a trossos i tindre notícia, quan la necessites, de cada part. Però potser m’estic precipitant i no cal intervindre en cada lloc. En fi, em dissoldré una temporada.

Però ho has de fer anant-te’n.

Si ho faig de sobte serà sospitós, no troba?

Fes-ho com vulgues, però desapareix.

Li tiraré una mà al comissari abans d’anar-me’n. És l’únic policia raonable que hi ha. Tot i que m’ha dit que a canvi de res, sé per experiència que em deurà un favor.

Per on començaràs?

Em reuniré amb els implicats.

Ah, però saps qui són.

Dos pipiols amb inquietuds socials. Un fa u huitanta d’ample i l’altre u noranta d’alçada, són absolutament visibles i no tenen cap denúncia. Fan olor de parvenus.

Per uns segons l’eixida del Regino del Metropol no coincidí amb el pas de Lolita, sa mare, acompanyada d’Isabel i el seu fill. Tots tres anaven d’allò més contents en direcció al carrer de Russafa. El falsificador es va posar el barret, i a uns metres de distància, els va seguir. Isabel anava de bracet de sa mare i a l’altra mà duia el xiquet. El Regino va pensar que la criatura podria haver sigut seua, elucubració que el va remetre a una vida tranquil·la i potser feliç. ¿Estava fent malbé la seua vida? La visita del comissari, amb tot el que comportava, contrastada amb la coincidència amb sa mare i Isabel, el pertorbava. Tenia raó Piñol, estava a tot arreu malgrat que no l’acusaven de res. Quant de temps, però, duraria la situació? Si estàs prop del delicte les possibilitats d’una caiguda es multipliquen.

Va observar la felicitat de sa mare exercint de sogra d’Isabel, d’àvia del xiquet. Lolita hauria volgut un fill més normal, algú que s’adequara més bé a l’hàbit familiar, però mai li va retraure que no fora una persona corrent. Tenia la convicció que no podia ser-ho, des que era adolescent que ho sabia. Tot el que era ordinari o costum el Regino ho refusava, una mena de revolta interior li ho impedia, com un ressort que actuava inconscientment. Tenia fòbia a tot allò que era rutinari. Lolita, Isabel i el xiquet entraren a les rebaixes de Casa Gay, que s’arrossegaven des del mes de gener. Potser sa mare havia decidit invertir en roba el sobre que li havia deixat. Ara el Regino se sentia menys culpable, com si de sobte la seua vida haguera recuperat el sentit adient que la guiava.

En passar de nou per l’hotel per tal d’agafar la carpeta amb la tela del sorolla, a fi de dur-lo al seu pis, va advertir un xicotet aldarull al vestíbul. Estornell i dos recepcionistes parlaven tot fent exclamacions joioses amb una clienta que semblava important. Endut per la curiositat, el Regino, en comptes de pujar directament a la seua suite, s’hi va quedar. Era una dona rossa platí amb ulleres de carei, de nom Ketty segons la presentació que en feu el director. El Regino també es va presentar.

La nord-americana parlava una barreja d’anglès i espanyol. Un dels recepcionistes la va acompanyar amb la maleta a l’ascensor, però el Regino va dir que se n’ocuparia ell davant la mirada capficada d’Estornell. A l’ascensor, Ava li preguntà de nou el seu nom.

Regino.

Riguino?

Això mateix.

Era una dona que, fins i tot vestida com per a una festa domèstica, cridava l’atenció. Madura i molt atractiva, amb una cara on els llavis i els ulls s’exhibien escandalosament. La seua mirada, de dona de presència imponent, intimidà el falsificador, que llambregava ara el sostre ara un lateral de l’ascensor, per tal de fugir de l’esguard escrutador de l’actriu.

Riguino… m’agrada el teu nom.

Gràcies.

També m’agrades tu. No em dones les gràcies, el mèrit és teu.

No… no sé què dir, senyora o senyoreta. A què es dedica?

Milionària.

L’ofici més buscat.

I tu?

Marxant d’art.

Oh, això és fantàstic. M’ensenyaràs la teua galeria?

No en tinc.

On tens els quadros, doncs?

Ara mateix en tinc un a la suite. De Sorolla, un pintor local, un clàssic. El coneixes?

No.

El Regino tirà de tòpics:

És un artista que capta la llum del Mediterrani com ningú. Un…

Te’l compre, donarà llum a la meua vida. Estic tan necessitada de claror!

L’ascensor es va aturar a la planta de les suites. El Regino va agafar la clau de Ketty, però ella va insistir que li ensenyara el quadro. Entraren a la suite, va traure la carpeta del sorolla i va deixar la de Jan de Bray a l’armari. El va estendre damunt la taula. Preciós, il·luminador, fantàstic, feu ella, dona molt expressiva tal com insinuava el seu cos, en perfecta relació amb la seua veu i els seus gestos. Tens una copa? El Regino va buscar el conyac i li’n va mesurar una. Ell se’n serví una altra. Te’l compre, digué Ketty, emocionada. Va sonar el telèfon. El Regino el despenjà, era Estornell: he de parlar amb tu de la nova clienta. Ara mateix està amb mi. Amb tu? A la suite? ¿Tan prompte? Estic ensenyant-li un quadro de Sorolla. Escolta, Regino, és una clienta molt important. Sí, m’ho imagine, té uns quants milions. No t’ho dic per això. I per què ho dius? Doncs… És una senyora molt entranyable, molt generosa… En efecte, fa el Regino, vol comprar-me el quadro, diu que il·luminarà la seua vida. La seua és possible, digué Estornell canviant el to de la veu, però la meua entrarà en el regne de la foscor d’una cel·la. Regino, hem de parlar de Ketty. D’acord, després quedem. Dis-li que es repense la compra del quadro. Estornell, li agrada molt. Està entusiasmada. Entusiasmada? Vine al meu despatx quan acabes.

En quin idioma parlàveu?

En valencià.

Ah, ho recorde. L’he sentit altres vegades. Ava estigué a punt de contar quan estava a Tossa de Mar, rodant Pandora i l’holandès errant, amb Mario Cabré, però de sobte recordà el seu paper de Ketty, la milionària. Sí, l’he sentit quan he vingut a l’hotel altres vegades. Hemingway deia que el valencià té una sonoritat musical bonica.

Hemingway, l’escriptor?

L’has llegit?

Sí. No sabia que el coneixies.

De les festes socials.

Com era?

Al llit o com a escriptor? El Regino no va saber què respondre. El pobre no s’empalmava. Era un fanfarró amb les dones, molt mascle, però al llit…

Coneixes molts famosos?

A Nord-amèrica, si ets milionària tens accés als famosos. Hi ha molta vida social, sobretot a Nova York i Los Angeles. Però, escolta, ara estem a València. Estic farta de Nord-amèrica i de… Anava a dir Madrid, però potser donaria massa detalls de la seua vida. En fi, vull divertir-me.

Si t’agrada la vida social, et convidaré a una festa.

Quina mena de gent em trobaré?

Jutges, militars, fiscals, empresaris… el bo i florit de la ciutat.

Bé, en realitat tots són la meua especialitat.

El Regino encara no era conscient de què suposava la coneixença de Ketty, la milionària, de com li canviaria la vida Ava Gardner.

Li has venut el quadro de Sorolla a Ketty? Estornell, estava enfervorida, a més és milionària. ¿Un quadro fals a Ava Gardner?, pensà Estornell. I si l’exhibeix? Escolta, no és una bona idea vendre-li el sorolla a Ketty. Per què? Doncs perquè fa molta vida social al seu país i pot eixir en un munt de fotos de revistes del cor. I ara que ho recorde, ¿no era eixe quadro per al general Moreno? Li’n portaré un altre. El mateix? Sí, Estornell, el mateix, viuen a milers de quilòmetres de distància, Ketty i ell. Mira, com que és una bona clienta teua li he fet un preu especial.

Així que especial, eh?

Si fa no fa. Vindrà a una festa amb mi. A casa del general Moreno, precisament.

Estornell va saltar de la cadira com si haguera rebut una fiblada: a casa del general Moreno?

No entenc la teua reacció. Una turista ve a València, coneix un home…

Coneix un falsificador que li ven un quadro.

Ella no ho sap.

Regino, les festes del general Moreno no són unes festes qualssevol.

No ho seria. El Gordo i el Llargo tenien un encàrrec per robar dos cotxes de gamma alta. El Regino no veia clara tanta impunitat i abans de desaparèixer una temporada volia ficar-hi el nas. No era dels que deixaven els afers a mitges. Mitjançant el Messié havia mantingut una reunió amb els dos delinqüents i alguns detalls de l’operació que duien a terme eren sospitosos. Els va preguntar pel pròxim robatori i s’apuntà a la festa del general.

I per què no és una festa qualsevol? Què té de particular?

Sentiran curiositat per ella.

Normal. No es veuen nord-americanes sovint a València. Açò no és Hollywood.

Hollywood! La paraula li va produir la segona fiblada a Estornell. Hollywood! Es repetí interiorment. ¿I si el Regino descobria la identitat real de Ketty? ¿I si saltava la notícia als diaris? El falsificador i l’actriu, ja veia els titulars. En determinats aspectes Ava era una inconscient i el director temia un escàndol majúscul que implicara l’hotel. En no res esperava un personatge clandestí, un amic que necessitava la cobertura de l’hotel. Li ho va recordar al Regino.

Tindrà tota la suite per a ell. Estic pensant en unes vacances. Mira, li preguntaré a Ketty si vol vindre de viatge amb mi. És simpàtica.

Si te’n vas, necessite que deixes la suite al teu nom.

Mentre no me la faces pagar…

És clar que no.

Va sonar el telèfon. Estornell va despenjar. Regino, t’esperen al vestíbul.

T’han dit qui és?

Un que es fa dir Alvarito. I per favor, sigues discret amb Ketty.

Sempre ho soc. Estornell, vull demanar-te un favor.

Quin?

Deixa’m les claus de l’hotel.

Dormiràs ací?

En tinc l’esperança.

Ah, ja ho entenc. Vols dormir acompanyat de Ketty.

M’estime més fer-ho sol, però ho dic per la prèvia.

I per què necessites les claus?

Per Milieta. A l’hora que vindrem és probable que estiga enjogassada amb el telèfon. No hi ha cap necessitat de molestar-la.

No ho havia pensat. Li va donar una còpia de la clau de l’entrada de la cafeteria. Cuida Ketty.

Mai no t’havia vist tan preocupat per una clienta.

Al vestíbul, un dels recepcionistes li va assenyalar un lloc de la cafeteria, una taula on seien Alvarito i el seu germà Manu, els dos jornalers que tenia col·locats a les partides permanents del pis de la Casa Jueva. Tots dos es van alçar amb respecte davant la presència del Regino. Van seure. Alvarito li va mostrar dos papers amb quatre signatures cadascuna. Senyor Regino, ¿pot diferenciar quines són reals i quines falses? El falsificador les va comparar, tenint cura de no cridar l’atenció dels clients, sobretot els de les taules més pròximes, amb els «tarongeros» i els seus caliquenyos cridant cosa de no dir. Després d’examinar-les bé, una a una, va indicar quines eren les falses. Correcte, feu Alvarito. No creu que el meu germà ha millorat?, adduí el que es deia Manu. És innegable que s’ha superat, ho dic molt sincerament, però s’ha de perfeccionar encara més. De qui són les firmes reals? Pel tipus de paper, fi i transparent, semblaven calcades. Les falses també estaven al mateix paper. De quatre directors de banc, digué Manu.

Llavors el Regino adoptà un paper més didàctic: Alvarito, apuntes massa alt. Hauries de començar per firmes més modestes, menys controlades. Estes, continuà el Regino, quan les presentes, en el cas que ho faces, te les comprovaran del dret i del revés. Necessite que t’especialitzes en firmes de pintors. Has d’anar als museus, no als bancs. La firma d’un pintor no és coherent, vull dir, que a tots els quadros d’un mateix artista es poden trobar xicotetes diferències en les lletres, però un director de banc aprecia molt la seua firma, per allò que representa econòmicament. Té un gran valor monetari. Ha de ser perfecta i les que m’has presentat són bones, però no passarien un examen detallat.

Per què voldria eixe tio firmes de pintors?, rondinà Alvarito amb pesar per la perspectiva avorrida d’haver de visitar museus. Tres taules més a l’esquerra, donya Mercedes, que llegia la versió francesa de 1984, de George Orwell, que li havia administrat i guardat Manuel Estornell, mentre es prenia la seua tassa de xocolate, observava l’escena amb un punt de simpatia. Des d’on era no sentia res, de prop li hauria costat. Amb tot, els va dir als xicots que feren cas dels consells del Regino. De xiquet jo era la seua mestra, un alumne molt despert, afegí amb un punt d’orgull.

8

Un Tasio endiumenjat acompanyava els convidats des de la porta del xalet al saló de la casa del general Moreno. Quan Ketty i el Regino hi arribaren, tothom es trobava en rogles de tres o quatre persones parlant. Així doncs, es van quedar a la frontera entre el vestíbul i el saló. El Regino saludava amb una lleu inclinació del cap les senyores conegudes pels retrats que els havia fet, o bé a elles o a les filles. Per la seua banda, els homes admiraven discretament Ketty, que tot i l’austeritat estètica, cridava l’atenció, precisament, per l’absència de joies al voltant del coll o dels braços; ben al contrari que la resta de dones, carregades d’or groc. Anaven tan enjoiades que semblaven arbres de Nadal. Segons l’actriu, a les festes de Nord-amèrica eixe tipus d’adreç es feia servir a les gales diürnes.

Però allò més cridaner per a l’actriu era la insistència de les dones en els vestits llargs, fins i tot massa, tant que els arrossegaven pel pis, tots de colors foscos combinats amb sabates daurades o platejades. Trobava els vestits, també, massa balders. Això els distorsionava la figura. Dins de la casa feia un punt de calor, però tres senyores suaven incòmodes amb l’abric de visó, que probablement no es llevarien fins que tothom les haguera saludat i, sobretot, admirat.

L’actriu duia un abric normal que va donar a una de les serventes. Llavors va atraure la mirada de les dones pel que duia a sota: un vestit curt de color ivori, amb tres botons grans folrats d’aquest material i dissimulats amb flors de seda negra. Era un vestit que ella considerava discretet, però que se n’eixia de la norma estètica que imperava a la festa del general.

El Regino es va excusar amb Ketty, havia de parlar amb un parell de senyors. Fes, li digué ella. Ava s’encengué un cigarret Camel i s’adreçà al primer cercle de dones, que la van rebre amb curiositat indígena.

Els dos senyors, el Llargo i el Gordo, l’esperaven impacients al pàrquing provisional, un solar adherit al terreny del xalet del militar. La conversa amb aquells dos curts de gambals sobre el robatori de cotxes, encara va convèncer més el Regino de l’entabanada que tot allò representava. Ço era: un individu els passava una nota amb les matrícules dels cotxes (sempre de gamma alta i, si fa no fa, d’un color coincident). Els robatoris mai no es denunciaven i el mateix barco que els rebia al port, els pagava en lliurar-los.

Com podia ser que cap dels dos no tinguera la més mínima sospita sobre les facilitats del robatori? Per què cap víctima ho denunciava? Mai vos heu fet esta pregunta? No, contestà el més alt, de malnom el Llargo. ¿Coneixeu la persona que vos indica els vehicles que heu de robar? El coneguérem la primera vegada. Amb quina freqüència els robeu? Cada dos o tres setmanes, aproximadament. ¿Sempre en les festes? No, també en garatges particulars.

Aleshores, el Regino els va demanar quins vehicles s’emportarien. Van assenyalar-ne dos que hi havia a la primera fila, un al costat de l’altre, arran de l’eixida del solar. Hi van anar. El falsificador els va ordenar que obriren els maleters. A l’interior hi havia una caterva de caixetes. N’obriren una amb tot d’ampolletes que semblaven injeccions medicinals. El Regino se n’embutxacà un parell.

Conec un laboratori on ho analitzaran.

Què creus que són?, preguntà el Llargo.

Ho ignore, però una cosa és molt òbvia, tant, que no entenc que no ho pensàreu: no és una operació de robatori de cotxes d’alta gamma. Els vehicles són de luxe ací, però molt normalets a l’estranger.

I ara, què n’hem de fer?

Serà dur quedar-se sense el caviar, eh? Lo de sempre. Robar i entregar. Em sap greu dir-ho, però si no ho feu vos pelaran. En sabrien els motius i potser no volen testimonis. Continueu el treball com si fóreu uns soques, que ho sou, i no vos passarà res. Sobretot no abuseu dels guanys. Ara no vos interessa cridar l’atenció. Ja pensaré alguna cosa. Hem de saber què transporten i qui és o són els propietaris de la mercaderia. Ah, estic interessat en saber tots els moviments que observeu al port. Qualsevol cosa. Un intercanvi de favors. Estaré en contacte amb vosaltres. Si no ho faig jo, serà el Messié, a qui ja coneixeu.

De retorn al xalet, el Regino pensava que potser hauria d’ajornar les vacances.

Ara Ketty admirava les pintures, sobretot dos quadros de Sorolla. Tots dos eren còpies, un falsificat per l’Espanyol Martínez i l’altre pel Regino. El falsificador li va explicar què es representava en els quadros; també que ell havia sigut qui havia venut les teles al general Francisco Moreno, propietari del xalet, un militar retirat encara molt influent al règim. Un feixista?, preguntà Ketty. De dretes, va respondre el Regino. Jo vote els demòcrates, feu Ketty, i ho digué amb un aire de desconfiança respecte de l’auditori, mentre alguns d’ells, la majoria homes, paraven esment en la seua bellesa. Ací seria delicte votar fins i tot els republicans, li confessà el Regino. Són tots feixistes? Ketty, no alces la veu, el Regino li ho digué mentre mirava al seu voltant i repartia somriures a diverses senyores, clientes d’ell.

Per l’escala folrada amb una catifa que combinava els colors marró i roig, amb el passamà de fusta noble i la talla ben treballada al principi, baixaven el general, la seua dona Carmen i darrere d’ells Inés, la filla del militar. La majoria dels convidats els van rebre a peu d’escala. Ketty mirava Carmen, que vestia un sari de tafetà verd pàl·lid amb aplics de brocat de color tabac, enlluernada. Hi grinyolava l’absència de joies. El Regino recordà que no li agradaven, tot i que el general li n’havia regalat de molt bones. Quina gran bellesa, exclamà duent-se la mà a la boca. Ava tenia tot el crèdit per a admirar la perfecció. Ella n’havia estat víctima, d’aquesta mena d’admiració, quan la premsa rosa havia proclamat en titulars que era «l’animal més bell del món», que bastava una mirada seua perquè un home perdera el cap; la morena, havien afegit, que va incendiar Hollywood. Víctima, perquè tal com s’escrigué més avant «ningú no s’imaginava que la xiqueta descalça i salvatge que havia nascut al sud més profund faria de la seua turmentada vida la millor de les seues pel·lícules».

My God, prosseguí Ketty, els directors de cinema es tornarien bojos per fer-li primers plans. Per què?, preguntà el Regino. Eixa perfecció només la pot veure en tota la seua esplendor un bon càmera dirigit per un excel·lent director. És metafísica, Riguino, és… és… No tinc paraules. El Regino i Carmen se saludaren amb un somriure. Un grup musical, en un xicotet entaulat construït per a l’ocasió, va tocar un vals vienès. Com que al general no li agradava ballar, foren la seua filla (una Inés malcarada) i el seu promès els qui van inaugurar la festa del seu aniversari.

Esplèndida senyora la que t’acompanya, Regino.

El falsificador va presentar-li Ketty. El general s’inclinà amb respecte. L’actriu el va saludar amb una certa fredor. De fet, ho feu amb una expressió en la seua llengua.

Anglesa?

Nord-americana.

Tenim bones relacions amb el seu país, senyora. Doncs, general, totes eixes medalles que porta no tenen res a veure amb el nostre exèrcit, ironitzà Ketty, i el Regino es va posar una mica tens. Són medalles, digué el militar, conjunturals, circumstàncies estrictament europees. Vostès, els militars espanyols, sempre estan «conjunturalment» al bàndol equivocat. Regino, feu el general, serveix-li a la senyora una copa de xampany francès; francès, senyora, ja veu que no tenim res contra les democràcies europees. Em permet? El militar va agafar del braç el Regino i se’l va endur a un racó del saló. L’altre dia et portares molt malament, l’amonestà fent-li colpets benvolents al muscle. Li guanyares massa diners a Otto. General, el seu amic juga fatal al cinquanta-quatre, no és culpa meua. Has de ser més amable amb els nous visitants. Ho recordaré. Bé, el vaig convidar perquè volia que el conegueres. A la Segona Guerra Mundial fou un militar molt celebrat.

Ara que el tinc davant, general. El sorolla que li vaig prometre se l’ha quedat la senyora nord-americana.

Si li traus més profit…

A vostè li’ls venc més barats. No obstant, li portaré el primer sorolla que trobe. Ho tinc parlat amb un argentí. Sembla que en aquell país n’hi ha alguns.

A l’Argentina?

D’exiliats espanyols.

Exiliats coneguts?

Els venedors exigeixen discreció. Vostè ho sap.

Siga de qui siga me’l deus. I recorda, sigues cordial i deixa guanyar Otto de tant en tant. A la seua manera també és un exiliat.

El militar va marxar reclamat per un grup de jutges i fiscals. El Regino es quedà al racó, s’encengué un cigarret tot pensant qui devia ser Otto, un nouvingut a les partides dels dimarts. Era alt, ros, amb una cicatriu a la cara i parlava un espanyol de ferro colat. Amb aquella planta, amb aquell accent, al Regino no li quedava dubte que també havia lluitat al bàndol equivocat.

Gallina vella fa bon caldo.

El Regino es va girar. Darrere seu tenia Inés. Hola, saludà el Regino una miqueta sorprès.

Ara t’agraden les madures?

Ketty…? És una amiga.

Així practiques l’anglès, no?

Em venen de gust les pràctiques orals.

Doncs ací tens una alumna. Tenia un somriure pervers, però meravellós, observà el Regino.

I aleshores recordà que li convenia ser amable amb Inés. Encara estava pendent la promesa del trio amb la minyona Teresa, no tant per la qüestió carnal, en absolut menyspreable, sinó perquè eixe dia el Messié, aprofitant el ménage, encaixaria el Jan de Bray fals en el marc de l’autèntic.

No sabia que era l’aniversari de ton pare.

El general va complint anys, però té bona salut (mai no li deia pare o papà). Ja saps allò de mala herba no mor mai. Per celebrar-ho, li ha regalat una diadema amb incrustacions de diamants que ella ha refusat amb educació. Ve d’un altre ambient. Ja m’entens, Regino. A canvi, faran un viatge a Londres.

Coneixes bé Carmen?

Suficient per a respectar-la. No actua com a madrastra, no ha intentat mai suplantar ma mare, ni erigir-se en propietària de la casa. Fa un paper sobri i ho fa de manera natural.

M’alegre que tingues una bona relació amb ella. És una senyora en el sentit més noble de la paraula.

En tenim poca, de relació. La casa és gran i cadascun dels habitants té el seu espai. A més, sempre he tingut la sensació que no vol transmetre cap intimitat. No li conec amigues. Creus que sempre fou així?

No.

És veritat que fou ballarina?

Sí.

M’ho vols contar?

És ella qui ho ha de fer. Estic convençut que, amb el temps, si t’hi acostares, t’ho contaria. En un moment o en un altre tots tenim la necessitat d’abocar en algú el que guardem al nostre interior. Però potser encara no és el moment.

Què creus que farà quan falte el general?

No ho sé, però encara és jove i pot refer la seua vida.

Tinc curiositat per saber com era abans que es conegueren.

Diuen que era molt atractiva.

I probablement molt pobra. Com, si no, s’hauria casat amb un militar important?

El Regino cregué oportú canviar el registre de la conversa: Quan se’n van de viatge a Londres?

El pròxim cap de setmana.

M’ho hauries d’haver dit abans. Recorda que tenim una cita amb Teresa.

Estàs entretingut amb la gallina vella.

Inés, et donaré un consell: procura que la gallina no et senta. T’assegure que és una dona de caràcter.

És fogosa al llit? Ho va preguntar i tot seguit portà el Regino sota l’escala. Li va agafar una mà i se la va posar a un pit. Palpa-la, és tersa i dura com la d’una adolescent, no trobes? El Regino intentà apartar-la com aquell que intenta apartar una mosca collonera. No la lleves. ¿Sents el meu cor? Batega per tu. No, feu ell. Però sí que sents el meu cony. Llavors li abaixà la mà a l’entrecuix. Salivege i tinc el cony humit per tu. Sí, ja, tot és per mi, però la gent està a tres metres de nosaltres. No ens veuen. Toca’m el cony, covard. Li’l va tocar per damunt de les bragues. Deixem-ho. Ni pensar-ho. Inés, per favor. La gent… Que els donen pel cul! Saben que estic boja. Ella li retenia la mà al cony de tal manera que el Regino no podia apartar-la. Després vull vore’t en el saló llepant-te els dits, assaborint el meu cony. Tot seguit li va posar la llengua dins de la boca. El Regino la va espentar, bo i evitant l’espectacle als altres, però fou un error: d’una revolada li abaixà la bragueta i el falsificador, ara sí, va bregar amb força per desfer-se d’Inés i reculant amb tres passes ràpides isqué de sota l’escala.

Xampany?, feu un cambrer amb una safata plena de copes amb la qual gairebé va ensopegar.

Deixa la botella, respongué el Regino, bleixant com si s’haguera deslliurat d’una bèstia. S’apujà la cremallera de la bragueta mirant a un costat i a l’altre. Inés isqué al saló i va passar per davant d’ell. Boja, filla de puta, em portaràs la ruïna, murmurà el Regino molt emprenyat. Em poses més calenta quan t’enfades. Llavors Inés li feu un bes a l’aire i se’n va anar a l’encontre del seu promès, que la buscava entre els convidats. El Regino feu un glop llarg de la botella. Va eixir al porxo, va respirar profundament i s’encengué un cigarret. Feia fred, però amb prou faenes el notava. La durada del cigarret, el silenci, li va proporcionar una reflexió sobre la relació amb Inés, els problemes que se’n derivaven per ser la filla del general, però el desig desfermat que li provocava no li va permetre anar fins al fons. Un afer més que tenia pendent.

Teresa, una de les minyones del general, isqué al porxo a fumar-se un cigarret. El Regino li va donar foc.

No et trobaran a faltar?

No, hui em toca cuina. ¿Ja saps l’última ocurrència d’Inés?

Vol que fem un trio.

I tu què li has dit?

Em sembla bé.

Això no entra en els acords entre tu i jo. Teresa no li ho va dir amb un to de retret.

Ella creu que és un bon regal per a mi.

Ho és?

El Regino la va mirar. Duia un uniforme negre amb una còfia i va tractar d’imaginar-se-la sense sostenidors i amb lligacames.

Sí, respongué, però no és convenient. Tinc com a mesura profilàctica consentir-li totes les seues fantasies, continuà, perquè sé que bona part no les durà a terme. Se n’oblida i les substitueix per unes altres un poc tòpiques segons el meu criteri. Si li ho negara sovint, la seua neurosi es desbocaria.

És curiosa l’obsessió que té amb tu, somrigué burleta.

Deixem la psicoanàlisi i conta’m alguna novetat.

Un individu d’un metre noranta, ros i que parla un espanyol atropellat s’ha entrevistat amb el general diverses vegades.

He jugat una partida amb ell. Saps de què parlen?

No. L’únic que entra al saló a servir copes és Tasio. Però deu ser una reunió molt privada, perquè quan ix tanca amb cura les portes.

Mantín-me’n al corrent. Com està Carmen?

Com sempre, va fent. Però últimament visita amb més freqüència sa mare. És major, potser està malalta. Ara bé, he observat una particularitat: algunes vegades no l’acompanya el xòfer.

És una bona observació.

Creus que té un amant?

Em semblaria estrany, però també ho és que no l’acompanye un home de confiança del general.

Aprofita que el general necessita el cotxe per a fer la visita a sa mare. Tasio telefona a la central dels taxis.

Ve sempre el mateix?

No m’he fixat.

Gràcies, Teresa. He d’entrar. Ah, no m’he oblidat de tu. Així que a la cafeteria del Metropol necessiten contractar, parlaré amb el director.

Estic bé ací, és una casa tranquil·la i n’hi ha un bon tracte, però m’estime més treballar a la ciutat.

Ho entenc i ho tinc en compte. El Regino va passar per davant d’ella per a adreçar-se a la porta. Teresa el retingué del braç:

Sentia curiositat per saber com folla la classe alta, va dir referint-se al trio fallit.

Classe alta? Teresa, mon pare era torner. Mai no aconseguí llevar-se el greix de les ungles. Netejar-se-les era la seua obsessió, maldava per blanquejar la marca proletària.

Però has prosperat. Jugues a les cartes amb ells, els retrates, els vens quadros…

¿M’insinues que si em descuide formaré part de la categoria arqueològica de la classe dominant franquista? Teresa, tu i jo no serem mai com ells. Ens manca el codi d’origen. Només els escudellem.

En tornar al saló es va allunyar tant com va poder d’Inés. Ketty estava envoltada per quatre homes. El Regino va deixar la botella de xampany en una taula i va agafar una copa per dur-li-la a l’actriu com una manera de rescatar-la. Disculpen, la senyora marxa demà de bon matí de viatge i ha de descansar.

Riguino, on estaves? Solucionant temes personals. I a tu, què et preguntaven? Doncs com és Amèrica, si coneixia Hollywood, si coneixia actors. Oh, i tant! Conec Frank Sinatra, Mickey Rooney, Clark Gable… Només els he dit allò que els sonava. Es va beure la copa de xampany d’un glop. Riguino, porta’m a un lloc més divertit. Quan van eixir de la casa, el falsificador notava l’esguard d’Inés al seu tos.

Van arribar a l’hotel a la una i mitja de la matinada, després de visitar el club Mocambo, el Chacalay, un bar tipus anglès per prendre copes i ballar, el Café Madrid, on va nàixer el combinat aigua de valència i un cafè cantant. En aquest darrer lloc, el Regino li va presentar Rosita Amores i el Gran Pepote, el primer monologuista de la història de l’espectacle, i que sabia un munt d’acudits de Franco que contava en la intimitat. En públic, però, el Regino no s’atreví a traduir-li del valencià els acudits verds del Gran Pepote, on les dones assumien un paper no apte per a persones de societats més modernes. Temia que l’americana s’incomodara.

El falsificador obrí amb sigil la porta de l’hotel. Li va demanar silenci a Ketty. Només entrar-hi van sentir la veu de Milieta, un so llunyà. Llavors explicà a l’actriu l’afer de l’amant telefònic de la recepcionista nocturna. El Regino va sospitar que li agradaria. Li ho va narrar fil per randa. Ketty es va entusiasmar amb la història. Es van arrambar a la recepció.

Sé que ho de fer, però encara no ha arribat el moment. T’enyore molt, Santiago.

…

També jo pense en tu cada dia (fa una calada al cigarret, tus).

…

Ni t’imagines què suposa per a mi no poder trobar-me amb tu. Però prompte ho farem. N’estic convençuda.

…

Gràcies per entendre’m i no pressionar-me. És una situació difícil i la teua comprensió m’ajuda a atenuar el temps que no estic amb tu.

…

Jo també desitge besar-te, tocar-te, estirar-nos nus al llit, desitge…

El Regino va estirar de la mà Ketty. La conversa de la recepcionista entrava en un terreny íntim. Van pujar a la planta de les suites per l’escala, per evitar el soroll de l’ascensor. Quina història més sensacional, feu l’actriu; m’encanta Milieta. M’agradaria abraçar-la, ser la seua amiga… Ketty, ho sabem alguns, molt pocs. És millor no dir-li res, que visca la seua història d’autoengany. Però és injust, replicà l’actriu. Tothom hauria de tindre l’oportunitat de ser feliç. Ella ho és. No, en absolut, s’enutjà Ketty. I com creus que ho podríem solucionar? Ketty va callar, conscient que parlava des del ressort que impulsen les emocions.

Ava Lavinia Gardner alçava la veu en un ambient d’homes que manaven, que dirigien la indústria del cinema. Era de les poques que ho feia: soc d’eixa classe de dones que es paga les copes, va declarar. Directa i franca, Ava no tenia complexos perquè els va superar tots a còpia de les humiliacions rebudes. No era així quan va arribar a Hollywood, on va patir un procés de «domesticació», que va aguantar gràcies a la persistència de la seua germana Beatrice (Bappie), que també era la seua agent. Anys després, Ava manifestà que els estudis de cinema l’havien tractat com a una integrant d’un ramat.

Arribaren a la seua suite just quan va sonar el telèfon.

Milieta va dir a Santiago que necessitava uns minuts, va penjar i va traure la clavilla del tauler telefònic. Hotel Metropol, diga’m. Se sentia un anglès embullat. A poc a poc, demanà ella. Pose’m amb l’habitació d’Ava… Ketty. Milieta ho feu:

Disculpe, senyora Ketty, té una telefonada de Nova York.

Gràcies. Et diuen Milieta, no?

Sí.

Disculpa’m per molestar-te a estes hores.

És la meua faena, senyora. Bona nit.

Que passes una bona nit, Milieta. Sí?

Ava…

Frank! Ací és de matinada, fes el favor de penjar. El Regino feu el gest de marxar, però Ketty l’aturà posant una mà al seu braç. Frank, estava dormint.

Era el meu fill, explicà Milieta a Santiago, que s’ha alçat i pensava que es trobava malament.

Vols que parlem demà?

Està millor, ha tornat al llit.

Ava, vull que tornes. No puc estar sense tu…

Com sabies que estava a València, a l’hotel Metropol? Has pressionat Mearene? L’has amenaçada? Si ho has fet t’has buscat un gran problema. Si…

No, no, ha sigut sense forçar-ho. Li he dit que et necessitava.

Milieta feu un glop de conyac. Tenia la veu massa carregada, li digué Santiago. És el constipat, que no se’n va.

Com m’agradaria cuidar-te. Ho vaig fer amb la meua dona fins a l’últim dia.

La recordes?

Santiago feu un silenci un moment. ¿Havia de dir-li que, de tant en tant, sentia nostàlgia, que de vegades la solitud l’aclaparava? Sí, un poc.

Milieta es va posar trista per la dona de Santiago, però també per ella. Des que moriren els pares ningú l’havia cuidat i durant molt de temps pensava que ningú se n’ocuparia.

No m’ho crec, confie absolutament en ella. Cridà Ava.

Ava, per favor, t’estime.

Vull estar sola, Frank. No ho pots entendre? Tens milers de dones que t’adoren.

Només et vull a tu. Sinatra, posant pompa en la veu.

Ara no és possible.

És bonic que et recorden, s’expressà Milieta amb una emoció intensa i profunda.

Jo ho faig cada dia amb tu. Frise perquè arribe el moment de trobar-nos.

Déu meu, com solucionaré això? Què n’he de fer? Per què ho vaig començar? Santiago no es mereix tota esta mentida sense fi. Sovint Milieta s’escindia entre el seu desig de normalitat, de ser com els altres, i la seua realitat, sense trobar el desenllaç al laberint sentimental que s’havia construït.

Ava, em coneixes i saps que soc capaç de fer una barbaritat.

El xantatge no et funcionarà.

Has anat a trobar-te amb un home?

Ava va callar. Tenia el Regino agafat del braç i abaixà la mà fins trobar-se amb la d’ell. Sí, Frank.

Per l’amor de Déu, Ava, és que no pararàs de tirar-te toreros!

La relació d’Ava amb els toreros acabà sent llegendària, potser inflada en excés per la premsa pàtria espanyola, orgullosa de les gestes sexuals dels seus homes més admirats. La que més va empipar Sinatra fou la relació que mantingué amb Mario Cabré, un torero a qui va conèixer en un rodatge: «Me enamoré de ella como un ceporro», i amb aquesta declaració es palesava la personalitat d’ell i el mal gust de l’actriu, els complexos inicials de la qual la menaven a decisions simples.

No, Frank. No té res a vore amb els mascles de polla marcada. És un home d’aire decidit, ben fet, molt bru i amb una vida d’entrada misteriosa, una vida d’aquelles que de tant en tant s’obrin i quan ho fan ves a saber què hi trobaràs. Vet ací l’atracció.

Ava, et prohibisc…

Frank, no sigues patètic i comporta’t com la gent creu que ets.

Tenia ganes de plorar, Milieta. Fumava amb ànsia. ¿Milieta? Estàs ahí? Sí, Santiago, estic ací. No sé per quant de temps però encara estic ací, pensà.

Ketty desendollà el telèfon. No penses llevar-te l’abric? El Regino va dubtar un moment. El va deixar damunt d’una cadira. Ella se li arrambà, li desfeu el nus de la corbata, li va descordar la camisa trau a trau, lentament, li llevà la jaqueta mentre ell la mirava. Aquella dona l’intimidava més del que hauria volgut. No estava al seu reialme, sinó en un indret desconegut; per bé que tampoc no estava paralitzat, no duia la iniciativa. Encara que volguera no hauria pogut fer-ho: Ketty s’avançava a tots els moviments. El Regino ni tan sols responia a la pulsió sexual que li provocava. Va maldar per dir-li alguna cosa, com ara qui era el tal Frank que la treia de polleguera. Era el seu home? ¿El seu amant? Volia saber-ho, però Ava li va tapar la boca amb la mà i tot seguit li va ficar dos dits que el Regino va xuplar suaument, amb un deler gairebé de sibarita. Hipnotitzat pel caràcter dominador d’ella, mai no havia sentit un desig com aquell, que no era només sexual. Un desig, exercit amb subtilesa, com si l’haguera assajat centenars de vegades, com si fora el seu territori particular (i ho era, però ell no ho sabia), on s’erigia com una deessa. Avesat a aventures apressades, el Regino no aconseguia manejar-se amb naturalitat, però tant feia perquè Ketty menava els besos, marcava el tempo de les abraçades (va recordar Isabel, va trencar la promesa que mai es deixaria abraçar com ho feia ella, però no es poden guanyar totes les batalles), les carícies… El Regino, emboscat en si mateix, es deixava dur, gregari d’una situació que ja no tenia cap intenció d’intentar controlar, tiranitzat com estava per un moment majestuós.

9

Una sensació ben estranya el va envair en despertar-se bressolat entre els braços de Ketty. No en tenia el costum. De fet, no recordava l’última vegada que havia passat una nit sencera amb una dona. Tanmateix, després de la primera i sorprenent impressió, la calidesa de la pell d’ella al voltant del coll, com si pretenguera retenir-lo, li va agradar. Va restar en aquella posició gairebé un quart d’hora, mirant-la o tal vegada admirant-la. Fins i tot adormit el seu rostre era seductor.

Amb cura, li va apartar el braç de dalt i en silenci baixà del llit, va entrar al lavabo i es va posar sota l’aigua calenta de la dutxa estirat al llarg de la banyera.

Amb el soroll de l’aigua no va sentir que picaven a la porta de l’habitació. Tampoc Ketty, que va tardar una estona en obrir-la. Manuel Estornell, el director, venia amb un carro atapeït dels aliments propis del desdejuni. Era una tradició seua saludar els clients famosos amb un detall apreciable, almenys un matí.

M’ha dit Mearene que et cuide.

Ava feu un gest com si tot allò fora una exageració: Oh, no, Astornal, gràcies pel detall, però… l’actriu va girar el cap de cara al llit pensant que el Regino potser tindria gana. Llavors arronsà els muscles amb un posat de no entendre què havia passat si unes hores abans dormia abraçat a ell. El director va passar a l’habitació i, just quan entrava, el Regino eixia del lavabo amb una tovallola penjant-li de la cintura. També en eixe moment, Estornell va descobrir un munt de roba d’home deixada de qualsevol manera damunt d’una cadira. Aleshores feu mitja volta: Ketty besava el Regino. M’ho imaginava, va mormolar el director un punt empipat. Astornal, feu ella, ¿coneixes Riguino? De vista, respongué tot adreçant-se a la porta amb un somriure forçat. És un bon client, afegí en anglès, i tot seguit en valencià: Regino, no te’n vages sense passar pel despatx.

Ho faria. Abans, Ketty i ell van desdejunar. Mearene, la minyona d’Ava, s’hauria quedat bocabadada en vore-la menjar al matí amb una golafreria inusual. El Regino li va dir que havia d’anar a casa de sa mare per vigilar si li havien dut un llit que tenia demanat des de feia tres setmanes. M’agradaria conèixer la teua mare, la teua família, el teu barri. No conec València, he vingut poques vegades, tan poques que a penes conec la ciutat (poques com a Ava, algunes més com a Ketty, la milionària). Fet, digué el Regino.

Vint minuts més tard va entrar al despatx d’Estornell, que havia llevat el retrat d’Ava Gardner en precaució que l’observador Regino descobrira alguna semblança amb Ketty. El director estava amb la mirada perduda carrer Xàtiva avall, amb les mans a les butxaques. Mentre baixava de la suite va sospitar que Estornell pretenia parlar sobre l’enviat de Moscou.

I com saps que ve de Moscou? Preguntà el director assegut a la seua butaca del despatx.

Si ve de fora i és amic teu està clar l’origen.

És un tema pendent, prompte en parlarem. Però no és ell qui em preocupa ara, sinó Ketty.

Li tornaré els diners del quadro.

Això per descomptat, però t’has gitat amb ella.

No hi havia res recriminatori en el to d’Estornell, però el Regino se sentí acusat: també m’ho prohibiràs? És casada (estava separada de Frank Sinatra), reblà el clau el director. Ara ho entenc, un tal Frank li va telefonar anit molt emprenyat. Frank? Sí, Frank. Frank i què més? No ho sé, Estornell. En un anglès americà i apressat se m’escapen els detalls. Regino, el tal Frank estava molt enfadat? Diria que sí. Em feu l’efecte, a més, que Ketty, en certa manera, gaudia de fer-li entendre que estava amb un home a l’habitació.

El director s’esverà. ¿I si li enviava un gàngster per a liquidar-lo? No t’hauries d’haver gitat amb ella. Per què? Doncs perquè està lleig anar-te’n al llit amb una dona casada. Collons, Manuel, no t’entenc. M’ho recrimines com si fora la primera vegada, just en una ciutat on hi ha tants adulteris com estafes. I tu, l’assenyalà amb un dit el director, ets un especialista en les dos coses.

Supose que l’amic que has de rebre et neguiteja. Si no és això em sorprèn el teu nerviosisme. D’altra banda, encara que no t’ho cregues, Ketty m’agrada.

No m’ho jures.

No t’ho dic per la cosa sexual. Ella… Ella… T’ho diré ras i curt amb un tòpic: és diferent.

I tant que és diferent, Regino!

Per què és milionària?

Entre d’altres coses. Mira, si el seu home s’emprenya molt i agafa el seu avió particular i es planta a València, muntarà un canyaret que eixirem tots en els diaris. En portada! T’ho imagines? Jo, com a director d’un hotel important, i tu… bé, a tu no cal que et diga el daltabaix que et suposaria eixir en la portada d’un diari.

No entenc per què hauria de ser just la portada d’un diari i no en les pàgines interiors, però, tranquil, no cal que passes més ànsia. Quedarem al meu pis si tant et molesta l’assumpte.

No, Regino, no és això. És que ella… ella és diferent.

T’ho acabe de dir…

És diferent perquè… Estornell va pensar què diria a continuació. Perquè està casada. I punt!

També Inés té un pare que és general, i la senyora De las Heras té un marit que…

Regino, stop. No vull saber res dels teus afers íntims.

Aleshores, per què et preocupa tant Ketty? ¿Si justament l’home està a milers de quilòmetres? M’agrada, Estornell.

Però no veus que un dia se n’anirà amb l’home i els fills?

O no.

Que sí, Regino, se n’anirà. Ja ho voràs, ella no pertany al nostre ambient. No és com nosaltres, és d’un altre país. Uns altres costums.

Ningú és com nosaltres, almenys com jo.

Afortunadament. En fi… Com t’ho explicaria? Potser no tinc les paraules adequades per a persuadir-te. Estornell, fatigat.

No cal que m’expliques res. Si se’n va a un altre país, de tant en tant aniré a vore-la. No m’entusiasma viatjar, però per ella ho faria.

Manuel Estornell s’atansà al Regino i va descarregar una mà al seu muscle: sigues prudent. Em coneixes, Manuel, sempre ho soc, si més no, ho intente. El falsificador no se’n sabia avenir. Aviat tindrien una visita inesperada i probablement arriscada i Estornell estava d’allò més capficat per un afer que, això sí, havia tingut un inici sentimental, cosa que també li preocupava a ell. Ho havia d’admetre. El Regino va eixir del despatx rumiant sobre l’impacte que la coneixença íntima de Ketty havia provocat en Estornell. Manuel, li havia dit abans d’anar-se’n: cuida’t, cada dia fas més cara de comissari polític.

De Ketty també el captivava que, tot i ser milionària, vestira amb una senzillesa elegant, aspecte que agraïa perquè ell, com era normal ateses les professions que practicava, cercava la discreció tant com podia, per bé que no sempre amb èxit. Li calia un entorn discret per al seu treball i no tots els que l’envoltaven passaven desapercebuts, de manera que si no eren d’una necessitat peremptòria en prescindia en un tres i no res.

Dedicaria el matí a Ketty fins a l’hora del dinar inclosa (la portaria a un restaurant típic de paelles). De vesprada i a la nit tenia temes pendents de resoldre. Ara Ketty l’havia assaltat agafant-lo fort del braç i el Regino s’havia posat un barret que feia servir per passar més desapercebut. Des del balcó, Manuel Estornell els resseguia les passes amb la mirada i movia el cap desaprovant, preocupat pel desenllaç d’aquella relació. Però no es va adonar que, a uns metres, els anava al darrere el periodista Miguel Ruiz. Tampoc el falsificador n’estava al cas, primer perquè estava pendent de la incomoditat d’anar amb Ketty de bracet, després d’allò més a gust amb ella repenjada.

Per adreçar-se al barri del Mercat, al carrer de les Danses on vivia sa mare, el Regino va traçar una perpendicular per la plaça del Caudillo i arran de l’estàtua del militar li va assenyalar el cine Rialto, un edifici racionalista amb influència de l’art déco valencià, dissenyat per Borso di Carminati. El falsificador li feu una breu explicació de l’edifici, així com també d’immobles com el de Correus. Això, li digué, fa uns seixanta anys era un barri d’allò que en diuen de mala vida: borratxos, putes, carteristes… Per a construir la València moderna, els van traslladar a un altre lloc de la ciutat. El Regino va contar a Ketty com era la meravellosa plaça en què havies de pujar uns esglaons per a contemplar-ne l’esplendor: de forma triangular, amb una font a cada cantó en representació de les tres capitals: València, Alacant i Castelló, i amb el seu mercat subterrani de les flors. L’havia dissenyat Javier Goerlich. Ara, dissortadament, ja no existia. La València moderna li devia molt a aquest arquitecte.

Ací a la dreta, adreçà un dit a l’edifici de Telefònica, estava l’antiga estació del Nord (que paradoxalment està al centre), aquella tan elegant que hi ha enfront de l’hotel. Un a un, li va narrar la història de bona part dels edificis de la plaça, amb explicacions concises que encisaven l’actriu.

Per què no et dedicares a l’arquitectura?

Pels horaris. M’agrada molt, però qualsevol ofici que m’exigira un compromís d’entrega em vindria tort. M’agrada anar al meu aire. I tu, prosseguí el Regino desviant la conversa, a banda de milionària, de ser rica, fas alguna cosa?

Vida social.

Acompanyes el teu marit.

Quin marit?

El d’anit.

Ah, sí, en efecte, l’acompanye. Per uns moments, Ava havia oblidat el paper de Ketty.

No t’avorreixes?

Molt.

T’agradaria dur una altra vida?

Sí, Riguino, pensà, ni t’imagines com voldria ser com tu, fer el que volguera, disposar del meu temps, fugir de la fucking vida social, de… de vegades, sí, digué, fer una altra vida és convenient, com ara, que he fet una xicoteta escapada, però després enyore el meu gos… els meus fills, també, és clar.

I el teu home.

Sí. És un poc pesat, afegí recuperant l’alè familiar que assajava.

Perquè t’estima.

Massa i tot.

Sent milionària com ets, perquè no fas la teua vida?

Seria un embolic empresarial. Ja saps, les accions baixarien i tota la resta. Ketty es va aturar i va mirar el falsificador de fit a fit: Riguino, t’envege. Et conec poc, però tinc la impressió que no tens regles, que et guies exclusivament pel teu sentit de les normes. Això sí que és ser milionari.

També córrec els meus riscos, exhalà ell. I amb gust hauria eixit del paper que representava i li ho hauria explicat tot. Però ella… ella se n’anirà i no pots contar els teus secrets a algú que desapareixerà de la teua vida. Per cert, Ketty, t’he de tornar els diners del quadro que em vas comprar. Per què? No recordava que era per a un client. Oh, no, m’agrada tant!, s’entristí ella. Et pagaré el doble, Riguino. Per favor, Ketty, no es tracta d’això. És que… Ves, Regino, explica-li que és fals, que l’artista del quadro, en realitat, és un jueu que viu a Andorra a qui ajudes a recuperar l’art que els nazis espoliaren al seu poble. Quan representes un paper que no és el teu és molt difícil no ensopegar amb les contradiccions que l’autenticitat et desmunta. Riguino, m’agrada tant! I el Regino no sabia què fer. Enganyar-la? Estafar-la? No era perquè allò suposava enfrontar-se a Estornell, el seu amic Manuel, la persona de confiança a qui trobaria sempre que el necessitara; era per ella, per eixa nit, per eixa sensualitat a què, a poc a poc, sense adonar-se’n, però alhora sentint-la, estava sucumbint.

Ketty, te’l regale.

No, my God, no. El treball no es regala. El Regino tampoc s’adonava de com l’escrutava Ava, de quina manera penetrava en el seu ésser real, allò que era i que amagava, com qui grata un pilar daurat fins a trobar la pedra en cru. Ella havia representat molts papers i intuïa que ell n’assajava un i volia descobrir-lo.

Per favor, Ketty, accepta’m el regal. No em calen els diners. Per a mi és… De sobte va parar esment que era un regal fals. Però tant feia, no? Ella no ho sabia i li agradava. No, Regino, es digué, és fals. Li compraré un altre regal. Autèntic. Ara, què li podria oferir a una milionària? Ho tenen tot.

Riguino, no se’n parle més. El quadro serà per a mi un gran regal que em faig. El penjaré damunt la xemeneia, al centre del saló, perquè tots l’admiren, mentre jo recorde cada dia l’home que vaig conèixer a València.

Perquè tots l’admiren, pensà el Regino, alhora que també pensava en l’esglai de Manuel Estornell. Hauria de planificar una estratègia.

Amb ella repenjada encara del seu braç van entrar al carrer de les Danses amb un pas que el falsificador apressava per no ensopegar amb veïns coneguts i, sobretot, per no trobar-se amb Isabel, davant la qual no sabria quina cara posar. Amb sa mare no li importava, era una dona de caràcter tolerant a qui la suposada vida inquietant del fill no llevava la son.

A l’entrada del carrer, dret a la part de darrere de la Llotja dels Mercaders, el periodista Miguel Ruiz observava l’escena i pensava també en com el Regino, dies enrere, maldava per despistar-lo fent via cap a un lloc a l’altra punta de la ciutat. Ruiz, doncs, ja tenia una prova que el falsificador era una persona sospitosa, cosa que col·locava el Regino en una situació delicada. Per què tenia tant d’interès en ocultar-li fets tan ordinaris com ara on vivia sa mare? Al periodista, la vida anormal del Regino sempre li havia despertat curiositat. Estava segur que era una bona peça: suite al Metropol, festes socials, vestits elegants… ¿Tot això només per fer de retratista de l’alta societat? No se li va acudir pensar que l’hotel, les festes i els vestits anaven units a una de les seues especialitats. Es va recolzar contra la paret de la Llotja. S’encengué un cigarret just en l’instant que el Regino enlairava el joiós Dracu i aleshores el va vore. Tot seguit, el falsificador va tornar la mirada a la botiga de sa mare. Mentre el periodista se n’anava pensà que potser s’hauria de prendre més seriosament el xafarder de Miguel Ruiz. El feia recelar que tinguera tanta curiositat per ell.

Ketty va agafar el gos, se’l va posar entre els pits i això va agradar d’allò més a sa mare, contenta però també estranyada que el seu fill portara una dona a casa. De seguida, Lolita li va oferir un cafè, que l’actriu va acceptar de grat i tots tres s’endinsaren en la casa. Disculpe, feu sa mare, hui encara no la tinc polida. M’encanta, em recorda la casa dels meus pares quan era menuda, digué Ketty mentre acaronava el gos. Com li diuen? A mi, Lolita; al gos, Dracu. Dracu? Fou cosa del meu fill, és tan lleig que el batejà Draculín. Però per no ferir-li la sensibilitat, intervingué el Regino, ho reduírem a Dracu. És molt bonic, l’acaronà Ketty.

Conversaren una bona estona al voltant de la infància i adolescència del Regino. De tant en tant, mare i fill raonaven en valencià. Hi va haver un temps, abans que València fora posseïda per una pulsió autodestructiva, que en molts barris de la ciutat es parlava la llengua original.

Lolita observava la cura que emprava el fill amb la senyora estrangera. Va preguntar-li d’on era i de sobte va pensar que el podria perdre si ell, enamorat, se n’anava amb ella al seu país. Aleshores Ketty li va infondre temor. Com a dona, l’estrangera transmetia un encant especial, una elegància que atreia amb un físic exuberant i potent. Per què, sinó, el seu fill havia tingut tant d’interès de presentar-li-la, si no era perquè sentia alguna cosa més que una atracció física? Li agradava, però la temia. Quan se’n van anar, Lolita es va quedar capficada. Ni tan sols recordà agrair-li al fill el llit esplèndid que li havia comprat.

Mearene, la serventa i amiga fidel d’Ava, li va donar la mala notícia que dos inspectors de la hisenda espanyola s’havien presentat de nou a sa casa. Per telèfon, en anglès, des de la recepció de l’hotel, Ava estigué una bona estona escoltant els detalls de la denúncia que li llegia Mearene. La denúncia estava en espanyol i la minyona l’havia de traduir, i això allargava la conversa. També li havien deixat una citació judicial, aquesta vegada sota l’amenaça de detenció en el cas que, com en l’anterior ocasió, no hi acudira. En acabar, Ketty penjà el telèfon amb cara de pomes agres: Frank, hisenda, la germana i els oferiments de papers… Potser una solució seria treballar en una pel·lícula lluny d’Europa.

Problemes?, li preguntà el Regino.

Ajornaria la solució. D’ençà que havia escapat de Madrid, com anteriorment ho havia fet de Sinatra i Hollywood, se sentia millor, com si començara una nova etapa, per bé que era conjuntural i ho sabia; sabia que un dia o un altre tornaria als estudis.

Problemes amb hisenda.

L’americana?

L’espanyola. Vaig fer uns negocis i sembla que l’administrador es va equivocar.

O et va estafar. Tinc una solució.

De veritat?

T’agradaria ser una altra persona?

Ni t’ho imagines.

Tria un nom, una adreça i el país que vulgues. La resta és cosa meua.

Ketty va somriure. Tenia la convicció que darrere del marxant d’art, del retratista, s’amagava una personalitat diferent. A base de representar papers havia adquirit una sagacitat especial per conèixer la identitat autèntica dels altres. D’alguna manera, tots ens representem en la vida. Era massa simple que el Regino només fora allò que perfilava. En eixe aspecte, a més, no era un bon actor. Si més no amb ella.

Mira’m als ulls i dis-me a què et dediques.

La va mirar, se li va atansar i amb la veu baixeta, gairebé inaudible, arran de l’orella, li digué: activitats diverses. Des de l’escala, Manuel Estornell presenciava la intimitat entre l’actriu i el falsificador. Pujaren al seu despatx, li explicaren el problema de Ketty. Necessita un document, una altra identitat per si ha d’eixir precipitadament cap al seu país, digué el Regino. Per cert, millor que ho faces per mar, digué mirant Ketty. Mentre l’escoltava, el director barrinava sobre un que havia de vindre clandestinament, i de Moscou, i sobre una altra que havia de marxar, també clandestinament. A més, cap dels dos era una persona anònima tot i que havien d’aparentar-ho. Quan tot acabara, pensà Estornell, s’agafaria unes vacances.

A propòsit, no era el Regino qui les necessitava? Això li havia aconsellat l’advocat, el senyor Bohórquez. Doncs no, semblava obvi que el falsificador estava ara molt reconfortat amb la vida que duia, o almenys amb la que havia descobert de sobte. I qui era aquell —pensava en l’Espanyol Martínez— que havia dinat en la suite del Regino? Ho sabia per la comptabilitat de la cafeteria (dos menús: una amanida i dos plats de pasta. I copes, algunes copes de conyac). ¿Un comprador estafat? Parlaven en francès, senyor Estornell, li digué el cambrer que els havia servit. Amb el Regino de client podia passar qualsevol cosa.

Però el falsificador era més que això. El director no oblidava alguns dels problemes en què l’havia ajudat. Aviat també el necessitaria. I molt. De fet, Estornell no s’ho trauria de les mans sense la intervenció del Regino, un especialista en solucionar problemes gràcies al seu domini de les parts essencials de la ciutat. Però l’afer amb Ava es podia complicar, si a la indignació de Frank (que ves a saber si no es presentaria a l’hotel com va fer a Tossa, on Ava rodava junt a Mario Cabré, i fou un gran escàndol que la premsa va magnificar com pertocava. Vet ací el gran temor que aclaparava Estornell, persona convençuda que la discreció era un gran valor de l’hotel), se sumava la seua identitat doblement falsa. Mentre tots dos parlaven sobre el document que necessitava Ketty, ço és, quin nom, cognom i quin país volia escollir l’actriu, el director obrí el calaix on havia guardat la foto dedicada d’Ava després de despenjar-la, i el tornà a tancar abans que el Regino, amb la seua aguda percepció, malgrat que feia temps que no entrava a un cinema, filara una cara coneguda: «I Love you, Manuel».

Ara tastaràs un conyac…

Ara tastaràs un conyac, digué joiós el general, considerat com un dels millors del món. Llavors va obrir un armariet i en va traure una botella que va girar de cara al Regino perquè en llegira l’etiqueta: Rémy Martin. La botella li va semblar horrorosa, com una d’aquelles colònies que empastifen l’ambient només d’obrir-les, amb un tap de vidre que imitava una imatge gòtica. Saps quant val?, el militar la va enlairar. Quinze mil pessetes. Ara ho comprovaràs. Li va servir una copa, després se’n serví una ell. Tots dos van remoure el líquid lentament, el van olorar. Diries que el general el flairava amb una gran satisfacció. Voldries brindar per alguna cosa en especial? El Regino es va quedar pensant. Dos segons, val a dir.

Per Carmen.

Al general no se li escapà que no digué «per la seua dona» o «la seua senyora», simplement Carmen. Fins i tot el falsificador mirava el militar com si pretenguera comprovar algun tipus de reacció. El general, però, va respondre:

N’és un bon motiu.

Van beure. El general glopejà el conyac com buscant el sabor més profund i la imatge va recordar al falsificador la d’un personatge groller, un dels pocs detalls ordinaris que li havia observat d’ençà que el coneixia i que no s’esqueia amb la bata de seda blau fosc que exhibia, ni els magnífics sofàs de pell, tan elegants, ni menys encara amb el conjunt del saló amb una xemeneia de tall clàssic, i els quadros que hi penjaven, excepcionals, tot i que la majoria eren falsos.

T’agrada?

Sí, però tal vegada no tinc el paladar necessari per a una beguda tan delicada.

Algun dia el Rémy Martin serà habitual entre el teu estoc d’alcohol domèstic. El general s’adreçà a la xemeneia i va afegir un tronquet al foc.

Potser creu, pensà el Regino, que formaré part de la seua col·lecció? Frise perquè siga prompte, contestà no obstant.

Ara mateix no et guanyes malament la vida, però et supose un home ambiciós, una persona inconformista. Se’t veu quan jugues. Les apostes a cegues que fas, encara que no estigues a mà. És una opinió, òbviament, però un és en la vida allò que és en el joc. I tu ets agosarat, i a més solitari i individualista. Potser siga perquè tens objectius elevats i pretens que res ni ningú et retarde en el camí.

Em té apamat, vostè. Però fa un temps no tenia tirada al joc.

No? I què et feu aficionar-te?

Vaig pensar que jugar m’ensenyaria a captar la psicologia dels altres.

És una bona observació. Jo també ho soc, d’observador. És important saber quina és la drecera correcta.

La correcta o la més ràpida?

Bon aclariment. No són incompatibles, no trobes? Pensa que jo, com a militar, en les batalles havia de prendre les decisions més encertades en el mínim de temps possible. No sols es tractava de causar baixes a l’enemic, sinó que alhora havia d’evitar-les entre els meus soldats. En la vida civil pretenc fer el mateix. Metafòricament, és clar, afegí el militar evitant que el Regino es perdera en el dubte dialèctic. El general va fer un glop, i el Regino aprofità l’avinentesa per escrutar-lo. Sabia que tot seguit, o bé li diria alguna cosa significativa o bé li faria una proposició. ¿Tu en voldries formar part?

De què?

Del meu exèrcit.

Metafòric?

Sí, amb un rang dalt o baix de coronel.

Però jo, general Moreno, soc molt individualista, tal com vostè ha reconegut; també una mica indisciplinat i potser acabaria comandant un exèrcit que, tot i que metafòric, semblaria el de Pancho Villa. No soc home de manuals.

No ho crec. T’oferisc ideals valuosos en tots els sentits, espirituals i materials.

El Regino va beure. M’ha vingut al pensament que m’havia convocat per jugar una partida de cinquanta-quatre.

Juguem els dimarts.

Però vostè em va dir…

Tant fa, el cas és que volia vore’t. Sempre és un plaer conversar amb un individu interessant. On ens havíem quedat?

En els beneficis materials.

Així doncs, rigué el general, bandegem els espirituals. La saps llarga.

Al Regino li relliscava tant de sabó. Feu un glop, gairebé escurà la copa. General, li va eixir la veu un poc massa alta i la va temperar, escolte, a mi em costa formar part de qualsevol grup. En mi mateix soc un sistema i tinc les meues pròpies regles.

El militar va entendre per què tot d’una el Regino havia apurat la copa. La necessitava per a desinhibir-se a fi de marcar-li el camp de joc. Amb tot, havia rebaixat el to de veu en les darreres paraules, potser perquè s’havia adonat de la inconveniència de la declaració de principis que de sobte presentava. Era com en el cinquanta-quatre, en la primera mà es jugava els diners sense vore les cartes, però en la segona planificava millor i amb més prudència l’estratègia.

No sé si t’entenc, Regino.

El sentiment és recíproc. Em parla amb un llenguatge que amb prou faenes puc captar.

Disculpa, és deformació professional. Intentaré ser més didàctic. Una altra copa? El Regino arronsà els muscles. Li agradava cosa de no dir aquell conyac, però d’altra banda evitava embullar-se i entre una cosa i l’altra intervingué el gest. El general li serví la copa. No el trobes extraordinari? Potser pretenia esquerdar-li el sistema?, pensà el Regino.

I tant. És d’aquells que has de beure lentament. I amb això el falsificador li va insinuar que no li caldria una altra copa.

Et trobes a gust en esta casa?

Vostè és un bon amfitrió i Carmen una dona agradable que facilita el meu treball.

Una altra vegada Carmen, advertí el general. ¿Estaria provocant-lo? No, el Regino era una persona educada, per bé que el general no el coneixia profundament. Potser l’escalfor del conyac li agusava la confiança. ¿No era això, la confiança, el que buscava el militar, allò per què l’havia citat? A les partides es genera una familiaritat conjuntural inherent a la mecànica del joc. Les cartes no permeten la diferència entre classes socials, tot i que, si guanya, el més pobre simula una alegria normal, gens ofensiva. Quan la partida acaba tot torna al seu lloc. No és oportú obstinar-se en negar la realitat per un atzar circumstancial.

En eixe equilibri, el Regino era un mestre consumat. Fins ara la seua supervivència en un hàbitat de vegades hostil i sovint delicat sempre s’havia saldat positivament. Ara un escull, ara un altre, el falsificador mantenia el contrapès. Però quedava nit per davant i el general, segons havia observat, iniciava una ofensiva que el Regino intuïa que aviat desplegaria. De fet, ja tardava. Com abans encare la recta final, millor. Les cartes damunt la taula, fins i tot els huits i els nous i la resta que no lliguen. Més tard o més d’hora tindrà lloc el xoc i deixaran de banda el joc. El Regino ho sabia; havia acceptat la cita i estava preparat. El general Francisco Moreno se serví una altra copa. Potser ell també necessitava desinhibir-se.

10

Tan polit era el taxista Onofre Montesa que era dels pocs del gremi que duia uniforme (de color blau fosc, amb una gorra de plat). Mai no fumava dins del vehicle i el duia net com el cony d’una ursulina. Abans de fer amistat amb ell, de fer-li una confiança absoluta, el Regino el va contractar diverses vegades. Al principi, el falsificador es feu passar per un turista francès i Onofre, tot i les adreces que el Regino li demanava, sempre als extrems de la ciutat, era honest i feia la via correcta i més recta. Parlava poc o gens amb el client. En el cas que ho haguera de fer no perpetrava cap indiscreció, ni tampoc, com era freqüent, intentava dur-lo a un restaurant o a llocs d’oci si ell no li ho demanava. Onofre conduïa un taxi des de feia quinze anys i per força havia de conèixer la ciutat i els rumors que l’envoltaven. Va arribar el dia, doncs, del tracte.

Vols guanyar un jornal al marge del taxi?

Senyor, quan deixe el taxi m’ocupe de la família.

No m’he expressat bé, no has de dedicar-te a altres faenes sinó més aviat esprémer el taxi.

Què he de fer?

Informar-me.

És policia?

En faig la cara? Onofre el va mirar pel retrovisor. No digué res. Qualsevol cosa que sàpigues m’anirà bé.

La relació ja durava tres anys. Sempre parlaven amb el taxi en marxa, com si el Regino fora un client habitual. Si la nit abans el falsificador l’havia telefonat al seu domicili per a indicar-li l’hora, Onofre l’esperava a la porta de l’hotel o, en comptades ocasions, en un altre lloc de la ciutat. El taxista mai li va preguntar a què es dedicava. Era xuplat de galtes, prim, d’alçada normal i un lector apassionat de novel·les de l’oest de l’autor Marcial Lafuente Estefanía.

El Regino va eixir de l’hotel i Onofre li obrí la porta com si es tractara d’un diplomàtic important, d’un empresari exitós o simplement d’un dels pocs turistes que aleshores visitaven la ciutat.

Com es troba la família, Onofre?

De primera, senyor Regino. El major entrarà el curs que ve a l’Escola de Pèrits Mercantils; la xicona vol ser monja. Té una gran vocació.

Salvar ànimes és de persones sensates. ¿Has espigolat notícies?

Alguna. La setmana passada vaig portar dos regidors de la ciutat al restaurant La Pepica. Parlaven del Plan Sur, una inversió de dos mil milions de pessetes per a desviar el riu per la perifèria de València, a tocar del Forn d’Alcedo, per a evitar més riuades com la del 57. N’estaven molt contents, els regidors. Un d’ells havia estat triat entre d’altres per controlar les obres. Ho volien celebrar amb un bon dinar. D’altra banda, ja sé que no és aficionat al futbol, però el Llevant, segons comentaris de directius que vaig escoltar, vol fitxar un negre, però encara no saben quin. Estan d’allò més satisfets amb el rendiment de Wanderley i volen repetir l’experiència. Per cert, al fil de la qüestió, fa uns dies es va trobar un cadàver vora el camp de Mestalla.

En eixe camp pot passar de tot.

Un indigent. Pobre, lamentà Onofre. Pel que fa a la vida social hi ha hagut un poc de polèmica respecte del nomenament de la fallera major d’enguany. Van escollir una senyoreta que, per circumstàncies familiars, s’ha negat a ser-ho. Inés Moreno, filla d’un exgeneral d’infanteria.

Has dit Inés Moreno?

Ho he dit, senyor Regino. Segons els rumors, el pare no hi estava d’acord. S’ho pot creure? Un pare hauria d’estar orgullós que la filla representara les dones valencianes, no troba? En fi… Per cert, ¿el senyor militar és aquell a la casa del qual l’he portat a vostè un parell de vegades?

El mateix.

Disculpe, senyor Regino, però quan li faig un servici a un lloc que desconec, intente saber on l’he portat per si necessita més detalls.

I què en saps, del general Moreno?

Que era un home molt influent en la postguerra. Això tots ho coneixen, però no tant que es va casar en segones núpcies amb una ballarina que fou nóvia o dona d’un guerriller. Ara, jo d’això darrer no en faig cas perquè dels homes importants rutlla molta brama, segons frase de Marcial Lafuente Estefanía.

Precisament, vull parlar-te del general.

Paraules majors.

A la dona li diuen Carmen. Dalt o baix és de la mateixa alçada que tu, morena, ulls ben grossos, molt atractiva. De tant en tant demana un taxi a la central. Podries fer tu el servici?

Segur. Sovint el demanen el dia anterior si no hi ha cap urgència. Més encara si és d’una població de fora de València. Deixaré dit a la telefonista que m’adjudique la carrera. Què voldria saber?

A on va.

Res més?

És suficient.

Fet, senyor Regino.

Porta’m al darrer tram del carrer de Sant Vicent.

Amb els servicis al Regino, Onofre no engegava mai el taxímetre. El falsificador li va entregar un sobre amb diners.

Moltes gràcies. És massa generós per tan poca faena. Quan la xicona tinga els hàbits li diré que pregue per vostè.

El falsificador encara no ho sabia, però en un dir Jesús li caldrien les oracions més afilades.

Va comprar el diari. En un breu de la portada s’informava que la proclamació de la fallera major s’havia retardat tant en anunciar-se per l’ajustada competència entre les senyoretes escollides. El signava Miguel Ruiz, cosa que li recordà que tenia un afer pendent amb ell, però encara no s’havia convertit en una prioritat. Ara havia de parlar amb l’advocat Bohórquez, que li havia deixat a l’hotel l’encàrrec de visitar-lo.

Pujant per l’escala llegia l’afer de la fallera major tot imaginant-se el general oposant-se amb fermesa al nomenament d’Inés, per a evitar els escàndols inevitables de la filla només pel gust de ficar son pare en un problema. Va picar a la porta del despatx de l’advocat. Bohórquez duia l’abric posat.

Per què no posa la calefacció?

No funciona.

Per què no l’arregla?

Mi no tener galú.

Com?

Saps d’on ve esta expressió? No. T’ho conte. Un senyor que li deien el Frare, de Sedaví, passejava pel centre de la ciutat i en això que un turista de nacionalitat francesa li demana foc en francès amb un cigarret a la mà. La demanda era fàcil, però el Frare, nerviós per l’assalt d’un estrany en un idioma que desconeixia, va exclamar, gairebé emprenyat i per fer-se entendre, mi no tener galú. En arribar al poble ho va contar i l’expressió es feu famosa, ja que el personal la utilitzava de manera polivalent, com ara jo per dir-te que no tinc un gallet per a arreglar la calefacció.

No passe ànsia pel galú. Jo li ho arregle o agafarà un pèl de mamella amb esta gelor tan humida. A més, li dec algunes consultes.

Mentre el Regino parlava, el senyor Bohórquez caminava fins a l’estança on treballava. La taula estava atapeïda de papers escampats ací i allà i el diari La Vanguardia obert per les pàgines d’opinió on l’advocat havia subratllat una frase d’un article de Joan Fuster. Al cendrer, un puro apagat que potser fumava a estones a fi d’estalviar-se comprar-ne més.

Que li preocupa, senyor Bohórquez?

El capellà amic teu.

Rafel?

Li falta un regó, però si és veritat això que m’ha contat, l’afer és important. Seu. L’advocat va tancar el diari, que ocupava gairebé mitja taula, i va arraconar uns papers. Rafel té amistat amb una de les infermeres de l’orfenat d’on trau les dos criatures, les quals no se les pot quedar definitivament perquè no disposa d’un lloc on deixar-les. En preguntar-li per què té tanta pressa en construir el refugi d’acollida que vol fer, em va dir, i hem d’agafar-ho amb pinces, que amb alguns xiquets de l’orfenat assagen drogues per a comprovar l’efecte que tenen. Bohórquez observà la cara d’esglai del Regino. És fa difícil de creure, però m’ho ha jurat posant la mà damunt la Bíblia.

Com ho sap ell?

Per la infermera. També perquè les dos criatures li expliquen que alguns desapareixen uns dies i quan tornen els ha canviat el caràcter. Tornen més rígids, més tristos, sense ganes de jugar durant una temporada.

Es pot presentar una denúncia?

No tenim proves. ¿Denunciaràs una institució lligada al règim, perquè uns xiquets no juguen?

I la infermera?

Tampoc té proves contundents. Vull dir que no està present en el moment de l’assaig, al marge que s’hi jugaria no sols el treball, sinó que, presumiblement, tractant-se d’un tema que deu estar en mans de gent sense escrúpols, la vida. Això no és cosa d’uns gamberros que ho fan per divertir-se. N’hi ha més. Segons la infermera no ho fan sovint ni amb les mateixes criatures.

Vostè la coneix?

No. Tinc la versió del capellà. Rafel em cau bé, però ignore fins a quin punt exagera. És molt gestual, molt desbaratat. Potser l’ha malcorat el que li ha dit la infermera.

Rafel té un caràcter peculiar, però no crec que s’ho invente. Parlaré amb ell i ens trobarem amb la infermera.

Ves amb compte. No te n’havies d’anar de vacances?

Des del dia que m’ho va aconsellar, els pollastres em ponen.

Pel robatori de cotxes?

Llavors el Regino li va narrar fil per randa l’afer del Llargo, el Gordo, l’encàrrec que rebien dels cotxes que havien de robar, on els havien de portar, un capità italià d’un barco i el contingut del maleter que els lladres desconeixien.

Eixos dos són uns idiotes.

Probablement els llogaren per això.

Què els has dit?

Que continuen fent-ho. I sobretot que facen vida normal, a fi de no cridar l’atenció per què no els facen la pell, però potser ara que sé lo de Rafel haurem de canviar d’estratègia. Hem…

Regino, recorda que soc el teu advocat, no el teu col·lega. Tot i que sospite que hi pot haver una relació entre l’orfenat, els dos anormals i el maleter del cotxe, de moment no en vull saber res. Ja conec massa activitats teues que no havia d’haver-te preguntat i que subtilment m’has contat. Per cert, tinc un client que necessita un document d’identitat i un passaport. Va traure d’un calaix unes fotos de carnet. El Regino les va observar. Hi havia alguna cosa irregular en la cara però no sabia què. Posa-li els cognoms que et vinguen de gust. De nom Heriberto. M’ha insistit molt en el nom. Nacionalitat, uruguaià.

Què ha fet?

Deu cosa de no dir a un banc. Un assumpte normal si no fora perquè el director de l’entitat és el seu cunyat.

És a dir, que vol picar sola i deixar-li la merda al cunyat.

Ja saps com són les famílies. La meitat ara, l’altra a l’entrega. Mira de fer-ho ràpid.

Ràpid i ben fet no és possible.

Bohórquez li va allargar un sobre. Mentre baixava al carrer mirava encuriosit les fotos fins que s’adonà que l’individu a penes tenia celles. Acuitats per desaparèixer, de vegades els clients es llevaven o posaven un bigot, es tallaven els cabells com els pèls d’un senglar o s’aprimaven les celles sense demanar l’opinió d’un professional.

Abans d’arribar a la casa del general, el Regino va vore el Messié dins d’un cotxe que havia de ser el seu, tot i que no recordava que tinguera carnet. Va mirar l’hora i comprovà la puntualitat del deixeble. Com que no era una visita usual, va deixar el vehicle fora encarat en direcció a la carretera que menava a València. Sempre prenia la mateixa precaució. Prou i massa que sabia que tota prudència era imprescindible. Si no passava res, la cautela no feia nosa; si per qualsevol avinentesa tot es precipitava, la mesura li oferia un cert avantatge.

Hi havia gent que aprenia a còpia de caure en paranys, el Regino ho feia avançant-se als problemes. Va picar al timbre del xalet, només un toc curt. De seguida va obrir Teresa, que l’esperava. Portava l’abric posat i un barret, com si anara a una festa. Bona nit, saludà el Regino. Teresa el feu passar mentre l’informava que el general i Carmen encara no havien tornat del viatge i la senyoreta Inés estava al menjador. Va dir «senyoreta» una mica rifant-se’n. Em sembla que vol cuinar-te. És tota teua, la casa i el «contingut».

I Tasio?

Dorm com un xiquet de bolquers. M’he assegurat que ho faça tota la nit. Que et vaja de gust l’espectacle.

Quan va entrar a la casa, va vore que Inés l’esperava dreta al peu de l’escala amb una mà a la barana, l’altra al maluc i amb les cames separades, cosa que encara arromangava més la minifaldilla que duia. El Regino se la va imaginar vestida de fallera, malgrat que es tractava d’una indumentària tradicional d’escassa sensualitat. Va mirar el saló on el Messié havia d’intercanviar la tela autèntica de Jan de Bray per la falsa. S’hi atansà i va tancar la porta. Inés li resseguia els passos amb la mirada. Fa massa fred, digué el Regino. Pugem al dormitori.

A la cuina, l’esmenà Inés.

Li agradaven d’allò més els numerets sexuals, com ara fer servir el cony de primer plat, estirada al llarg de la taula mentre el Regino li menjava la pasta amb tòfones que s’havia escampat per l’entrecuix.

Ja he sopat, feu ell.

I les postres?

Un pastís de poma? Doncs se l’estampava en l’entrecuix. Potser un plàtan? Doncs se’l posava ben endins i a poc a poc ell se’l cruspia. No hi havia cap aliment que no tinguera com a guarnició el cony d’Inés explorant totes les possibilitats del sexe. El Regino la va agafar de la mà i dos esglaons per davant d’ella van pujar per l’escala fins al dormitori del general, sense besar-la prèviament, ni un grapeig ansiós, ni una d’aquelles frases bròfegues que tant excitaven Inés.

A l’habitació, però, l’actitud del Regino va canviar. La va dur al llit i, ben al contrari del que feien habitualment, li va acaronar la cara, els muscles, els braços, sense deixar de mirar-la. Una actitud ben estranya, però ella es trobava a gust i el va correspondre amb els mateixos gestos. De sobte, el Regino va detindre els seus moviments, perquè no recordava si havia deixat la porta de la casa una miqueta oberta per tal que hi entrara el Messié. Cap problema, sabia com obrir-la.

D’altra banda, l’actitud, diguem-ne paternal, respecte d’Inés li venia del record de les paraules de l’Espanyol Martínez que li havia descrit l’escena d’una Inés xiqueta que observava la passivitat de son pare davant la mare caiguda al jardí per un atac de cor. ¿Això era suficient per causar un trauma en un infant? Les actituds d’Inés, irresponsable i capritxosa, ¿eren conseqüència del comportament del general? Fins a quin punt? Fins a quin punt estem predeterminats pels fets de la infantesa? El Regino no aconseguia capir els actes d’Inés. Les observacions sobre la psicologia humana les aplicava al joc i a tot el que se’n desprenia, però en aquell cas li semblava que tot estava molt embullat.

L’acaronava, mentre reflexionava davant la mirada, ara innocent, sense cap maldat perversa, d’Inés. Però també d’estranyesa. Ella no ho entenia. Ja no li agradava? Què estava passant?, es preguntava. Va agafar la mà del Regino, se la va posar al genoll i la va pujar lentament fins a la part més flonja de la cuixa, a tocar del contorn de les minibraguetes. El Regino la va retirar a poc a poc, fent-la lliscar cama avall fins al turmell.

Hui no, Inés.

Per què?

No t’abelleix parlar? ¿No hi ha res de la teua vida que m’hages de contar?

Ella s’alçà del llit d’una revolada. Estava emprenyada. Havia pensat que les carícies eren un abans per acabar com acabaven sempre, rebolcats i dient-se tot el manual de porqueries sexuals. La meua vida? El Regino, callat, la mirava. Ho va dir nerviosa, fregant-se les mans. Va eixir de l’habitació i va tornar amb un cigarret que fumava amb neguit. No serà que et fa fàstic tocar-me? No era això i fins i tot li havia mostrat una tendresa desconeguda en ell. ¿Vols que et parle de la meua vida? Per què? Perquè li feia pena, però no li ho digué, i perquè pensava en Ketty, però per descomptat tampoc no li ho digué. Tenia ganes d’anar-se’n i ho hauria fet si el Messié no haguera estat al saló canviant amb destresa una tela. Una operació que dalt o baix li costaria una hora. Se sentí brut per tots els enganys que estava consumant; no tant pel quadro, que era de justícia retornar als propietaris originals, sinó per l’abús que li suposava dominar Inés, dona submisa i ara menyspreada en allò que ella esperava d’ell, del seu comportament masculí i sexual. Però coneixia la seua història i pensava que era això el que la subordinava. També per Ketty, per les nits que havien passat junts, l’esclat passional que havia tingut amb ella era el que ara li impedia el desig amb Inés. Vine, li va dir. Inés va apagar el cigarret, s’estirà junt al cos del Regino, que no s’havia llevat la roba, la va abraçar adherint-se a ella amb força, enganxant la seua cara amb la d’ella i llavors va notar les llàgrimes abundants d’Inés, que va plorar molt i durant molta estona.

Encara que ella ho ignorava era això el que necessitava, que algú com el Regino, una persona a qui admirava, l’abraçara com si comprenguera tot l’odi que havia d’excretar, tot el ressentiment familiar que covava, tota la infelicitat que acumulava. Aturar en sec la dissipació vital, parlar amb calma, desfogar-se. Inés es va encendre un altre cigarret i, ara més pausada, va relatar al Regino la vida amb son pare, els anys que havia passat trobant a faltar sa mare.

Tot i que ja devia fer estona que el Messié havia marxat de la casa, el Regino s’hi va quedar. Assegut a la capçalera del llit, la va escoltar amb una atenció que no li havia dedicat mai, perquè per primera vegada va observar en Inés no una dona excitant, que ho era i molt, sinó una persona fràgil i trencadissa, que amb un cigarret rere un altre, amb la veu de vegades esquerdada, amb aquella mena d’humilitat que caracteritzava els derrotats, no necessitava cridar l’atenció per a ser compresa.

11

Apreciat senyor Estornell,

Si està llegint esta carta és que estic morta. La vaig redactar quan vaig caure malalta, quan vaig intuir que la meua vida inútil arribava al final.

El primer que vull fer és agrair-li immensament que m’acollira com a una empleada normal a l’hotel, que em donara l’ocasió, almenys, de guanyar-me la vida. Ignore què hauria sigut de mi sense vostè, però mai ningú m’havia donat cap oportunitat de res. Tindre un treball era un fet d’una transcendència considerable per a mi. Moltes gràcies, senyor Estornell. Vostè ha sigut una persona determinant en els pocs moments feliços que he pogut viure. El fet, a més, de donar-me el lloc de telefonista nocturna, per a mi era magnífic, just perquè havia de tractar amb poca gent. No m’agradaven les mirades de sorpresa, sovint desagradables, que m’adreçaven els clients, per bé que n’hauria d’estar acostumada, ja que és com em mira tothom pel carrer. Em molestaven, però ho entenia: sols havia de posar-me davant de l’espill per a entendre-ho. Però quan a les deu de la nit arribava a l’hotel, entrava en una altra dimensió, com si aquell xicotet univers fora només meu. En eixe espai adquiria una altra personalitat.

Senyor Estornell, era l’únic lloc on em sentia bé. Millor que a ma casa. Allí tenia el record de mon pare. Un home que va morir de tristesa, que es culpava (com jo respecte a ell) d’haver tingut una filla que semblava un monstre diminut. Mon pare fou un home feliç fins que la meua desgràcia va començar a manifestar-se. Ma mare, una dona resignada, com totes les mares ho han estat i ho seran. No el culpe, però el seu sentiment, el dolor que l’aclaparava, encara va augmentar més el meu complex d’inferioritat, de vulnerabilitat, i va eliminar la possibilitat ni tan sols d’un mínim matís que ho fera tot més suportable.

És per això que li estic tan agraïda. Sense la seua compassió (diguem-ho així, compassió), la seua humanitat, probablement m’hauria mort també de tristesa. No li trobava sentit a res, perquè res era significant. La meua pròpia simplicitat em desconcertava. L’hotel ha sigut per a mi com una família, tots han sigut molt amables i el tracte sempre ha sigut normal, tot i la meua deformitat.

Però jo, senyor Estornell, he traït la seua confiança. Tenia un secret que podria haver-me endut a l’altre món (tant de bo n’hi haja un altre, per a mi seria com una segona oportunitat). No obstant això, vull contar-li-ho, no es mereix que l’enganye. I jo em sentiré, en estos moments tan decisius, més alleugerida pel deute que tinc amb vostè.

Mire, he fet una cosa molt grossa i desagradable: tenia un amant telefònic. Cada nit, de vegades de matinada, telefonava des de l’hotel a un veí del barri, un vidu de nom Santiago. Fèiem l’amor per telèfon. Com podia haver-ho fet, si no? Era l’única manera que algú m’estimara, m’adorara, em posseira sense conèixer-me. Sé que m’he comportat malament. No sap com he patit per haver-lo traït… i també a ell, ja que mai no ha sabut qui era jo, malgrat que insistia que ens trobàrem. Senyor Estornell, hi havia un home que m’estimava, que va establir una complicitat amorosa i sexual amb mi. Déu meu, em sentia tan normal!

Sabia que era un laberint sense eixida, una relació embullada, però no hi volia renunciar. He estat egoista, molt, l’he enganyat a vostè, a ell i, de rebot, a mi. No hauria d’haver viscut i potser no hauria provocat tanta desgràcia.

Sobre Santiago he de dir-li que mai no he parlat amb ell, vull dir que no ens coneixem en persona, per bé que ell m’ha vist alguna vegada pel barri. Una lil·liputenca no passa desapercebuda. Ell pensava, perquè li ho vaig fer creure, que jo era una dona d’aquelles que tallen la respiració, de malucs amples i pits poderosos; una dona, però, que no volia abandonar el seu marit ni el seu fill perquè la necessitaven. Tal vegada la mort m’arribarà en el moment just, a la mentida amb prou faenes li quedava recorregut. Mentre escric esta carta em descarregue una miqueta, si més no amb vostè. He abusat de la seua confiança i, francament, no sé què dir-li per tal que em perdone. Em sap greu, també, el mal que li he fet a Santiago. Tots els dissabtes m’allargava al bar del barri per vore’l, des de la vorera d’enfront, dret al taulell de fora del local, on esperava, com jo, la telefonada del dilluns.

He estat temptada d’enviar-li una carta amb una foto meua perquè sàpiga que no ha perdut res. Ben al contrari, s’alliberaria d’una broma de mal gust, però els dubtes m’aclaparen. Soc conscient que no tinc cap dret a demanar-li això després del mal comportament que he tingut, però pensant en Santiago li ho pregue de cor:

Voldria parlar vostè amb ell i dir-li que l’estimava molt? Que m’hauria agradat conèixer-lo, però que la malaltia m’ho ha impedit; que estava a punt de fer-ho, que volia fer-ho, almenys vore’ns cara a cara en persona, no res, uns minutets, però que les obligacions familiars, pel deure de fidelitat a un marit i un fill que em necessitaven…

En fi, es tracta d’una altra gran mentida, una més, però que repararà l’anterior i que retornarà les coses al seu lloc, d’on potser no haurien d’haver eixit. No ho faça per mi, no m’ho meresc, faça-ho per ell. Si més no, per a Santiago estimar haurà tingut un sentit. Seria molt injust no esmenar el mal que li he fet. M’ha donat els millors moments de la meua vida.

Gràcies una vegada més, senyor Estornell.

Milieta

P.D. No li ensenye una foto meua.

A les huit en punt del matí, Manuel Estornell entrava al seu despatx. Va obrir deu minuts les finestres per ventilar l’habitació i va seure a la butaca per repassar la comptabilitat de la setmana passada, com feia cada dilluns, separant les factures de la cafeteria, que n’eren moltes, de les de l’hotel, encara escasses en eixa època de l’any.

Pepín Puchades, l’encarregat de la cafeteria, va tustar a la porta tres vegades i sense esperar una resposta entrà al despatx. El director el va notar trasbalsat, ni tan sols havia pronunciat el protocol·lari bon dia. Senyor Estornell, digué anguniós, Milieta no ha vingut esta nit. Divendres passat, els de la recepció se’n van anar i ella encara no havia arribat. No li vaig donar importància, pensava que vindria més tard. Ara bé, si hi ha qualsevol problema, Milieta sempre avisa. Però al matí tampoc la vaig vore i això sí que resulta estrany. No ho havia fet mai.

Aleshores, Estornell va ordenar a l’encarregat que des de la recepció telefonaren a comissaries i hospitals. Abans, però, que Pepín isquera del despatx, va rebre una telefonada de l’Hospital General. Era el seu director, que preguntava per ell. Volia saber, també, si era familiar d’Emilia Pont Llorca. Estornell va aclarir la situació al director del General, que li anuncià la mort de la pacient aquella matinada, a les cinc i vint minuts. Estornell va preguntar si havia estat un accident, i el director, amb un llenguatge massa tècnic, li va explicar que Milieta feia mesos que patia un càncer de pulmó i que li havia rebentat l’artèria pulmonar. El director li expressà el seu condol. Ho lamente, no s’ha pogut fer més, tenia un tumor avançat. Estornell li ho va agrair i, abans de penjar l’auricular, el director de l’hospital li digué que la pacient havia deixat escrita una carta adreçada a ell.

Així que s’assabentaren de la notícia, Ketty i el Regino baixaren al despatx d’Estornell, al qual trobaren no sols trist sinó també fatigat, com si la mort de Milieta li haguera posat de sobte deu anys damunt. Si estava malalta, per què no m’ho digué?, feu el director amb actitud pesarosa. L’hauríem pogut ajudar, es va lamentar. Tenia càncer de pulmó, va afegir. Per què s’entestava a vindre a treballar amb una malaltia tan greu?

Per amor, respongué el Regino.

Per amor?, s’estranyà Estornell.

Ja no ho recordes?

De veritat, feu Ketty, creieu que ella, fins i tot malalta, venia per parlar amb ell?

Sí, absolutament, afirmà el Regino. No tenia telèfon a casa.

Que bonic, que grandiós, digué en veu baixa Ketty, mentre es portava les mans a la boca i caminava pel despatx impactada per la notícia. Fou aleshores que s’adonà que Estornell havia llevat la seua foto dedicada de la paret i va comprendre per què. També va entendre l’amor irrenunciable de Milieta i que ningú, absolutament ningú, tenia la facultat de privar-la del dret bàsic d’estimar.

Manuel Estornell no va comentar res més del tema. Va guardar totes les factures en un calaix amb un gest mecànic, lentament i amb la mirada esmaperduda. Potser encara estava processant la notícia, la incredulitat el dominava, també el dolor de no haver sabut què necessitava Milieta. A penes la veia. Quan ell se n’anava ella entrava i a l’inrevés. Tenien els horaris canviats, però se n’hauria d’haver preocupat més. Al cap i a la fi era una persona amb problemes especials. El Regino observà l’encaparrament d’Estornell i li va posar una mà al muscle. T’acompanyarem a l’hospital.

L’Hospital General, al barri de la Fontsanta (l’avinguda del Cid), s’havia construït l’any 1962. L’anterior, que es trobava al carrer Guillem de Castro, era un conjunt d’edificis que la Diputació provincial de València va enderrocar a fi d’emprendre una gran operació urbanística, aprovada l’any 1959, que constava de vint-i-cinc edificis amb una torre de vint pisos inclosa. Un pla urbanístic que arrasava pràcticament tot el conjunt. Malgrat que el complex sencer havia estat declarat Monument Històric Artístic Nacional el 1963, només se salvaren un gran edifici renaixentista, amb planta de forma de creu; el Capitulet, una capella on s’havia presentat per primera vegada als valencians i es venerava la Mare de Déu dels Desemparats; part d’un pòrtic, i restes disperses de l’antiga Facultat de Medicina i Cirurgia.

Les arrels del nou Hospital General es remuntaven a l’any 1409, quan fra Joan Gilabert Jofré havia plantejat que calia crear un lloc d’assistència per als dements necessitats sota el nom d’Hospital dels Pobres Innocents.

A la recepció, Manuel Estornell va preguntar pel director. Després de parlar amb ell, l’empleat els va indicar cap a on havien d’anar. El director els va rebre a la porta del despatx, juntament amb un zelador. De nou els va expressar el seu condol. Els va informar que Milieta s’havia desmaiat al carrer i que dos homes, un conductor i l’acompanyant, l’havien dut a l’hospital. Probablement, prosseguí el director, ella se sentia malament i venia per a ingressar-hi quan van succeir els fets. Els va preguntar si volien vore-la i tots tres van dir que sí. Llavors el director va lliurar a Estornell un sobre amb el seu nom.

El zelador els va acompanyar al soterrani. Van entrar en una sala de grans dimensions que feia una olor fortíssima de formol. Hi havia tres taules grans de marbre on es practicaven les autòpsies i una paret plena de neveres individuals. El zelador va buscar el nom d’Emilia Pont Llorca i va estirar de la maneta del nínxol. És un poc desagradable, els advertí el zelador sobre l’efecte de vore un ésser estimat en aquelles condicions ambientals. S’apartà per deixar que Ketty, el Regino i Estornell s’hi arrimaren. Mentre Ketty i el Regino guardaven silenci, Estornell va acaronar la cara de Milieta fent lliscar dos dits per una galta. Tenia un nus a la gola i els ulls brillants. Després d’una estona va dir en veu baixa: descansa en pau, Milieta, i se’n va anar cap a la porta.

De camí al cotxe del Regino li van sentir dir: l’ha matat la vida. Al vehicle, Estornell va demanar al Regino que llegira la carta, ja que no duia les ulleres. Ho feu lentament, posant les pauses allà on calia, però sense aguditzar encara més un drama que ja era prou trist. Quan va acabar, tots tres es quedaren en silenci, fins que Ketty digué que havien de parlar amb Santiago, que les darreres voluntats s’havien de respectar. Estornell va respondre que hi estava d’acord, que d’alguna manera li ho devia a Milieta, però que no sabia com fer-ho. Aleshores, el Regino va mirar Ketty: tinc una idea, però necessite la teua col·laboració.

Mearene René, minyona i persona de confiança d’Ava Gardner, va cedir davant dels precs de Beatrice, germana de l’actriu, que va insistir que havia de trobar-se amb ella de manera urgent. Si Mearene consentí a dir-li que havia viatjat a València fou perquè entengué que Bappie (així anomenava Ava la seua germana) sempre l’aconsellava bé respecte al seu treball, que, segons la minyona, l’actriu tenia absolutament abandonat. Mearene també li confessà el pseudònim que feia servir Ava.

Així doncs, aprofitant que havia d’anar a França, Bappie es va aplegar al Metropol. Allí, la germana i agent de l’estrella es va trobar amb la sorpresa del pentinat ros platí i les ulleres de carei que transformaven Ava en una dona d’aspecte formal, però lluny de la bellesa superba, aclaparadora que lluïa d’habitud. La va trobar canviada, amb una veu gens escanyada i un rostre relaxat i plàcid.

Comprove que és la primera escapada que et senta bé.

M’agrada la ciutat i la gent que he conegut. M’agrada l’anonimat.

Ho sé i me’n faig càrrec, però tens unes obligacions contractuals, al marge de problemes econòmics que si no soluciones es tornaran irreversibles. John (Huston) no para de preguntar-me per tu. També Terence Young.

S’havien reunit a la suite d’Ava. Quan Bappie va pujar, el Regino li va obrir la porta. L’actriu els va presentar. El falsificador la va saludar cordialment i se’n va anar. Si la germana havia viatjat des dels Estats Units potser tenien temes importants per tractar. Bappie va pensar que el Regino seria un altre amant esporàdic d’Ava. Li agradaven d’allò més els llatins, homes molt diferents de Sinatra. A propòsit de l’actor i cantant, Bappie va informar la germana que Frank l’havia visitada desesperat perquè no sabia res d’ella. Com que Mearene m’havia dit que havies vingut a València li ho vaig dir.

Per què?, s’emprenyà Ava.

Vaig acordar amb ell que et telefonaria, però que no vindria a vore’t. M’estimava més que es desfogara i no que fera una barbaritat, cosa que hauria atret la premsa. Si busques tranquil·litat és millor tindre Frank calmat.

No vull tornar amb ell.

No t’ho estic demanant. He vingut perquè reflexiones i tornes als estudis. De vegades, les absències són més significatives que les presències i la gent especula. Entenc que necessitaves un temps, però Madrid, els toreros (Luís Miguel Dominguín), les gresques i les borratxeres no són el més adient per a tu. Ara, a més, la hisenda espanyola t’ha denunciat. Ah, i un tal general Perón, segons m’ha contat Mearene. Has de tornar a casa i acceptar el paper que t’ofereix John. Té moltes ganes de treballar amb tu. Ava, t’interessa. És un director de prestigi.

Borratxo i amb les mans massa llargues.

Fins i tot així és un gran director.

Què vol fer?

Una gran producció sobre la Bíblia.

Li encantarà rodar Sodoma i Gomorra.

Ava, treballaràs amb Peter O’Toole, Richard Harris, el mateix John, George Scott…

Ah, no, a George no l’aguante. És un impresentable, un…

Parlaré amb John perquè el controlen. Mira, fa dos anys que no treballes. En tens quaranta-tres, has d’aprofitar…

Tranquil·la, Bappie, en poc més de cinc anys faré de mare de joves o de iaia de xiquets. Creus que em preocupa deixar de ser l’animal més bell del món?

El cinema també és imatge.

És a causa de la imatge que em trobe en esta situació.

No sols per això. Vas fer un gran esforç per a corregir els problemes de pronunciació, per a superar el temors davant de les càmeres…

Bappie, fes més de germana i no tant d’agent.

Faig les dos coses. Intente aconsellar-te el millor que puc, pensant en el teu futur. No vull que caigues en una dinàmica de desídia. Com més tardes a incorporar-te al treball més et costarà tornar-hi. Hauria pogut telefonar-te, però he preferit vindre, parlar personalment amb tu, perquè em preocupes. Ava, treballar amb John t’anirà molt bé per a reiniciar l’activitat. Tot açò, la germana va mirar per la finestra, no t’interessa. No és el teu món. Està bé que hages desconnectat un temps, però no pots allargar-ho més i malbaratar el treball de tants anys.

Si Bappie no fora la seua germana, la persona a qui devia tot el que era i representava en el cinema, no tan sols no l’hauria escoltat, sinó que ni l’hauria rebut. Ava estava farta de la rutina dels estudis, de la premsa, sobretot els paparazzi, de l’ambient que envoltava el gremi. Estava fatigada, i molt, de la vida que duia des de feia massa anys. Però la germana tenia raó: els deutes, hisenda, la vida, en fi, que durant dotze o tretze anys havia dut a Madrid potser generava més escàndols que tornar als estudis. Ser Ketty només era una estratègia de temporades curtes. Ser Ketty, tanmateix, ara li agradava i la coneixença d’un home com el Regino, no sols pel seu físic, sinó també per la seua forma de ser, en tenia bona part de culpa.

Quan començarà John el rodatge?

Molt prompte.

Encara necessite uns dies més ací.

Pel torero?

Quin torero? Riguino?, el que estava amb mi? Bappie, per l’amor de Déu, ell no té res a vore amb eixa colla de macarres.

Doncs t’agraden molt.

Cert, però els gustos i les circumstàncies canvien. Mira, Bappie, ell no sap qui soc. Només ho sap Astornal, el director de l’hotel, una persona d’absoluta confiança. Riguino ni s’ho imagina. Creu que soc una milionària casada, avorrida del marit. És divertit, no trobes?

Divertit, per què?

M’ha venut un quadro fals d’un pintor clàssic local.

Ava, és un delinqüent.

Potser, però amb classe. Està tan penedit que ara intenta per tots els mitjans tornar-me els diners.

No trobe divertit que t’estafen.

Bappie, no te n’adones que en realitat ell estafava una milionària nord-americana? Però quan m’ha conegut, se n’ha penedit. Quin estafador faria això? També és falsificador.

Has perdut el cap, Ava? Seria un escàndol majúscul si se n’assabenta la premsa. Per favor, fes la maleta i vine-te’n amb mi.

No puc.

No pots? Qui t’ho impedeix?

Una senyora que li diuen Milieta. Em necessita.

No entenc res.

Un dia t’ho explicaré.

Supose que la tal Milieta no sap qui ets.

No, per desgràcia. Però les dos en serem una.

Estàs bé, Ava? Et trobe… no sé… et trobe… com t’ho diria… espiritual.

Potser soc més humana, però no et preocupes. Dis-li a John que accepte el paper. D’ací uns dies tornaré. Ara no puc, em necessiten ací.

Espere que sàpigues què estàs fent.

Mai no n’he estat tan segura.

12

Ramon Lluch Oliva era un destacat comunista valencià, un dels homes de confiança de Santiago Carrillo en la guerra espanyola. Perduda la guerra, just després d’escapar d’una pena de mort, va reorganitzar el maquis a la regió de Llevant (l’Agrupación Guerrillera de Levante) abans que els sòviets n’ordenaren la retirada per un canvi d’estratègia política. Llavors, Ramon Lluch es va desplaçar a França, on durant un temps el va acollir el Partit Comunista francès.

A París conegué Olga Smirnova, una agent de l’NKVD, que va combatre a la rereguarda de les tropes alemanyes amb accions de sabotatge. Caigué ferida de gravetat i fou retornada a l’URSS. Així que es va recuperar l’assignaren a la unitat d’intel·ligència del tercer front ucraïnès, on va entrenar grups d’homes que havien de ser enviats darrere de les línies enemigues. Olga era molt apreciada pel camarada Stalin, que li atorgà l’Orde de la Bandera Roja i l’Orde de Lenin entre d’altres guardons fins que fou nomenada coronel del KGB (les dones no podien assolir el grau de general). Olga era vídua i va decidir dedicar la seua vida a la seguretat de la Unió Soviètica (la defensa patriòtica, en deien els jerarques soviètics). Dona valenta i d’un caràcter indomable, va escollir Ramon Lluch per a missions a l’exterior.

El fet que treballaren junts provocà que el director del KGB ordenara a Olga que es casara amb ell, un costum de l’espionatge soviètic, que no creia que la vida desordenada dels solters fora adient per a les missions tan arriscades que duien a terme. Amb tot, Olga estava enamorada de Ramon, un home alt i massís, un militant que havia donat mostres de valentia durant la guerra espanyola i també en les missions soviètiques i que, a més, estava avalat per Santiago Carrillo davant les autoritats del país. Tant de prestigi tenia la parella que tots dos es van salvar de les arbitràries porgues estalinistes, en una època en què dirigents històrics qualificats foren assassinats, sovint amb un tret a la nuca, sense un judici mínimament raonable.

Olga i Ramon treballaren primer a l’NKVD i després al KGB (Ramon, amb el grau de capità, sota les ordres d’Olga). Eren una parella d’absoluta confiança i prestigi en missions a Anglaterra, França, Alemanya Occidental i, sobretot, a Hongria on, gràcies a la tenacitat d’Olga, la Unió Soviètica pogué sufocar, l’any 1956, la rebel·lió hongaresa. L’ambaixador soviètic, Iuri Andrópov, dubtava si l’exèrcit havia d’intervindre o no, mentre l’oposició hongaresa cada vegada era més forta. Llavors, Olga Smirnova va viatjar a Moscou per convèncer Nikita Khrusxov, primer secretari del Partit Comunista de la Unió Soviètica (PCUS), que havien d’envair Hongria sense perdre temps si no volien perdre el país, perquè aquesta caiguda podia ser l’espurna que encendria tots els països de l’est d’influència soviètica. Khrusxov li feu cas i els tancs entraren a Hongria i sufocaren la rebel·lió.

Tanmateix, un any després, Nikita Khrusxov va destinar Olga Smirnova i Ramon Lluch a tasques burocràtiques, per bé que, transcorregut un temps, Olga va rebre l’encàrrec de preparar nous activistes. El dirigent els va dir que necessitaven i es mereixien un descans, però en realitat els volia apartar pel seu passat estalinista. A la Unió Soviètica, els temps estaven canviant i tothom abominava del Padrecito. De fet, Nikita Khrusxov, al vintè congrés del PCUS, va denunciar els crims de Stalin en una intervenció històrica, el 25 de febrer de 1956. El conegut com a «discurs secret», titulat oficialment «Sobre el culte a la personalitat i les seues conseqüències», consistí a denunciar la Gran Porga i va suposar el trencament amb els postulats de l’estalinisme. Els vells bolxevics que pertanyien al grup dels Processos de Moscou van ser rehabilitats. S’hi feren oficials més de set-cents mil assassinats de l’època de Stalin. Ni Olga Smirnova, ni Ramon Lluch hi estaven involucrats, però, tot i les heroiques missions que se’ls reconeixien, els adjudicaren tasques burocràtiques. Ramon, especialment, no ho va encaixar bé.

Ramon va guardar silenci, no es va queixar de la seua situació, i no obstant això, Olga el notava apagat. Sempre havia estat un militant d’acció, de poca formació teòrica. A més, el clima duríssim de la Unió Soviètica tampoc no l’ajudava a dur la situació amb més calma, i a mesura que passava el temps el seu pensament se l’emportava a la València que mai no havia pogut oblidar. Sempre havia niat en ell l’esperança de tornar, malgrat que una vida d’acció per la causa que estimava havia retardat la nostàlgia. Ho havia sacrificat tot pels seus ideals. Fins i tot la dona que estimava.

Quan venia de treballar en una faena que considerava absolutament inútil (fer i refer arxius, l’obsessió soviètica per tindre-ho tot escrit i arxivat), s’asseia vora la finestra hores i més hores contemplant amb la mirada perduda com queia la neu. Un dia darrere d’un altre recordant aquella dita valenciana: «dia que perds, no el recuperes».

Olga l’estimava, intentava fer-li la vida agradable planificant viatges per l’interior de l’URSS, però Ramon no havia sentit mai passió per ella. L’admirava molt, una dona valenta i decidida amb qui compartia ideals que creia indestructibles. Amb el temps, però, les creences de Ramon començaven a trontollar. Mai no havia estat segur de l’ajuda «irrenunciable» de la Unió Soviètica durant la guerra espanyola, una ajuda que sí que va arribar al bàndol feixista de part d’Itàlia i Alemanya; de la retirada dels maquis, l’única oposició armada contra el franquisme, ordenada per Stalin; de la revolta del poble hongarès contra el sistema comunista… Tampoc va entendre que Olga, ell i molts que s’havien jugat la vida tantes vegades pel país foren apartats. Ara tenia massa temps per a reflexionar. Olga també, però ella vivia a la seua terra, amb els seus costums, la seua família i els amics de sempre. I fins i tot amb el seu clima, per dur que fora.

Quinze anys després de la seua arribada a l’URSS Ramon no havia arrelat al país. Era tan diferent al seu! Tampoc els canvis socials en què havia cregut eren una realitat. No estava del tot decebut. Potser calia més temps perquè el socialisme, una doctrina ideològica nova, s’implantara en un país tan gran i divers. Ell, però, no havia lluitat i arriscat sovint la vida per acabar sent un buròcrata. Era comunista des de l’adolescència, volia continuar sent-ho, però no en una trista oficina. Trobava a faltar l’acció i, sobretot, malgrat que s’ho callava, el seu país i la dona que havia deixat per força, i de qui durant un temps va pensar que l’havia oblidat.

El grup de vivendes on residia Milieta es trobava al barri de Patraix i es deia Mare de Déu dels Desemparats. Fou construït per l’arquebisbe de València Marcelino Olaechea Loizaga, amb els diners de gent amb poder adquisitiu i la tómbola caritativa de la plaça de la Mare de Déu. El primer grup estava format per dos blocs de tres plantes, amb un total de 272 pisos de tres dormitoris i una superfície de seixanta metres quadrats. El preu de cada pis era de 57.000 pessetes a pagar en quaranta anys. Sovint el deute durava més que la vida del propietari.

El bloc de Milieta es trobava al carrer Pío XI, una prolongació del carrer Cuenca. El seu pis feia xamfrà entre els carrers Pío XI i Manuel Simó. El bloc es distingia dels altres perquè a la cornisa hi havia una capelleta de la Mare de Déu, i enfront una planta baixa que acollia un bar amb una gran finestra on els clients que no volien entrar-hi es prenien la consumició en un taulell de marbre que feia les funcions d’una minibarra.

Des de l’altra vorera, on Milieta observava Santiago els dissabtes, el Regino sotjava amb atenció l’home que, dret, fumava un cigarret mentre es bevia una cervesa al gallet. Vestia tot de negre, estava sol i el seu rostre semblava fràgil i trencadís. Molt trist. Una mirada perduda entre el trànsit del carrer.

Ketty no s’oposà en absolut a la idea del Regino per a solucionar el tema de Milieta amb Santiago. Ben al contrari, s’oferí entusiasmada a cedir la seua imatge per a la làpida de la telefonista nocturna. Així doncs, a la suite de l’actriu, el Regino li feu un munt de fotos de carnet, ja que també havia de fotografiar-la per al passaport i el DNI falsos. Per a la làpida es va recollir els cabells amb una cua. El Regino volia una imatge sense maquillar, discreta i tirant a domèstica. Una foto d’un dia faener qualsevol.

La idea del Regino encara necessitava més actors: el Messié faria de fill de Milieta i el falsificador i Manuel Estornell de germà i oncle, respectivament. Ketty, que els va dir que de jove havia fet d’actriu a la universitat, els va ensenyar a comportar-se davant d’un dol. Per primera vegada, l’actriu va dirigir: no calia afegir més dramatisme del necessari a fi de no «sobreactuar». S’hi requeria normalitat amb un fet que la «família» ja esperava, atès que sabien que Milieta estava malalta. Van assajar unes quantes vegades al despatx del director de l’hotel, que ara i adés murmurava açò no pot eixir bé i temia ensorrar encara més Santiago i no complir amb el desig de Milieta, amb la qual, segons reiterava, tenia un deute inajornable.

Abans d’acostar-se a Santiago, el Regino es va fumar un parell de cigarrets per a observar-lo. Semblava un home solitari. No parlava amb ningú i saludava alguns parroquians que entraven i eixien del bar amb un moviment del cap. El Regino ignorava si era una persona introvertida o bé si estava trist perquè feia dies que no sabia res de Milieta, però semblava un home acabat. Va creuar el carrer a poc a poc i es va aturar a un parell de metres de l’home.

Vostè és Santiago?

Sí, qui és…

Soc el germà de Milieta.

El Regino preferí presentar-se a boca de canó, ràpid i tan resolutiu que va desconcertar Santiago, que no sabia on posar les mans ni què respondre, com atrapat en la seua intimitat. Però el falsificador també ho va solucionar tal com ho havien assajat amb Ketty, sense embuts i al gra:

Milieta s’ha mort.

S’ha mort? Santiago deixà la botella de cervesa damunt del taulellet de marbre de la finestra. S’ha mort?, repetí i la seua cara reflectia un gest d’atordiment.

Feia temps que estava molt malalta.

De sobte, Santiago s’adonà d’altres aspectes de la trobada. Per què sap qui soc? Per què ha vingut a vore’m?

Una reacció que Ketty havia previst:

Perquè ella ens ho va demanar. L’estimava molt. Com que quasi som de la família tutegem-nos. Mira, aprofitant que el meu cunyat no està davant, et diré que les últimes paraules, quasi el darrer sospir, foren per a tu: Santiago, amor meu. Ací, el Regino desobeí les indicacions de Ketty de no dramatitzar en excés. Però als assajos no tenien Santiago davant, com ara el tenia ell, i cregué oportú alleugerir-li la tristesa, el xoc brutal de la notícia.

Amb confiança…

Em diuen Toni.

Toni, jo també l’estimava molt. No saps què hauria donat per estar al seu costat en els darrers moments. Però ella…

Estava casada. El meu cunyat, per desgràcia, és un home malalt a qui Milieta de cap de les maneres volia abandonar.

Ho sé, i això encara li dona més valor moral. Quina gran dona he perdut!

Ho era. Molt. Per cert, el meu cunyat no sap res de l’afer entre vosaltres dos.

Me n’alegre. Per la meua part no tenia cap intenció de fer-li mal. Va beure un glop de cervesa, potser en necessitava una altra o una beguda un poc més forta. Estic destrossat, ni he pogut ajudar-la i ni tan sols l’he pogut conèixer en persona, just ara que ella pensava que ens podríem trobar almenys per vore’ns les cares.

Ho sabem.

Escolta, Toni, quan dius ho sabem a qui et refereixes?

Al seu fill, a l’oncle de més confiança de Milieta i a mi.

Supose que el marit…

No, com t’he dit no en sap res. Està malalt i…

Sí, sí… per descomptat. No vull causar-li cap problema. Em doldria molt i ja tinc suficient tristesa. Sabia que li passava alguna cosa. Estos dies sense telefonar-me, tenia el pressentiment…

Santiago, vols conèixer Milieta encara que siga en una foto?

En portes alguna?

No, ara mateix no en porte cap damunt. Però al cementeri, que el tenim ací a prop, li n’hem posat una a la làpida que transmet la seua vitalitat. Milieta estaria contenta que la visitares. El seu fill i l’oncle estan allí.

Vols dir que em rebran bé?

I tant! Has sigut l’alegria d’ella durant els últims mesos. T’estem molt agraïts.

Realment sou una família molt tolerant. Santiago, amb la veu entretallada, sanglotant.

També estem complint l’última voluntat de Milieta. Sentim molta pena que no vos trobàreu, però com que ella estava tan malalta potser no volia que la veieres amb la cara una miqueta desmillorada. Tal vegada per això retardava el moment de trobar-vos.

Ara ho entenc. Santiago es refregà els ulls amb un mocador. Toni, vull vore la teua germana.

El Regino i Santiago accediren al cementeri general de València per la porta principal, a la plaça de Santo Domingo. A la part interior, a la dreta, una placa deia «Timbre de alarma. Llamar en caso de quedarse dentro del cementerio». A l’altre costat hi havia el conegut popularment com el cementeri protestant, és a dir, el Cementeri Britànic, i el Cementeri Civil, inaugurat el 1892. No estaven oberts al públic. Anaren pel passeig central, a una banda i l’altra hi havia làpides a terra fins a la capella, i a l’esquerra, un carrer amb fileres de nínxols a banda i banda que desembocava al Pati de Columnes. Si fa no fa a la meitat del pati estava soterrada Milieta. Mentre s’adreçaven al cementeri, el Regino va explicar a Santiago que la seua «germana» era una dona molt faenera, que li agradava d’allò més la cuina. I que, a pesar que estava enamorada de tu, mai no va descuidar les obligacions que tenia amb el seu marit, confessió que va entendrir encara més l’opinió que de Milieta tenia Santiago.

Des de feia dalt o baix una hora, Manuel Estornell i el Messié, amb abrics grisos amb una cinta negra al braç esquerre, esperaven l’arribada del Regino i l’acompanyant, si és que l’havia convençut que hi anara. Estornell, neguitós per la trobada, alliçonava el Messié en el comportament moderat que havia d’observar. Com menys parles millor, l’aconsellà el director de l’hotel.

Ketty havia maquillat un poc la cara del «fill» per tal de llevar-li uns pocs anys, tot i que el Messié en tenia díhuit i a penes s’afaitava. Així que Estornell va vore el Regino, tots dos adoptaren un posat pesarós de cara a la làpida, que estava a la segona filera amb el nom i cognoms, la data de naixement i la mort i la foto d’una Ava Gardner amb ulleres senzilles de metall i els cabells recollits en una cua.

Quan arribaren, Santiago va mirar de fit a fit el Messié, potser buscant-hi el rostre de Milieta, que encara no havia descobert. Uns segons després s’arrambà a ell i tots dos es van abraçar amb sentiment. Amb gestos, el Regino reclamava al Messié que fera un esforç per plorar, unes llagrimetes si més no. Quan es van separar el «fill» de Milieta va traure un mocador per torcar-se els ulls encara que els tenia secs. Estornell li allargà una mà a Santiago i encaixaren en silenci. El director estava realment dolgut i alhora preocupat que tot aquell teatre no semblara fictici. I no ho fou, en absolut, perquè així que Santiago veié la foto de Milieta a la làpida es va quedar bocabadat de la bellesa de la seua amant. Malgrat que se l’havia imaginat de moltes maneres, i sempre atractiva, la realitat de la foto, tot i els esforços de Ketty d’aparentar normalitat, superava amb escreix els encants que havia somiat. Santiago va dur una mà a la foto de la làpida i amb els dits va acariciar els relleus del vidre que la cobria. Milieta… murmurà, Milieta meua… Ets la dona més bonica del món.

El Messié, Estornell i el Regino no sabien què fer i per això els va semblar que el silenci era la millor i única actitud de respecte que calia davant de l’única persona que no actuava. Santiago romangué uns minuts tocant la foto de «Milieta» mentre els altres el miraven amb una espera tensa. A la fi, Santiago es va girar cap a ells i digué al Messié: No pots imaginar-te com estimava ta mare.

Ho sabem, s’avançà el Regino a la previsible falta de recursos verbals de l’afillat. Volem que tingues un record seu. Llavors Estornell va traure una foto de Ketty amb els cabells una mica embullats i la roba baldera per dissimular els pits i disminuir el volum dels malucs.

Santiago la va rebre com si fora el Sant Grial. La va contemplar, la va besar i un parell de llàgrimes caigueren sobre la cara de Ketty.

És de l’any passat, feu el Regino, d’abans que li diagnosticaren la malaltia.

Gràcies, vos estic molt agraït per la vostra comprensió. No entenia per què no es posava en contacte amb mi. I ara, tot i que ja sé que s’ha mort, l’he recuperat almenys en esperit. Va tornar a mirar la foto: Milieta, sempre estaràs amb mi. Quin dia va morir?

Fa dos dissabtes.

Doncs el primer dissabte de cada mes celebraré una missa per a mantindre viu el seu record, digué Santiago. M’agradaria que vinguéreu. Ara mateix em sent com un familiar més. També m’agradaria conèixer el seu home. Ens agermana que els dos hem patit una desgràcia irreparable. Supose que ell també se l’estimava.

Sí, molt, feu Estornell.

El problema és que pateix una malaltia, afegí el Regino, i les emocions fortes el perjudiquen. Potser és millor que no sàpiga res, Santiago. Pel que fa a les misses, a la família tenim un capellà —el Regino pensà en el pare Rafel— que el primer dissabte de cada mes celebrarà una missa en record de Milieta a l’església de Sant Agustí.

Una gran església, digué Estornell.

És el que ella es mereixia. De les despeses, me’n faig càrrec, s’oferí Santiago.

No, de cap de les maneres. Intervingué el Regino. Això és cosa nostra. Va mirar els altres dos, Estornell li feu un lleu senyal que ja era suficient. Supose que voldràs quedar-te una estona sol amb Milieta.

Sí, vull dir-li totes les coses que no he pogut expressar-li. Vindré sovint i li portaré flors. De nou Santiago es va abraçar al Messié, que encara duia el mocador entre les mans. Després va encaixar amb Estornell i el Regino amb un sentiment sincer. Es van acomiadar i se’n van anar, mentre Santiago, alternant la mirada entre les dues fotos, la que tenia a les mans i la de la làpida, lamentava la pèrdua de Milieta. Com més la mirava més es planyia de no haver tingut aquella dona entre els braços.

13

Vols dir que he de celebrar una missa per a una senyora que li diuen Milieta, el primer dissabte de cada mes, just el dia que descanse, amb assistència de l’amant, de qui m’has jurat que només es relacionava amb ella per telèfon, però que el seu marit no ho sap, perquè no existeix, i la foto de la làpida correspon a una senyoreta amiga teua i… Para ja, Rafel, digué el Regino, fots la missa, te pague i punt. Regino, és que això que em demanes no té ni cap ni peus! És que en comptes d’una missa semblarà una obra de teatre. És just això el que et demane: que en sigues l’actor principal. Espiritualment parlant, replicà Rafel, és il·legal. Només falta que se n’assabente l’arquebisbat, amb lo fitxat que em tenen, que celebre funerals falsos. No té res de fals, Rafel, la difunta i l’amant són autèntics. La resta, atrezzo.

Mira, ací tenim Mari Carmen.

Mari Carmen era la infermera de l’orfenat que coneixia Rafel. Tots dos l’observaven des del cotxe del Regino. Estaven aparcats a l’avinguda de Giorgeta, una de les artèries principals de la ciutat, cantonada amb el carrer d’Albacete. Era una dona molt prima i baixeta que buscava les claus en un portamonedes. Rafel i el Regino baixaren del cotxe, Mari Carmen s’aturà davant del portal d’un edifici, va encaixar la clau al pany. Rafel la va cridar. La dona, astorada, es va girar amb una mà al pit.

Pare Rafel, què passa?

Tranquil·la, tot en ordre, però volem parlar amb tu. Et presente el meu amic l’inspector de policia. Això no estava en el guió, pensà el Regino, que va encaixar amb Mari Carmen, de cinquanta anys, si fa no fa. Pare Rafel, ja sap que no el puc ajudar. Dona, a mi no, però a la llei… digué assenyalant el Regino. Passen, per favor, feu Mari Carmen obrint la porta, no ens convé estar ací al carrer. No em retinguen molt de temps, que si no li faig el sopar al meu home es posa potrós. Així que vostè és inspector de policia.

Sí, senyora.

És tan jove.

Perquè és molt llest i aprova totes les oposicions, intervingué Rafel. Mari Carmen, l’inspector és una persona de confiança. Li he contat el que em vas dir i sembla que és un assumpte molt greu. Pare Rafel, vostè sap que n’hi ha gent de pes ficada. No sols m’estic jugant el lloc de treball. La dona sospirà. No sé per què li ho vaig dir, acabarà posant-me en un embolic gros. Escolte, feu el Regino, entenc que vol privacitat. No ha de patir per això. Tot el que em diga serà absolutament secret. De fet, a la comissaria no ho sap ningú. Esta investigació serà cosa meua. De veritat, estiga tranquil·la.

Gràcies, inspector. Diga’m.

Només necessite una cosa.

Només una?

Molt simple i fàcil. Probablement hi ha una persona que és la que porta, per entendre’ns, el material. Esta persona deu estar en contacte amb el director de l’orfenat. Molt possiblement siga una persona aliena al centre que es deixa caure allí de tant en tant. Sí, n’hi ha una, respongué la senyora, però no té relació amb el director, sinó amb un dels metges de la infermeria. ¿Estem parlant d’un metge que no té un horari fix? En efecte, inspector. És l’únic que no en té. Com ho sap?, preguntà la dona. Perquè s’ha de dedicar a assumptes més importants. Mire, prosseguí el Regino, el que li demane és que li indique al pare Rafel qui és eixe individu. Només això.

M’està parlant de l’individu que ve de tant en tant?

Un veí, una persona d’edat avançada, que baixava per l’escala s’aturà enfront d’ells. Li barraven el pas de la porta.

Disculpe, senyor Eugenio. S’apartaren. Bona nit, contestà l’home. Va eixir.

Mari Carmen li repetí la pregunta al Regino: ¿es refereix a la persona que ve de tant en tant?

Sí, o al metge que contacta amb ell. Qualsevol dels dos em va bé.

Serà més fàcil que li indique qui és el metge. Ve quasi tots els dies.

Perfecte. A partir d’ací vostè no ha d’intervindre per a res més. Li insistisc en el fet que hi haurà privacitat absoluta.

Gràcies, inspector…

Per la seua seguretat, no cal que li diga el meu nom. Bona nit, senyora, i agraït per la seua col·laboració. Mari Carmen va pujar escales amunt. El Regino i Rafel s’adreçaren al carrer en direcció al cotxe. Hi van entrar. Conec les dones, si no t’haguera presentat com un inspector no ens hauria dit res. El Regino somrigué: així que coneixes les dones… Un moment, abans de posar-me els hàbits tenia el meu públic. Parlant d’hàbits, no vages a l’orfenat amb la sotana, series molt identificable. On et porte? A l’església de Sant Agustí. Hui òbric el confessionari. Tindré un munt de clientela esperant-me. I afegí: no m’ho lleve del cap.

Què?

Això que m’has comentat de la missa mensual per a la senyora Milieta, amb el suposat amant telefònic, el marit invisible, la foto a la làpida d’una amiga teua encara viva… També prendreu la comunió?

Com que no hi ha hagut contacte carnal, l’amant la pot rebre.

Depèn, de pensament i paraula també és pecat.

Venial o mortal?

Ara no ho recorde.

Tu ets un capellà liberal.

Sí, sí… però que passe pel confessionari. Res de confiances.

Supose que vols que et conte la història amb pèls i senyals.

Pel que m’has dit, no hi deu haver molts pèls.

Vladimir Semitxastni era director del KGB, el segon home més important de la Unió Soviètica. Era una persona que consensuava poc les decisions que havia de prendre amb els díhuit directoris de l’organització, conscient que si hi havia un problema, un error greu, el responsable en seria ell. Tanmateix, per al dossier que tenia damunt de la taula sobre Paul Fischer, exgeneral de la Wehrmacht que, amb Wernher von Braun, havia construït els coneguts míssils balístics V2, necessitava l’opinió del Primer Alt Directori, encarregat de les operacions a l’estranger. Així doncs, es va reunir amb el seu responsable, el coronel Ivan Pankratov, que ja tenia notícia de l’afer i que, molt probablement, Semitxastni el requeriria. Tots dos es coneixien de molts anys i prescindien del formalisme «camarada» que tant s’usava en tots els organismes del país.

Vull que m’expliques, preguntà el director del KGB, per què és tan important este nazi de merda? Semitxastni, que havia rebut totes les medalles a les accions heroiques de la Segona Guerra Mundial, la Gran Guerra Patriòtica, que en deien els soviètics, no entenia —ningú li ho havia explicat— per què en comptes de matar Paul Fischer, l’havien de segrestar, tindre cura de no fer-li mal i traslladar-lo a Moscou.

Encara és el millor enginyer aeroespacial del món.

Però vol treballar per a nosaltres?

No… Bé, no ho sabem exactament. L’hem de segrestar abans que els nord-americans i els britànics s’assabenten que ha eixit de l’Argentina.

Això sembla la subhasta d’una rata nazi.

Una subhasta que només té tres eixides: convèncer-lo, segrestar-lo o matar-lo. Personalment descartaria la primera. En eixe aspecte, els americans tindrien avantatge.

I per què no ho han fet fins ara?

Perquè no l’han trobat a l’Argentina, tot i que van fer una recerca minuciosa.

Què hi feia, allà?

Estava subvencionat per jerarques nazis milionaris per tal de revifar la indústria militar alemanya, per si assolien de nou el poder.

Pankratov, no et sembla estrany que no s’haja oferit a treballar per a Occident?

Realment és estrany. Ara mateix no sabem per què. Potser no es tracta d’una qüestió de diners. La impressió que tinc és que no vol col·laborar amb Von Braun, que treballa per als nord-americans. Fischer fou l’artífex del V2, però l’èxit se l’emportà Von Braun. Però no és simplement per este fet. Segons ha revelat Fischer, molts dels míssils no impactaren a Londres per culpa de Von Braun i el general sospita que els sabotejava, i per això, després de demostrar als nord-americans com ho feia, ara treballa per a ells.

És veritat?

D’entrada són suposicions, però el fet és que Fischer no s’ha oferit als nord-americans. D’altra banda, els informes que tenim d’ell és que és un anticomunista visceral.

Francament, jo el liquidaria i punt. Un nazi menys.

El necessitem, Vladimir. Esta gent té un ego anormal. Potser si li oferírem un bon projecte el podríem convèncer.

Un bon projecte i luxes.

Per descomptat. És un faldiller.

Ja has pensat en este aspecte?

En principi, no. Però si tinguérem èxit i el portem se li oferiria companyia femenina de l’escola d’espies sexuals.

I per què no les usem com a esquers?

Desconfiaria absolutament. El més oportú és oferir-li un bon projecte. D’altra banda, tenim l’agent apropiat. Un exiliat de nom Ramon Lluch Oliva, marit d’Olga Smirnova.

Apartada per estalinista. I ell?

Ideològicament estava subordinat a ella. Era i és un home de confiança de Santiago Carrillo. A més, les últimes informacions que tenim sobre Fischer és que està refugiat a València.

Com ho sabeu?

Tenim un infiltrat a les altes instàncies.

Com d’altes?

Just on cal en este afer. No conec tots els detalls, però sé que és una font, segons m’han dit, segura i indispensable. D’altra banda, l’agent espanyol és valencià.

Tinc entès que Olga i ell feien una bona parella professionalment parlant.

Tu ho has dit, professional. Els millors. Voràs, l’he temptejat sobre l’afer, perquè em sembla el millor home per a esta operació. Hi està d’acord. A través del Partit Comunista espanyol manté contactes amb cèl·lules de València. Tindria suport…

No és millor enviar un grup del teu directori? Tenen molta experiència i…

La CIA i els britànics els detectarien de seguida. Ha d’anar el valencià, només ell. Sol és més fàcil que passe desapercebut.

Sense la Smirnova? Ho sap ella?

Sí. Li ha costat d’entendre que no participaria en això, però està d’acord. Ell també.

L’heu rebutjada perquè era estalinista?

En absolut. Hem dissenyat l’operació en termes estrictament professionals. Estem segurs que la CIA i els britànics fins i tot la tenen controlada a Moscou.

I a ell no?

Fa anys que treballa en un arxiu. Realment, li vam fer una putada. És un home d’acció. Comprova-ho al seu dossier. En canvi ella, d’alguna manera, encara està activa a l’Escola d’Espionatge.

Em sembla una operació excessiva per a només un agent.

Alguns militants del PCE a València tenen experiència de l’època de l’Agrupación Guerrillera de Levante.

Que el camarada Stalin es va carregar.

Millor que deixem de banda els errors de Stalin. Necessitaríem tot el dia. Vladimir, vull fer-te una pregunta. Has gravat esta conversa?

No. Només la coneixem tres persones: el de dalt, assenyalà el sostre, tu i jo. Però el responsable ets tu. I això no calia gravar-ho, ho sap el secretari general.

Qui ets?

La pregunta de Ketty va sorprendre el Regino, assegut en una taula a la suite d’ella, mentre intentava desenganxar una foto per a incrustar-ne una altra en un passaport fals. Seia d’esquena a Ketty, estirada al llit. Es va alçar i se li va acostar descalça i en silenci. Li va fregar pausadament el coll, submergint els dits entre els seus cabells.

Qui ets, Riguino?

La va mirar, s’encengué un cigarret i de nou va maldar per fer l’operació delicada de substituir una foto per l’altra.

Vens quadros, falsifiques documents, et dediques al joc de manera professional, retrates senyores de la classe alta, et conviden a les seues festes… Fas alguna cosa més? Diria que sí, diria fins i tot que el sorolla que m’has venut és teu. Llavors el Regino va girar el cap per a contestar-li, però ella li va tapar la boca. M’agrada el quadro. Encara m’agrada més si l’has fet tu.

No és meu. Li va apartar la mà de la boca sense soltar-li-la. És d’un falsificador amic meu. Jo també ho soc, de falsificador. El Regino va anar a l’armari rober, en va despenjar una americana i de la butxaca interior va traure el xec amb què Ketty li havia pagat el sorolla. Li’l va allargar. No te’l puc cobrar, ni tan sols l’he falsificat jo. Si no l’agafes el trencaré. Encara que sigues milionària no el vull. Em sentiria brut.

Anit, quan et vaig preguntar d’on venies em vas dir que t’havies reunit amb un capellà que vol construir una casa d’acollida.

Rafel.

El pare Rafel, exacte. Eixe xec és la meua contribució. És una solució justa.

Ho és, afirmà el Regino tornant el xec a l’americana. Va agafar el cigarret del cendrer, feu una llarga xamada. Per què vols saber qui soc? Un dia tornaràs al teu país, amb el teu marit i els teus fills i ja no en sabrem res l’un de l’altre.

Per què creus que no ens tornarem a vore?

Conec estes històries, quan passa el temps pertanyen a una esfera irreal.

En queden els records.

I darrere d’ells arriba la nostàlgia. I potser la malenconia.

En tens?

De vegades recorde com hauria pogut canviar la meua vida si haguera sigut un individu normal. Amb el cap cot, fumant, el Regino inicià un passeig per dins de la suite. Fa anys vaig estimar una dona del meu barri. Li diuen Isabel, una dona extraordinària que no sols m’estimava des que érem adolescents, sinó que creia en mi a ulls clucs. Per alguna raó que soc incapaç d’escatir, a poc a poc la relació em va anar asfixiant i me’n vaig allunyar, o més aviat vaig fugir sense donar-li cap explicació. Vaig ser un covard, no sabia què dir-li perquè ni jo mateix entenia el meu desassossec. L’estimava, de veritat, però m’era impossible fer la mateixa vida que tothom. No em veia amb cor de fer de pare, de marit, de persona normal en definitiva. Potser era això, no ho sé.

O potser estaves protegint-la de tu mateix.

No ho sé. De vegades encara ho lamente, però soc conscient que cometria un greu error si ho intentara de nou amb una altra dona.

Ets d’històries curtes, però quan s’acaben les enyores.

Si em passa amb tu aniré al cementeri, a la làpida de Milieta, per a recordar-te.

Quina paradoxa més bonica, pensà Ketty. Dos homes, Santiago i ell, recordant dues dones que no eren qui ells pensaven. Els records també falsificats. I seràs feliç?, feu ella.

No m’ho preguntaré.

Per temor a la resposta?

És possible. Tampoc no sé per què necessite viure contínuament en el risc. Potser perquè la vida em resultaria molt buida i si estic a tot arreu me n’oblide. El Regino s’arrambà a Ketty, li va posar les mans als muscles. Quan te’n vages et trobaré a faltar, però quan abans ho faces millor.

Creus que l’únic que necessita el risc ets tu?

Tens una vida.

No saps res de mi, però jo ho sé gairebé tot de tu. No pots amagar-ho tot, intentar sempre anar arran de l’ombra. Jo he hagut de representar molts papers… per la vida social que faig, és clar. Tinc bona intuïció amb les persones que conec. M’agrada com ets, per això vull saber-ho tot de tu.

Et falla la intuïció amb mi?

La meua intuïció no ho sap, ho sospita.

Vine. La va agafar de la mà i la va arrossegar fins al sofà. Anit et vaig dir que m’havia reunit amb el pare Rafel.

En efecte, el Regino, després de parlar amb la infermera de l’orfenat, afer que també va contar a Ketty, va deixar Rafel a l’església de Sant Agustí. Tot seguit va aparcar el cotxe al carrer Bailén i s’adreçà a l’hotel. A la recepció tenia una nota de l’Espanyol Martínez: necessite parlar amb tu. És urgent. Vine a l’hotel Inglés. Martínez l’esperava amb un altre home, que, assegut, semblava d’alçada estàndard i ben cepat. Era Rafi Eitan, l’home que va comandar la captura del nazi Adolf Eichmann en un suburbi de Buenos Aires l’11 de maig de 1960. Martínez li’l va presentar amb un altre nom i, per descomptat, no li va dir de qui es tractava, tot i que era obvi que pertanyia al Mossad, com Martínez, per bé que ell s’ocupava de l’espoli nazi.

L’any passat, digué el Regino a Ketty, vaig decidir fer una aliança amb Elmyr de Hory, un falsificador que viu a Eivissa.

Quan començares a falsificar?, li preguntà Ketty.

Ho tenia al cap des de feia molts anys. Quan feia el servici militar, un coronel va vore un dibuix meu d’un cambrer de la cantina de Capitania General. Li va agradar i em va preguntar si retrataria la seua dona i les filles. Vaig respondre-li que n’estaria encantat, per bé que jo no m’hi dedicava. Però això no li ho vaig dir. Per a mi suposava una gran oportunitat de deslliurar-me del tedi de fer el soldat a l’oficina on treballava (es deia Hojas de Servicio). Una burocràcia horrorosa. L’endemà vaig acudir a sa casa i vaig descobrir una pinacoteca interessant.

Ariel, va dir l’Espanyol Martínez referint-se a l’home que l’acompanyava, ha vingut per un afer important en què he pensat que ens pots tirar una mà. Li he dit que tens un vast coneixement de la ciutat. També li he explicat l’acord que tenim sobre les falsificacions, per tal que sàpiga que ets una persona de la meua confiança. Disculpa, ¿vols prendre alguna cosa?

Una copa del vi que vos han servit.

En aquella casa hi havia dos quadros que em van cridar l’atenció.

Per què?, volgué saber Ketty.

No era cap expert en pintura clàssica, però de seguida em vaig adonar que tenien un gran valor. Vaig esbrinar que pertanyien a l’escola flamenca. També tenien quadros de pintors locals, com ara Sorolla, de qui m’he fet un especialista.

Però m’has dit que el meu no l’has falsificat tu.

No, ho ha fet un amic meu. Jo estava en altres afers més prioritaris. De fet, eixe quadro estava destinat al general Francisco Moreno, però…

Aparegué una milionària, somrigué Ketty, i vas aprofitar el moment d’augmentar-li el preu.

El tal Ariel observava, gairebé radiografiant-lo, el Regino, que ignorava si parlava francès, l’idioma que feia servir amb Martínez. Mira, això que volem demanar-te és un poc arriscat, per tant no entra en el marc de col·laboració que tenim tu i jo. Entendré que no vulgues participar-hi.

Quants dies fa que este senyor és a València?

Quinze, contestà Ariel en francès.

I no n’has tret l’aigua clara.

No.

Què esteu preparant?

El segrest d’un nazi anomenat Paul Fischer, tot i que suposem que utilitza un altre nom. Sabem, perquè m’ho ha dit Martínez, prosseguí Ariel, que tens relacions amb el bo i florit del feixisme local.

Relacions artístiques… i comercials. Martínez i jo tenim un acord.

Quin acord teníeu?, preguntà Ketty.

Un temps després de visitar la casa del coronel i retratar les filles i la senyora, la família em feu confiança. Em van presentar altres famílies de l’alta societat valenciana i també en vaig retratar alguns membres: les mares de militars i alts funcionaris judicials o bé les seues senyores. Llavors vaig ordir una estratègia amb dos lladres, un d’ells, el meu ajudant el Messié, a qui ja coneixes.

El «fill» de Milieta.

Això mateix. Ells robaven els quadros i jo els falsificava. L’autèntic el veníem a l’estranger i el fals el retornàvem al propietari previ pagament. El més sorprenent de tot és que no ho denunciaven. L’estratègia, però, va canviar quan vaig conèixer Elmyr de Hory. Vaig fer un tracte amb ell que consistia en l’intercanvi de quadros autèntics. Li vaig portar un quadro de l’escola holandesa i temps després, quan ens trobàrem de nou, hi havia amb ell un individu que es feia dir l’Espanyol Martínez, un membre del Mossad encarregat de recuperar l’art que els nazis espoliaren als jueus. Em va demanar ajuda perquè jo coneixia algunes de les cases on hi havia quadros clàssics que provenien de l’espoli.

Sí, conec el vostre acord, respongué Ariel. I en nom de la meua organització t’ho agraïsc.

Li vaig dir que sí, que l’ajudaria, continuà el Regino. Ketty l’escoltava atentament. Martínez em va dir que ens pagarien, a mi i al Messié, i també que ens ajudarien a falsificar quadros d’artistes locals. Per cert, el teu sorolla és seu.

Però tu també en falsificaves, no?

Sí. Vaig aprendre molt amb ell. Un dia em va regalar centenars de documents d’identitat espanyols autèntics en els quals només havies de posar les dades, com ara el document nacional d’identitat que t’he fet.

Tot i que sé que t’ho paguen, afegí Ariel, cosa que em sembla bé, si ara ens ajudes, estem disposats a recompensar-t’ho.

Encara no m’has dit què he de fer.

Posar en alerta tots els teus contactes.

A qui han de buscar?

Un individu alt i ros de nom Otto Skorzeny. És un coronel de la Wehrmacht amb residència legal a Espanya. Protegit pel règim. Fa servir el seu nom autèntic.

Sé qui és. He jugat al pòquer amb ell.

No me n’havies dit res, se sorprengué l’Espanyol Martínez.

No sabia que el buscàveu. A més, m’heu dit un altre nom.

Otto ens portarà a Fischer.

Otto té amistat amb el general Francisco Moreno, explicà el Regino.

El tornaràs a vore?

No puc saber-ho. Al general, segur. No obstant això, tinc una informadora a la casa del general.

Quanta gent tens?, preguntà Ariel.

Suficient.

Ok, entenc que no vulgues revelar-ho. Pagarem a tots els que intervinguen en la missió.

Crec que vas fer bé d’ajudar l’Espanyol Martínez, aprovà Ketty. És just per tot allò que els nazis feren als jueus.

Estic d’acord, però és que ara, anit, abans de vindre a l’hotel i vore’m amb tu, m’han demanat que els ajude de nou.

L’Espanyol Martínez?

I un tal Ariel, que sembla algú important.

Què volen?

Segrestar un nazi de nom Paul Fischer. Potser la mateixa operació que van dur a terme amb Eichmann a Buenos Aires. Però primer hem de trobar Otto Skorzeny. Ell ens portarà a l’altre.

Per què t’ho demanen?

Perquè tinc molts contactes. Conec Skorzeny. Fa uns dies vaig jugar a cartes amb ell a la casa del general.

Ho has de fer, Riguino.

El Regino es va beure la copa de vi d’un glop. Ariel l’observava de cua d’ull, com esperant una resposta. Sí, heu de pagar a tots els meus contactes, al cap i a la fi assumeixen un risc. Done per descomptat que no han de saber la finalitat de l’operació.

No cal, els evitarem problemes. Al marge de pagar-los a ells, també volem fer-ho amb tu.

A mi només m’heu de pagar amb un favor. Hi ha un periodista, Miguel Ruiz, que freqüenta la cafeteria de l’hotel Metropol. És columnista de la vida social de la ciutat, però em sembla que això deu ser una tapadora. Darrerament em segueix i és possible que siga un informant de la Politicosocial. Si és així serà un inconvenient, un destorb per a mi i els meus contactes. Podeu fer alguna cosa?

Desapareixerà, feu Ariel.

Home…

Temporalment, aclarí Martínez.

Que torne sa i estalvi, però menys xafarder.

Això pretenem.

El Regino es va alçar. Martínez i jo estarem en contacte, digué mirant Ariel. Ell i jo ens fem passar per marxants i no cridem l’atenció. Va encaixar amb tots dos, com una forma de segellar un compromís. Va eixir de l’hotel Inglés en direcció al Metropol.

Bé, feu el Regino amb un sospir, ja saps qui soc.

Ho intuïa, però m’ho has contat tot?, preguntà Ketty amb un punt de desconfiança i una mirada irònica. Amb tu sempre tinc la sensació que queden coses pendents.

Potser queda un serrell que no recorde.

Algun dia algú escriurà sobre tu. I seràs mític, una llegenda urbana.

Ara fa un parell de setmanes…

Ara fa un parell de setmanes dalt o baix vas conèixer l’amic Otto.

Quin Otto, general?

No et faces el despistat. Otto Skorzeny. Va jugar al cinquanta-quatre amb nosaltres. El vas escurar.

Ah, aquell individu alt i ros amb una cicatriu molt visible a la galta esquerra.

Ferida de guerra. Fou coronel en la Segona Guerra Mundial.

De les SS, de la Gestapo o de la Wehrmacht?

Té alguna importància?

Conceptual, diria.

Regino, se’l coneix mundialment per ser un heroi de guerra. Fins i tot els aliats el respectaven. El general encara romania dret, junt al carro de les begudes, amb la tercera copa de brandi que s’havia servit. Segur que no en vols una altra? Va enlairar la botella alhora que el falsificador alçava la seua copa mostrant-li el conyac que li restava.

N’estic servit, general.

El militar feu un glop i s’adreçà al sofà. T’impressionaria el seu currículum bèl·lic.

No tinc tirada a les armes.

En una guerra no tindries altre remei que usar-les. Saps com coneixien els aliats a Otto?

Ni m’ho imagine.

Caratallada.

Quina poca imaginació.

Amb això volien desprestigiar-lo, menysprear-lo, com si fora un gàngster, un delinqüent, però en realitat l’admiraven. Et posaré un exemple esportiu perquè ho entengues. T’agrada el futbol?

No aguante un partit sencer.

No obstant això t’hauràs adonat que al camp, els jugadors es diuen i es fan de tot, però quan s’acaba el partit encaixen amicalment i reconeixen la victòria del rival o assumeixen la derrota com uns cavallers. Amb Otto passava una cosa semblant, posaven preu al seu cap però no deixaven d’admirar-lo.

Fa estrany que admiraren un individu de les SS.

T’he dit que era de les SS?

No, però fa la impressió amb eixe aspecte.

Havent acabat la guerra els aliats no l’implicaren en l’Holocaust. Ni tan sols l’han perseguit. Era un militar que obeïa ordres.

Algunes ordres resulten curioses.

Un exèrcit és, sobretot i primer que res, una empresa de disciplina. No admet cap rèplica a l’autoritat. Tot emana d’ella i tot s’ha de complir a ulls clucs. Així es guanyen les guerres.

Alemanya ja n’ha perdut dos, de moment. No és un ofici per a mi. No recorde haver obeït una ordre mai. Amb tot, em deixe aconsellar. Com li he dit adés soc molt individualista, antigregari per naturalesa. Habitualment, observe en quina direcció van tots per agafar la drecera contrària. No em refie de les masses. Els col·lectius em causen migranya.

I una merda! Et creus per damunt de tots?, va cridar el general. Amb un gest mecànic va moure el braç que mantenia la copa i va vessar un poc de conyac damunt del batí.

De colp i volta, a l’ambient surava un aire de tensió espessa. Davant d’això, el Regino optà per callar. El general es va alçar del sofà. Va deixar la copa damunt del centret de vidre que separava els sofàs on estaven asseguts. D’un calaix de l’armari va traure una tovallola per a netejar-se la taca. El falsificador es va posar la mà a la butxaca de l’abric i en va traure un paquet de cigarrets. A l’altra hauria d’haver dut una arma que va refusar. Per uns moments pensà que la trobaria a faltar. Tan sols tocar-la li hauria donat, si més no, seguretat. Però hauria sigut capaç d’usar-la? Amb l’encenedor del general s’encengué un cigarret.

Regino, per què m’emprenyes?

No en tinc la intenció.

Aleshores, per què em menteixes? ¿Potser no soc un bon amfitrió? T’he acollit a ma casa com un amic, vens cada setmana, soc un bon client que et compra quadros cars sense regatejar-te ni una pesseta, beus del meu conyac i gaudeixes de les meues festes amb l’alta societat, cosa que t’aporta més clients de qualitat… ¿No és suficient per tindre un pacte de confiança? Per què em menteixes? ¿Dius que ets un individualista, que en tu mateix ets un sistema que té les seues regles? I per què falsifiques documentació per a militants clandestins? Creus que ets l’únic que té informació? ¿T’has oblidat que soc un exgeneral, però encara molt influent en el règim? T’assegure que este sistema sí que funciona. Millor que el teu. ¿No veus que t’oferisc no sols una amistat, sinó també un poder que per tu mateix no assoliries mai?

Pregunte’m, diga’m què vol saber de mi.

Tot just el Regino va parlar s’obrí la porta.

Què vols?! Què fas ací?! Bramà el general.

He sentit veus i pensava que passava alguna cosa, digué Inés, la filla del militar, l’amant del falsificador. Ella i el Regino es creuaren unes mirades on hi havia un punt d’alarma, però tot seguit Inés tancà la porta d’una revolada causant un gran estrèpit.

Llavors va tornar el silenci. El general inicià unes respiracions profundes per intentar calmar-se. Van transcórrer dos minuts abans que tornara al seu sofà. Va encendre el puro que tenia oblidat al cendrer.

Disculpa’m, feu després de la primera xamada.

El Regino el va excusar amb un moviment del cap. Sabia que tenia alguns problemes importants; sabia que la seua presència a la casa era un intent de resoldre’ls.

14

L’Espanyol Martínez resolgué revelar-li al Regino l’autèntica identitat d’Ariel. Ho feu per mostrar-li la confiança que dipositava en ell; també perquè reconeixia que el perill que assumia li atorgava el dret de saber-ho. Ariel és Rafi Eitan, l’home que encapçalava el grup que segrestà Adolf Eichmann a l’Argentina. Fou una operació molt complicada. Ho sé, respongué el Regino, conec per damunt l’afer. Però segrestar Fischer ací serà més difícil, continuà el falsificador, Franco ha donat cobertura a milers de nazis. Tenen llibertat total per a moure’s.

Ara ja no tant, digué Martínez, i no per falta de ganes, sinó perquè necessiten un rentat de cara, per bé que els nazis encara reben l’ajuda d’alguns estaments del règim. La sensació és que el govern deixa en mans d’altres la impunitat dels nazis i els deixa fer, però no s’implica directament per temor a represàlies dels EUA i els britànics. Eitan, però, és un especialista. A més, ell és conscient que seria un colp publicitari important i un avís per als milers de nazis escampats arreu del món, fonamentalment a Espanya i Sud-amèrica. Saber que no estan segurs, malgrat la protecció dels governs, els generaria nerviosisme, i això els induiria a cometre errors.

Un grup del Mossad no és detectable? Des d’Israel fins ací han hagut de creuar moltes fronteres.

Ignore al detall com s’ho han fet ara, però viatgen individualment per rutes diferents i amb nacionalitats de països occidentals. Així que arriben al lloc de l’operació no s’instal·len en hotels. El Regino es va estranyar, no ho entenia. En la majoria de països, feu Martínez, l’organització compta amb el suport de jueus residents que no pertanyen al Mossad, però que fan faenes com ara acollir per uns dies una persona que no saben qui és ni a què es dedica, o bé llogar un pis o un cotxe al seu nom, etc. Són persones de vida normal, amb oficis normals, de qui ni tan sols els veïns sospiten res. Supose que ara faran servir o estan fent servir esta estratègia.

Martínez i el Regino parlaven a l’interior del cotxe del falsificador en un sequer de la carretera d’Alfafar a la platja del Saler, prop d’on el Regino havia llogat una caseta d’aquelles que els llauradors utilitzen per a guardar les ferramentes.

Sent qui és Ariel em sembla una bona decisió no mantindre un contacte directe amb ell, admeté el Regino. Per cert, no he tornat a vore el periodista.

No passes ànsia. Desapareixerà els dies que ho necessitem. Estarà ben atès. Després, probablement, no el tornaràs a vore per la cafeteria de l’hotel i fins i tot evitarà els llocs on puga trobar-te. Saben com dissuadir un personatge com ell. Respecte al coronel Otto Skorzeny, ¿has pensat un pla?

Tinc advertida una minyona del general que el coneix físicament d’altres visites. Si el veu m’avisarà de seguida. Té els telèfons de ma casa i de l’hotel. També un taxista…

Un taxista?

Creus que és un problema? Onofre és bona gent. Sé que t’estranya que siga un informador meu.

Sí, realment. Eixe gremi i el dels estancs són afavorits pel règim amb les llicències per a treballar o obrir un negoci.

Vaig estar observant-lo una temporada i ara fa uns anys que tracte amb ell i és discret i eficient. De total confiança. Com et deia, estarà atent a rostres i conversacions.

Seria convenient que tant el taxista com la minyona tingueren el telèfon del meu hotel, per si no et localitzen.

De fet, no sols tenen el teu, sinó també el del meu advocat, el senyor Bohórquez, i el del meu ajudant, el Messié.

Ben pensat. Series un bon element per a nosaltres.

M’estàs oferint treball?

Molt ben pagat, però sé com t’estimes anar per lliure i organitzar la teua pròpia tropa.

A propòsit de la tropa. Què saps d’Otto Skorzeny?

El consideren un heroi, però és la típica i tan amanida publicitat nazi. Hitler li ordenà que rescatara Mussolini. El dictador italià es va apropar al nazisme després de les primeres victòries alemanyes, que ell cregué definitives, i va declarar la guerra als aliats. El fracàs de l’exèrcit italià a Grècia, Líbia i l’Àfrica Oriental, i sobretot l’inici de la invasió aliada d’Itàlia, provocà el seu empresonament ordenat pel rei Víctor Manuel III, que va impulsar un colp d’estat i va decretar la fi del feixisme. Traslladaren Mussolini a Campo Imperatore, un refugi als Abruços. Abans va passar per dos amagatalls, les illes de Ponça i La Maddalena. A l’Hotel Campo Imperatore, un lloc que es considerava inexpugnable, il Duce intentà suïcidar-se tallant-se un poc les venes, pràcticament res, actor aficionat com era pretenia cridar l’atenció. Els alemanys, que li seguien la pista, es decidiren a rescatar-lo amb planadors per tal de no fer soroll. Quan arribaren al cim cap soldat italià oposà resistència, però els nazis ho vengueren, i els aliats s’ho cregueren, com una operació heroica d’Otto Skorzeny, que l’únic que feu va ser portar un fotògraf per a retratar-se amb Mussolini abans d’embarcar-se a l’aeroplà. No obstant això, el «famós» coronel va fracassar a la batalla de les Ardenes, en el seu intent de reconquerir la ciutat belga de Malmedy.

I per què té tanta fama?

La premsa franquista ha ajudat molt en eixe aspecte. Skorzeny ha fet molts negocis traficant amb armes amb els països àrabs que han beneficiat el règim, que necessita petroli. De fet, el franquisme manté una bona relació amb els països àrabs (recorda la guàrdia mora de Franco), els uneix una gran amistat, malgrat totes les atrocitats que els coneguts com els «moros de Franco» van cometre contra la població civil, violant i assassinant dones i xiquets inclosos. Tot i que el Generalísimo i la gent més important del règim no es deixen vore amb ell, Otto Skorzeny és un dels nazis més ben protegits per la dictadura. En fi, t’ho conte perquè sospeses a consciència el que t’hem demanat.

En soc conscient. El Regino va encendre un cigarret. L’Espanyol Martínez va refusar el que li oferia. Tots dos van abaixar els vidres de les finestretes davanteres.

Com et va amb la turista?

Ketty?

Martínez afirmà amb el cap, però sabia perfectament que era l’actriu Ava Gardner. No ho sabia, el Regino? No ho sabia:

És una dona encantadora, però prompte se n’haurà d’anar. Supose que ha tingut una crisi conjugal i s’ha pres uns dies.

Una llàstima que se’n vaja prompte, no?

Sí, digué el Regino seguint amb la mirada el fum del cigarret. Sembla que també ha d’atendre problemes empresarials, al marge dels que té amb la hisenda espanyola. Li he fet un document nacional d’identitat d’aquells que em vas proporcionar i un passaport fals.

És molt atractiva.

Ja veig que m’has fet seguir.

No és complicat vore’t amb ella. Passeu moltes hores junts. Si t’hem fet el seguiment és perquè no la coneixíem.

I què heu esbrinat?

Li diuen Ketty i és rica. Cap problema. Martínez s’estimà més no revelar-li l’autèntica identitat de la dona. Si el director de l’hotel no li ho havia dit, i molt probablement la coneixia, és perquè potser ella volia mantindre la intimitat. Però l’afer tenia un punt divertit: un falsificador amb els sentiments falsificats.

Potser és millor que se’n vaja, no trobes?

Per què?, volgué saber Martínez.

Estic massa pendent d’ella. El Regino, amb la mirada perduda. La tinc massa present, afegí com si expressara una queixa.

Però això depèn de tu.

No absolutament.

Sé què vols dir.

Ets solter?

Sí. Amb el meu treball és inútil dur una vida rutinària. Tu, en canvi, podries fer-la.

Ja ho vaig intentar. No és per a mi i de vegades no és que ho lamente, però em capfica no ser com la majoria, com si tinguera mala consciència, però ni volent puc ser-ho. Va xamar diverses vegades del cigarret i el va llançar per la finestreta.

Tens dubtes? ¿Te’n penedeixes sovint de la vida que fas o que hauries pogut fer?

Fa uns anys, sí. Em malfiava de mi. Ara, no tant…

Però la irrupció de Ketty t’ho retorna: la dona amb qui potser podries viure.

Ho he d’admetre. Però són il·lusions instantànies, saps que no és lo més raonable per a tu. No obstant, no pots evitar que per moments el teu sistema s’esquerde.

Tal vegada no és tan ferm com creus.

No vull posar-lo a prova. Hem de baixar, feu el Regino assenyalant el sequer, acaba d’entrar part de la tropa.

Dos individus, un de molt gros i l’altre agafat a ell amb les cames tan obertes que semblaven quilomètriques, entraren al sequer amb una Vespa. És increïble, comentà Martínez, han vingut des de València en un vehicle que amb prou faenes manté l’equilibri.

Dos anormals, com diu el senyor Bohórquez. Els donaries la gestió d’un galliner i no tindríem ous.

Però pel que en sabem són necessaris.

Això és una part del problema.

Després d’unes maniobres si fa no fa perilloses, per fi el Gordo aconseguí estabilitzar la Vespa a prop del cotxe. L’Espanyol Martínez i el Regino estaven recolzats sobre la part lateral del conductor. Tots dos visitants van encaixar amb ells. Vos presente el comissari Puchades, feu el falsificador en referència a Martínez. En silenci, potser atordits per la presència d’un oficial de la policia que no tenien previst trobar-se, el van saludar amb respecte. El senyor Puchades és de nacionalitat francesa, però entén el nostre idioma; de fet, els seus pares són valencians que abans de la guerra emigraren a Perpinyà. Per a la vostra informació, continuà el Regino, és el cap antidroga d’un departament del sud de França.

Vol dir que no he vingut per a acusar-vos de res, aclarí Martínez, però el Regino afegí que tenien sort que el delicte d’idiotes encara no estava penalitzat al seu departament. La policia d’ací en sap alguna cosa?, preguntà el Llargo. Encara no, intervingué Martínez. D’un moment a un altre els hauré d’informar. Aleshores, en quina situació quedem nosaltres? Vos aconselle que col·laboreu. Regino, estem fent el que ens digueres. Martínez va mirar el falsificador: els vaig dir que continuaren fent el transport i vida normal. Senyor comissari, digué el Gordo, que va eixir des de l’ombra del Llargo, som innocents. No sabíem que transportàvem droga. Ho hauríem deixat, però el senyor Regino cregué oportú que continuàrem.

També vos vaig dir que esbrinàreu qui era el capità del barco i on transportava els vehicles. La sensació que tinc, feu el Llargo, és que el capità creu, com nosaltres, que són cotxes robats i no en sap res del contingut. La destinació final és Gènova. Ho has escodrinyat prou?, preguntà Martínez. M’ha dit que trafica amb cotxes de diversos països europeus.

Prompte ho sabrem, digué el Regino. Heu de seguir robant els cotxes, però la mercaderia la deixareu en un altre lloc que vos indicarem, encara que abans hem de saber tota l’estratègia que fan servir. M’explicaré: on vos deixen el pla que heu de complir i els diners que heu de cobrar? Hi ha algú que se n’encarrega i ho hem de saber. Per exemple: ho fa sempre al mateix lloc? No. L’heu vist mai? La primera vegada. A partir d’ací en cada entrega ens deixava escrit en quin lloc seria l’altra. Perfecte, feu el Regino, des del dia abans s’ha de controlar. Estem d’acord, digué el Gordo, i el Llargo assentí. Quina droga és?, preguntà tot seguit.

Pervitin, contestà Martínez. La utilitzava l’exèrcit alemany durant la Segona Guerra Mundial. Una metamfetamina, un potent psicoestimulant que augmentava el rendiment dels soldats. Els kamikazes japonesos també la utilitzaven. Per tal que vos feu una idea, un soldat perdut, accidentat, podia viure quatre dies prescindint d’aliments i descans. Durant el nazisme, molts ciutadans alemanys en prenien. També produïa eufòria, cosa que interessava al règim. Havent acabat la guerra, amb la rendició d’Alemanya, el Pervitin va desaparèixer. Fins ara. És una droga molt buscada… i molt cara.

El Regino va pactar amb ells que de cap de les maneres el comissari Puchades donaria notícia de la col·laboració dels dos. Els va detallar l’adreça de la nau on havien de deixar el transport i els va donar unes claus. Martínez va encaixar amb ells càlidament amb un senyal de companyonia i confiança. Pujaren al cotxe. Els altres s’adreçaren a la Vespa, però després de diversos intents el Gordo no aconseguí arrancar-la. Ho deixaren córrer i s’arrambaren al cotxe: ens podeu portar? El Regino afirmà. Com que l’havien robat, amb les presses no van comprovar el dipòsit de gasolina. Abans de deixar el Gordo i el Llargo a l’entrada de València, Martínez els aconsellà que no robaren res que no fora Pervitin. Ens evitarem problemes afegits. Per a ells incomplir la llei és com una vocació benedictina, comentà el falsificador a Martínez.

El Regino va aparcar a l’avinguda de Peris i Valero. Tenia un dubte que volia comentar-li a Martínez:

Hi ha un comissari, Sebastián Piñol, a qui potser li hauria de contar el tema del Pervitin.

És arriscat. Tinc la convicció que el Pervitin i Otto Skorzeny van lligats. Si posem el tal Piñol pel mig, l’afer deixarà de ser nostre per ser de la policia. Més encara, de la Politicosocial.

En absolut, Martínez, i t’ho raonaré: Piñol i la Social són incompatibles.

És estrany.

No ho és. El fill de Piñol, un xicot que estudia medicina, fou detingut per la Social en una manifestació estudiantil. Fou una detenció planificada per fotre Piñol, que era un dels aspirants a dirigir la Comissaria Central. Encara n’hi ha més: Piñol és una persona creient, un policia honest que està en contra dels mètodes que fa servir la Social. Això és públic a la Central, per això detingueren el fill, per desprestigiar-lo i apartar-lo com a candidat.

Confies en ell?

Sí.

Sap a què et dediques?

Ho sospita, però mai no m’ha investigat. A més, m’ha demanat ajuda en el tema dels cotxes robats.

I a tu t’interessa implicar-lo personalment.

Sí. Posaria la mà en el foc que acabarà sent un aliat. Diria que la Social sap alguna cosa del Pervitin.

Tinc dubtes. Ho deixe a les teues mans.

Amb tot, decidiré sobre la marxa.

15

Amb una elegància anacrònica però no cridanera, Ramon Lluch Oliva, dit Dimitri Egorov quan residia a la Unió Soviètica i ara Antonio Martí Puertes, passejava pel carrer Xàtiva, sense allunyar-se de l’hotel Metropol, tot esperant l’arribada de Manuel Estornell. Els dos dies que feia que es trobava a València, havia anat amb el barret posat. Fins i tot el duia quan es va reunir amb una cèl·lula de militants del Partit Comunista, tres homes i una dona. Ell només en coneixia un, que no li revelà el nom actual, tal com indicaven les normes de la clandestinitat, perquè durant quatre anys havia lluitat amb ell a les muntanyes de l’interior valencià a l’Agrupación Guerrillera de Levante.

Mentre esperava, Ramon Lluch, ara Antonio Martí, demà ves a saber, recordava el comiat de la seua dona russa, la coronel Olga Smirnova. La tristesa d’ella encara el colpia. Un sentiment de mala consciència, per l’engany comès no sols amb ella, sinó també amb la Unió Soviètica. Ramon no tenia pensat tornar-hi. Compliria la missió, però la seua època política i sentimental amb Olga s’havia acabat.

Ho sospitava ella?, es preguntava Ramon. N’estava segur. De fet, tots dos es mantingueren en un silenci gairebé obstinat durant l’estada a l’aeroport. Què havien de dir-se si ja sabien què representava aquell moment? Per què Ramon, el camarada Dimitri Egorov, amb el prestigi que havia adquirit com a militant d’acció, no havia forçat, ni tan sols demanat, la presència d’Olga en l’operació? El KGB tenia oblidat l’activisme estalinista d’Olga. No calia tant de cinisme, tots ho havien sigut, d’estalinistes. Fins i tot s’acusaven els uns als altres de trotskistes. Dia que passava, militant que faltava. De fet, li van donar el càrrec de preparadora de comandaments per a l’exterior. A Olga no la van convèncer les explicacions que li van donar: no parlava castellà, no coneixia el país, la CIA la podia detectar, la cèl·lula valenciana potser se sentiria incòmoda amb ella i no tant amb un paisà de prestigi. En altres llocs, en altres països, tots dos havien funcionat amb una bona sincronització amb altres camarades. Ni la intel·ligència britànica ni la CIA l’havien detectat mai en cap operació. Tot era molt estrany.

Però tot tenia un perquè. Dimitri, Ramon Lluch, ho va pactar amb Ivan Pankratov, cap del Primer Alt Directori, el departament d’especialistes d’operacions a l’exterior. Quan Pankratov tingué notícia de la probable presència del nazi Paul Fischer a València, va consultar amb líders comunistes espanyols exiliats a Moscou quina seria la millor estratègia per a l’operació. Tots li aconsellaren Ramon Lluch, i de passada li feren saber que era injust i irrespectuós l’ostracisme que patia. Era un bon comunista, un home d’acció que havia arriscat la vida pel partit i la Unió Soviètica. Els consultats, a més, desvelaren a Pankratov que Dimitri, Ramon Lluch, estava a tocar d’una depressió, i que un home en eixes condicions seria capaç de qualsevol cosa. És a dir, però no li ho digueren així, que podia desertar. Al marge d’això, Dimitri era l’home indicat pel prestigi que tenia entre els comunistes espanyols.

Convenceren Pankratov. Posteriorment, l’encarregat del Primer Directori s’assabentà que tant la CIA com els britànics no tenien Ramon Lluch en el punt de mira. La prioritària era Olga. Així doncs, Pankratov i Ramon es van reunir al despatx del cap d’operacions a l’exterior, una sala gran, ampla, senzilla en la decoració. El director li va dispensar una rebuda molt amable i això despertà l’optimisme en Ramon.

Prescindim dels formalismes i parlem-nos en confiança. Tinc bones notícies. Tornaràs a l’activisme.

Sincerament, camarada Pankratov, en tenia ganes i li estic molt agraït. Acceptaré tot el que m’assignen.

Va traure una fitxa d’un calaix. Parles rus, castellà, anglès, francès… i valencià. Valencià?

L’idioma matern.

Interessant. Encara es parla?

Supose… A l’Agrupación tothom el parlava.

Perfecte, tenim una operació important a la teua ciutat.

Ramon Lluch va tractar de dissimular la reacció d’un goig primari, gairebé incontenible. El seu caràcter d’home fred evità el sentiment d’emoció que l’aclaparava. Fins i tot Pankratov va restar estranyat de la no resposta de Dimitri. Eixe fet fou fonamental per a ratificar-se en la tria.

Aniré on m’envien, camarada.

Tens família a València?

No, marxaren a França poc abans d’acabar la guerra.

Mantens contactes amb algun membre del partit?

Sí, amb un militant que estigué amb mi en l’Agrupación.

Sabem qui és. Ja sap que hi aniràs i de què tracta l’operació. Ho està treballant. Ell seleccionarà l’escamot. Tot seguit Pankratov li va narrar en què consistia l’afer a València i quina era la seua missió. N’estàs preparat?

Absolutament.

No és una operació fàcil.

N’estic convençut, de l’èxit.

De les tres opcions, quina creus que podràs dur a terme?

Convèncer-lo o segrestar-lo.

No el mataries?

Sí, però és una alternativa que no contemple. Pankratov va traure un cigarret del paquet i li n’oferí un a Dimitri, que acceptà. Necessitava relaxar-se. Havia de parlar d’un fet delicat amb el cap del Primer Directori. Pankratov es va alçar i va servir dues copes de vodka. Mentre fumava i feia el primer glop, Ramon maldava per buscar les paraules amb què havia d’afrontar una situació compromesa. El camarada es va avançar:

No vols Olga en el grup? No m’ho has demanat. ¿Ho fas per protegir-la, perquè saps que tant la CIA com els britànics la tenen apamada? Potser és el moment…

Camarada, necessite sincerar-me amb el tema d’Olga.

Pankratov es va sorprendre. La veu de Dimitri, greu i ferma, i el seu posat rígid, indicava una declaració transcendent.

Sincera’t, Dimitri.

Ramon Lluch es va beure el vodka d’un glop. Sospirà. Camarada Pankratov, vaig deixar una dona a València.

Una dona legal? La teua esposa?

Sí.

Llavors Ramon Lluch va explicar que Carmen era una ballarina casada amb ell tot i que gairebé ningú ho sabia, tret de la mare d’ella i unes poques persones més. Carmen li feia de correu, era un enllaç entre cèl·lules del partit durant els anys de la postguerra, quan la clandestinitat era més dura. Hi havia un general molt important que la desitjava, li feu proposicions que ella va refusar amablement per no alçar sospites, però el militar, de nom Francisco Moreno, la feu seguir i va descobrir les activitats de Carmen. A mi em van empresonar i en un judici sumaríssim em condemnaren a mort. El general, un personatge molt influent del règim, no sols va commutar-me la pena de mort sinó que també em va traslladar…

I ella accedí a canvi…

Sí, camarada, no m’ho recorde. No tenia cap altre remei. A més, la família de Carmen, de raça gitana, passava penalitats, cosa que el general podia evitar. Soc conscient que vostè pot pensar que Carmen podria ser un obstacle per a la meua missió, però vull que sàpiga que posaré per davant el meu compromís comunista.

Has sigut molt honest en contar-m’ho. Ara confie més en tu. Però què faràs quan tingues Carmen? Què faràs amb Olga?

Sap que mai els he demanat res a canvi, però en esta operació necessite un favor: un lloc de treball per a mi i Carmen i un pis a Berlín Oriental.

Ho sap Olga?

No coneix l’existència de Carmen, però sospita que hi haurà un abans i un després de l’operació.

Tenies notícies de l’afer de Paul Fischer abans que en parlàrem?

Sí, camarada.

Santiago Carrillo?

Permeta’m que no li diga el nom.

Una pregunta: com saps que Carmen, després de tants anys separat d’ella, tenint com té una vida còmoda, voldrà marxar amb tu?

Camarada Pankratov, Carmen sempre ha sigut membre del partit.

Sap que prompte estaràs a València?

Sí.

T’ajudarà en l’operació?

Està en condicions immillorables per a fer-ho. El general Francisco Moreno confia molt en ella i li ha fet moltes confidències.

Supose que ella també està preparant el pla de fuga de tots dos.

Deixe’m que li explique un detall. Carmen no sabia que jo vivia. Sempre sospità que el general m’havia mort.

Per què no et posares en contacte amb ella?

Perquè Nikolai Sidorov, principal analista del KGB, em va demanar que no ho fera. D’esta manera, Carmen, atiada per l’odi, els faria més bon servici, atesa la influència del general en el règim franquista. Nikolai em va explicar que els millors espies són els que actuen per una gran motivació, siga patriòtica o personal. Si Carmen no tenia notícies meues, pensaria que el general m’havia assassinat.

S’encengué un cigarret i es va recolzar a la paret de la botiga de barrets Albero, a tocar de l’hotel. Es feu el ferm propòsit de no pensar en Olga, però tenia el desavantatge de reconèixer el remordiment. ¿Ho hauria entès ella en el cas que li haguera explicat que estava sentimentalment unit a la dona que no podia tornar a vore per ordres superiors? No li ho hauria pogut explicar, perquè llavors s’hauria descobert l’estratègia de l’analista Nikolai Sidorov i això representava una pena gravíssima. Fou Nikolai qui també li aconsellà que es casara amb Olga. Ramon s’assegurà que l’analista no sabera res de la missió a València. Respecte a Olga, Pankratov li comunicaria que havia mort a l’operació. Ho van pactar.

Manuel Estornell baixà del tramvia de circumval·lació. Tot llevant-se els guants, alçà la vista i es va aturar mirant de fit a fit l’home que l’observava. Ramon es va llevar el barret i de seguida el va reconèixer. Estornell s’adreçà a l’hotel i esperà al vestíbul, prop de l’escala, a la vora de l’ascensor. Digué al recepcionista que el deixara passar. Al despatx es feren una llarga abraçada, es llevaren els abrics. Estàs igual, li digué el director, però no era ben bé així; Ramon Lluch, ara Antonio Martí, s’havia posat damunt deu anys, segons confessà ell mateix. Deu anys de nostàlgia, evità dir.

Amb tot, ahir, a la Marcelina, en vaig recuperar uns quants amb dos plats de paella. Hauries d’haver vist la cara del cambrer quan li vaig demanar una amanida de tomata i ceba, un plat de sépia a la planxa i una paella per a dos persones. Estornell, ja no recordava el sabor de l’arròs, ni els colors vius del Mediterrani, ni el clima, ni… A poc a poc, la veu de Ramon agafava un to tremolenc fins que li caigueren unes llàgrimes.

Estornell ho respectà amb un silenci. Què se sent quan un recupera el seu món que creia perdut per sempre? Estornell es posava en la pell de Ramon i ho entenia. Fins i tot els homes més durs, compromesos a entregar la vida per ideals, són presos de la malenconia. Vols una copa? ¿Un cafè? Ramon feu que sí amb el cap mentre s’eixugava els ulls amb un mocador. El director va telefonar a la cafeteria. Va demanar el millor brandi.

Disculpa’m, feu Ramon. De colp i volta m’he emocionat. Fa dos dies que estic ací i encara no m’havia passat.

Has vist Carmen?

Encara no, per precaució. Necessitem documentació. Segons Simeó, el meu contacte, que ara no sé quin nom fa servir, sembla que tenim un falsificador…

El conec. Li diuen el Regino. El mateix que et deixarà la suite.

Aleshores és de confiança.

Un tocacollons, però bona gent tot i els esforços que fa per dissimular-ho.

Membre del partit?

No. Activitats diverses, segons sol dir. Té apamada la ciutat, per dalt i per baix. Coneix Carmen, li ha fet tres retrats.

Aleshores, coneix el general?

Són íntims.

Què vols dir?

Juga a cartes amb ell, amb jutges, fiscals, policies, fa negocis…

Negocis?

Li ven quadros. Però estigues tranquil.

Si tu ho dius. Sap què fa Carmen?

Només ho sé jo. Algú sospitaria de mi i de Carmen?

Escolta, el falsificador…

El Regino.

El Regino, és un infiltrat?

Em sembla que és un infiltrat en ell mateix. És un home especial, però de veritat que pots estar absolutament tranquil. Això sí, li haureu de pagar el treball. Vos fa una minuta especial, perquè son pare era simpatitzant comunista, però igualment cobrarà.

És un individu estrany.

Tot el que fa ho és, però el conec de fa molts anys. Necessites la documentació?

Sí, porte massa dies amb una que han fet a Moscou i en eixe aspecte no em refie dels funcionaris del KGB.

El millor és el Regino. Ara mateix el cride.

Viu a l’hotel?

Té una amistat, diguem-ne.

Llavors la suite…

Una senyora milionària l’acull.

Un playboy.

Un tio molt complet, somrigué Estornell. Va marcar el número de la suite de Ketty. Van parlar en anglès: Ketty, el pipiol està despert? Sí, a la dutxa. Per favor, dis-li que l’espere al despatx. És urgent.

El Regino va eixir de la dutxa nu amb la intenció de tornar al llit. T’has de vestir, l’advertí Ketty. Per què?, preguntà ell amb una erecció notable. Astornal et necessita. Que s’espere. M’havia dutxat per què m’agafares més fresquet. M’ha dit que és urgent, se li notava en la veu. El Regino començà a vestir-se. Vols saber-ho? Sí, em digueres que no tindries secrets per a mi. Potser ets la Mata Hari? L’actriu va somriure, li hauria agradat fer el paper de l’espia. Probablement ha vingut un amic especial. Com d’especial? Un enviat de Moscou. T’estàs burlant de mi? Ketty, ni se m’acudiria amb el caràcter que tens.

I què creus que voldrà l’enviat?

Després t’ho conte.

El Regino va baixar cinc minuts després, just quan arribava el cambrer amb dues copes, dos cafès i una botella de brandi. El falsificador li obrí la porta, el cambrer deixà la comanda a la taula del despatx, el Regino agafà un cafè i se’l va tocar amb unes gotes de brandi.

Bon dia, saludà el director.

Bon dia, respongué el Regino. Llavors és fixà en Ramon. Com va?, supose que ets l’enviat de Moscou.

Regino… s’emprenyà Estornell, podia haver sigut un client.

Un client amb eixe abric no el tindries al despatx. Li va allargar la mà. No cal que et presentes, de qualsevol manera t’hauré de canviar el nom. Escolta, li digué a Estornell, és bo el brandi.

No era per a tu i no s’ha de barrejar amb el cafè.

El Regino es va adonar de les dues copes. Ho lamente, va acostar una tassa de cafè i la botella a l’enviat.

I què creus que voldrà l’enviat?, pregunta Ketty.

En principi documentació, però sospite que alguna cosa més.

El Regino mirà Ramon Lluch: per a quants he de fer la documentació?

Per a dos, respongué Estornell. Una per a ell, l’altra per a Carmen.

Carmen, la dona del general?, Ketty s’alça del llit, sorpresa.

El Regino va deixar la tassa de cafè damunt la taula. Així que tu ets… el seu marit. No me n’havies dit res, li digué a Estornell.

No ets l’únic que té secrets, tot i que el director estava convençut que el Regino ho sabia.

Ve des de Moscou a per ella, després de tants anys?, mentre ho diu Ketty camina per l’habitació i obri els braços. És sensacional.

Comprèn que Estornell no t’ho podia contar, va afegir l’enviat.

¿Hi ha alguna cosa més que no em podeu dir i que m’agradaria saber?, el Regino mirà alternativament a Ramon i a Estornell.

No em crec que haja vingut des de Moscou exclusivament a rescatar la dona, fa Ketty, pensativa. Ho hauria fet abans, no trobes?

Algunes coses, Regino, respongué Estornell, però no les necessites. De moment.

Estic segura que ve per alguna missió.

Voràs, Ramon, continuà Estornell, el Regino vol saber tot el que passa a la ciutat. Si estàs interessat en saber quina serà la fallera major l’any 2025, ell ja ho sap. Quin negre fitxarà el Llevant?, ell t’ho dirà…

Per cert, diu Ketty, em vas explicar que el general havia mort el marit de Carmen.

El Regino va interrompre Estornell i va mirar Ramon: se suposa que hauries d’estar mort.

La medicina soviètica fa miracles, contestà Estornell.

Me n’alegre. Quins documents necessites? Espere que només el DNI i el passaport. Fa uns anys li vaig haver de fer a un camarada cinc o sis documents perquè el deixaren entrar a la Unió Soviètica. El perseguia la Politicosocial. La burocràcia la inventàreu els comunistes, i si no és així la feu servir a dojo. Quin festival de papers! Vaig estar a punt d’obrir una oficina a Moscou. M’hauria fet milionari.

He pensat que les fotos de Ramon les faces a la teua suite.

Astornal em deixaria coneixe’l?, pregunta Ketty d’allò més interessada.

En la teua, no en la de Ketty, va afegir el director. No la posem en un embolic.

I a Carmen a casa del general?

On, si no, Regino?

A casa de sa mare.

És clar, fa Ketty, ella fa setmanes que va a cuidar-la. T’ho va dir el teu amic el taxista.

Sa mare encara viu?, preguntà Ramon.

Probablement serà allí on vos trobareu, li anuncià el Regino.

Com ho saps?

Estornell, com tu has dit, vull saber-ho tot. M’ensume que hauria de saber més, però entenc que hi ha secrets professionals que no em corresponen.

Per la teua seguretat, afegí Ramon.

Sé cuidar-me, ja tinc una edat i experiència en temes delicats. Vos recorde que, des de fa alguns anys, falsifique documents per a gent clandestina. Mai he tingut cap problema.

De moment, Regino.

El falsificador va abocar unes gotes de brandi al cafè. Manuel Estornell arrufà les celles desaprovant-ho. Quan necessites els documents?

Pot ser ara?

El Regino consultà el rellotge. Dona’m mitja hora. O millor, quan estiga a punt telefone a Estornell. El falsificador va eixir del despatx.

Ketty, tinc la certesa que l’enviat ha vingut a matar un nazi de nom Paul Fischer, a qui també busca un amic meu, i de passada, potser al general. No m’importa que pele al primer, però al segon…

Riguino, el general va segrestar la seua dona durant més de vint anys. Li va fer xantatge, el que seria estrany és que no l’assassinara. És obvi que es tracta d’una mala persona, un feixista…

Que probablement dona cobertura al nazi.

Encara amb més raó l’ha de liquidar.

No ho tinc clar, s’acaricia la barbeta el Regino.

Que no ho tens clar? Per què?

És un home d’edat avançada. Està al final de la vida. No és suficient càstig que se li emporte la dona?

No, diu Ketty contundent.

Si ho mire des de l’angle personal…

Ho mires per on ho mires, és una mala persona.

És el millor client que tinc.

16

Ramon Lluch, l’enviat, era si fa no fa de la mateixa alçada que el Regino, però un poc més ample d’espatlles. El falsificador ho va comprovar quan li va deixar una americana. Molt probablement la seua indumentària no hauria cridat l’atenció, més encara en un document, però un francès (havien triat aquesta nacionalitat, atès el bon domini de l’idioma de Ramon) vestia millor que un soviètic, per molt que aquest s’hi esforçara.

Els sastres del KGB no estan al dia de les modes, comentà el Regino mentre muntava la càmera. Habitualment, les fotos no les feia ell, excepte quan eren casos delicats o personals. L’americana li venia un poc estreta, de manera que se la va descordar. Baix duia una camisa blanca i una corbata blau clar, un color gens freqüent a la València dels seixanta, però habitual a l’Europa occidental. Li va indicar que es posara dret a la paret de fons ocre de la suite, també de caire francès.

Així que coneixes el general Francisco Moreno.

Ara no parles.

El Regino li agafà la barbeta, posant-la al lloc ideal per a una foto de carnet. Li va arreglar el nus de la corbata i es retirà un metre per a fer la foto.

M’agradaria un somriure lleu, no exagerat, però tampoc el d’un soviètic de visita a Nova York.

Menys explícit i més concret, per favor.

Vull dir que no ensenyes les dents, però estira un poc la boca. No és una foto normal on la gent té tirada a somriure d’orella a orella. Vinga, prova-ho.

Ramon somrigué. Amb la mà per damunt de la càmera de trípode, el falsificador li feu un senyal amb dos dits indicant-li que fera un somriure més curt mentre no parava de fotografiar-lo. Li’n feu huit seguides. Supose que seran suficients, digué el Regino. Ara canvia’t l’americana i la corbata per al passaport. L’enviat obrí l’armari: Tens un vestuari molt complet.

El necessite per a la vida social.

Amb la classe alta?

I la baixa. Els impressiones i et respecten.

Quina em pose?

Trobaràs una blau fosc i una corbata verda.

Sincerament, em sent com en un carnestoltes.

Hauries d’estar acostumat a les desfilades soviètiques.

Ramon es va posar l’americana i va demanar al Regino que li fera el nus de la corbata. No en tenia l’hàbit i no hi havia mans de fer-lo. Després el va dur a la paret d’enfront, d’un marró molt clar.

I de què parles amb el general?

No parles ara. Alça un poquet la barbeta. Has de fer el mateix gest que a les fotos anteriors. Si un funcionari et demana els dos documents comprovarà que quan et fan una foto sempre adoptes el mateix aire.

Ho intentaré.

Segur que ho aconseguiràs. Sou molt disciplinats. Per al passaport, el Regino li’n feu dotze. Eren documents més controlats. Havent acabat la sessió, Ramon sospirà i tot seguit es va llevar l’americana i la corbata.

Tens una copa?

Clar. El Regino va preparar dos whiskys. Li’n va allargar un. Ramon feu un glop. Molt bo, feia anys que no el tastava.

Deus tindre la llengua raspada de tant de vodka. Personalment m’agraden més els gintònics. Això sí, poc carregats perquè el sabor de la ginebra no anul·le excessivament la tònica. M’ho ha ensenyat el bàrman de la cafeteria, que va a concursos de cocteleria.

Puc preguntar-te quina relació tens amb el general?

Ara, sí. Seu. Van seure al sofà, un a cada punta. ¿Et preocupa molt? És una relació professional.

També jugues a cartes amb ell.

També.

És estrany, això implica una amistat.

Soc el seu marxant de confiança.

No sospita res de tu?

Té algun dubte, però no essencial. Amb els anys he après a conviure amb tota mena d’individus. Ho tinc en el meu catàleg de supervivència. Soc transversal. Discrimine en funció dels meus interessos. No hi ha res d’estrany.

Falsifiques documents per a gent clandestina. És un fet polític.

No ho és, vos cobre. Després en parlarem, de la minuta. Més barata de lo normal, per cert.

Per què?

Per mon pare. Era simpatitzant comunista, però jo no encaixe bé en els col·lectius.

Creus que ton pare estaria orgullós de la teua amistat amb un personatge com el general Moreno?

Mai no li ho vaig contar. I si ho haguera sabut no li ho hauria preguntat. Conec la resposta. Era una persona plena de prejudicis. No ho hauria entès. Com jo ara tampoc no entenc que hages tardat tants anys en recuperar la teua dona. Això sí que és un fet estrany. Ramon es va remoure al sofà. Incòmode? Tots els que teniu el mal costum d’interrogar moralment els altres és perquè, en el fons, voleu evitar respondre de les vostres incoherències.

No puc parlar del meu passat.

Però vols interferir en el meu. Donar-me lliçons morals. Saps? Tinc la sensació que no has vingut tan sols per Carmen.

Parlàvem de les teues contradiccions.

No tinc el mateix filtre ètic que tu, ni el teu univers mental de militant.

Ho sé. Estornell m’ha dit que tens un caràcter una miqueta particular.

I per què t’entestes a entendre’m? Jo no seria mai com tu, però t’entenc com entenia les fantasies de mon pare.

Dius fantasies a les ideologies?

Tinc un ajudant a qui sovint li recorde que tinga en compte que totes les ideologies ens perseguirien.

Així doncs, ara estàs ací, demà allà.

En efecte, i sempre cobrant. Ara soc leninista, demà estalinista i si molt convé de Nikita Khrusxov. ¿No sou així vosaltres? En el pròxim segle estareu tots en un museu, sota el títol «Un món rebentat pels dogmes», religiosos o polítics, però no desviem de conversa.

He vingut a per Carmen.

Doncs que sàpigues que si et puc tirar una mà ho faré. Ja estic fent-ho i si et preguntes per què, et contestaré: a tu i a Carmen vos feren una canallada. Però vull advertir-te seriosament: no toques el general.

El general és cosa meua.

El Regino es va alçar, donant per acabada la trobada. El va assenyalar amb un dit i va dir amb un to de veu sever: no t’ho repetiré.

Mearene Jordan, la minyona i confident d’Ava Gardner, es desespera per la paciència que empra l’actriu per eixir del país. Un inspector del Ministerio de Hacienda, acompanyat, sospita, d’un periodista, s’ha presentat al pis de Madrid d’Ava aquell matí, al voltant de les onze. Li ha lliurat un full on diu, segons la traducció de l’inspector, que li reclamen a la ratlla d’un milió de pessetes en impostos, que si en el termini de quaranta-huit hores no el paga, rebrà la visita de la policia amb una ordre de detenció.

Mentre Mearene parla amb l’inspector, un home baixet i primet amb un bigotet fi, un viu retrat de la burocràcia franquista, entra uns metres cap a l’interior del pis. La minyona ignora si ha fet alguna foto amb una d’aquelles càmeres que fan servir els paparazzis quan volen passar desapercebuts. Mearene signa el paper de «conforme-recibido» que li ha presentat l’inspector. Tot seguit tanca la porta, i després de cerciorar-se que el suposat periodista no escolta, telefona a Ava per a fer-li un informe, resumint el més essencial, de la visita. Prompte me n’aniré, la tranquil·litza l’actriu, però encara necessite uns dies, molt pocs, diu pensant en el desenllaç de la història de Carmen.

Mearene, però, creu que està jugant amb foc. No pel que està vivint ara a València (la minyona sospita que és una gran història d’amor), sinó perquè hi ha el perill que la premsa ho publique i aleshores el pis es convertirà en un eixam de periodistes. No em trobaran, respon Ava. Tinc un altre aspecte, un altre nom i nova documentació. Me n’aniré en tren fins a Barcelona, i d’allí, en avió, a París.

L’actriu li conta que ha acceptat el paper que li ha ofert John (Huston). Sí, diu la minyona, ha telefonat tres vegades. Si ho torna a fer li dius que ja he parlat amb la meua germana. Que no es pose potrós que en uns dies arribaré a Los Angeles.

Tot seguit li ordena que ho deixe tot i que se’n vaja als Estats Units. No agafes res que indique que ixes de viatge, només a Cara (la gossa). Tens diners a la tauleta de nit de la meua habitació. Això sí, passa primer pel pis de Londres, fa molt de temps que no ens n’ocupem. Ah, ja saps que a Cara li fan nosa els avions. Per favor, ves en barco via Lisboa. Compra els bitllets i ves-te’n hui mateix, fes com si passejares a Cara i vigila que no hi haja periodistes.

Havent penjat l’auricular, Ava telefona a Estornell. Hem de parlar. Estic disponible. L’actriu baixa al despatx, el director avisa a la recepció que no li passen cap cridada. Ava s’asseu. A València beu menys per les ressaques arrossegades des de Madrid, però li ve de gust un «caraguillo». Estornell demana un cafè i el carajillo de Terry. Estarà més sentidet amb esta marca, li explica el director. Ava li indica on havia d’estar la seua foto. Estornell diu que temia l’observació aguda del Regino. La trau d’un calaix, li l’ensenya i de nou l’amaga.

D’ell et volia parlar, diu Ava.

T’ha venut un quadro fals, ho sé.

L’actriu riu a cor què vols: sí, sí…

És incorregible i alhora estrany. Sempre ha respectat els meus clients, però clar, com que ets Ketty, la milionària…

Després, penedit, em volia tornar el xec.

De veritat? Això el rehabilita.

Amb tot, he pagat el quadro. Donaré els diners a un tal Rafel…

El pare Rafel. És el darrer fitxatge del Regino. Té un equip que tot plegat fa cent anys de presó.

Però no cau.

És hàbil. Té les relacions correctes per evitar la policia. El règim, a més, està més pendent dels afers polítics.

Astornal… Estic pensant si he de revelar-li al Riguino qui soc. He arribat a un grau de confiança amb ell, que potser l’engany seria immoral. A més, prompte me n’aniré. Abans que vinga Frank (Sinatra) i munte un canyaret que òmpliga l’hotel de periodistes. Em fa temor que Frank es baralle amb el Riguino… El Riguino, un falsificador a les portades dels diaris! No m’ho perdonaria. Li tinc estima.

Ara em diràs que n’estàs enamorada?

No és això, però feia temps que no em sentia tan a gust amb un home. M’agrada aquella sensació de domini que projecta, com si el món fora un ou que es podria cruspir en un no res.

Ava, no és convenient que li digues qui ets. Al cap i a la fi només seran unes setmanes de coneixença.

Però intenses. A tots els nivells, d’aquelles que deixen un record. Hi ha hagut tants homes dels quals no recorde ni el nom!

Conec el Regino. No m’estranyaria que sabera qui ets i que estiguera seguint-te el joc, just per respectar el teu anonimat com a ell li agrada que respecten el seu. És un tio que sempre té secrets.

A mi me’ls ha contat tots.

No ho crec, però no per amagar-te’ls, sinó perquè en té tants que potser ni se’n recorda de contar-los tots.

Aleshores, tu creus que podria saber qui soc?

No ho sé, però és probable.

Piquen a la porta, el cambrer deixa el carajillo de Terry al director i el cafè a Ava. Quan se’n va, Estornell canvia les tasses de lloc.

En este país, diu el director, allargant-li el carajillo, el Terry és cosa d’homes.

Ací tot és cosa d’homes. Ava tasta el carajillo. Reconfortant, exclama. Si realment sap qui soc i no m’ho diu encara l’aprecie més.

És clar que no t’ho puc assegurar. Quan parla de tu ho fa com a Ketty, i amb mi té molta confiança. Però pensa que és un falsificador. Mirem-ho des del punt de vista sentimental. Milieta enganyava i s’autoenganyava amb Santiago. Santiago pensava que Milieta era una superwoman perquè la imaginava a través de la seua veu càlida i sensual. Ara Santiago la visita sovint al cementeri, la veu, la mira amb estima sense saber que és la mundialment famosa Ava Gardner. D’altra banda, el Regino estima Ketty però sense saber que ets tu i Ava o Ketty estima un home que ho és tot menys allò que aparenta. De vegades, la vida no és la realitat, sinó allò que volem que siga. Per a què la vols, la realitat, si no t’agrada? Potser és millor crear-se un univers i prescindir de la rutina, si més no a estones.

Ara m’has fet pensar en Carmen, en la realitat que ha tingut durant tants anys. Per què el seu home, l’autèntic, ha tardat tant a vindre a rescatar-la?

Perquè de vegades no tenim cap altre remei que viure dos vides i una d’elles està abocada al sacrifici per un ideal. Ell se’n va anar a la Unió Soviètica per salvar-la, a ella i a la seua família. També perquè que creia que aquell país, el far mundial del comunisme, el necessitava.

Tu ets comunista?

Soc solidari amb la gent que lluita per una causa que creu justa.

Tots creuen que la seua causa és justa, Astornal.

Contra el feixisme totes ho són.

L’actriu s’alça amb la tassa del carajillo de Terry. Fa una volta lenta pel despatx, pensativa. Mira per la finestra. El Regino parla amb Manu, un dels germans bessons que té contractats de «jornalers» a la casa de jocs de la Casa Jueva. Sembla que el Regino el riny. Ava somriu, la diverteix d’allò més el comboi del falsificador. Una vida que no necessita de cap guionista.

Ava, trobe millor que no li digues qui ets.

Quina reacció creus que tindria si li ho revelara?

No s’ho creuria o et faria creure que no s’ho creu, tot i que ho sabera des del primer moment que vos trobàreu.

És a dir, que mai no sabríem què creu.

Ell mateix es falseja amb molta facilitat, més encara pel que fa als sentiments.

L’altre dia li vaig preguntar: ¿si pogueres te’n vindries amb mi?

I què et va respondre?

Si poguera no m’ho pensaria.

Una declaració que suggereix diferents decisions i mai no sabries quina és l’autèntica.

La suite del Regino, tal com havia quedat amb Manuel Estornell, estava a disposició de l’enviat, un lloc de luxe que ningú no sospitaria que era l’amagatall d’un comunista amb una missió important. Quan acabaren de parlar, una conversa que a la fi resultà incòmoda en tractar de la salut del general, que el Regino pretenia preservar, va agafar la poca roba que li faria falta i la va penjar a l’armari rober de Ketty, que seguia al despatx del director. En acabant se’n va anar a buscar l’Espanyol Martínez, al qual havia telefonat després d’haver parlat amb el jove Manu, el germà bessó d’Alvarito, que s’havia clavat en un bon embolic.

De camí a l’hotel Inglés, el Regino rumiava el dilema que tenia amb Manuel Estornell. El director no sabia el contacte professional que mantenia amb l’Espanyol Martínez, membre d’una organització que s’encarregava de localitzar l’art espoliat, i que ara, provisionalment, també es dedicava a la recerca i captura d’un nazi, probablement objectiu del seu amic, l’enviat de Moscou. A què havia vingut, si no, al marge de rescatar Carmen? A qui devia lleialtat el Regino?

Amb Martínez, el Regino col·laborava d’un any ençà. Havia estat una relació honesta per part de tots dos. Martínez havia complit amb tots els compromisos. L’havia ajudat en algunes falsificacions i havia pagat puntualment les col·laboracions que el Messié i ell havien aportat rescatant obres d’art espoliades. D’una altra banda, qui dels dos, els comunistes o els jueus, tenien més justificació moral per segrestar o matar un nazi? Per què els comunistes buscaven un nazi? La guerra i la repressió de postguerra ja havien acabat. El Regino creia just que l’enviat ajustara comptes personals amb la seua història privada, però el general, amb la fugida de Carmen, tenia prou càstig. Ell mateix, tal com li havia dit, l’ajudaria en cas que ho necessitara. Però el nazi… el nazi no era un afer seu.

Martínez l’esperava a la cafeteria de l’hotel Inglés. L’acompanyava Ariel, el nom autèntic del qual ja coneixia el Regino. Ell mateix havia demanat la presència de qui semblava el cap de l’escamot organitzat per a apressar el nazi Paul Fischer. Ariel i Martínez prenien un cafè. Havien triat el lloc més allunyat de la porta, al fons del local, gairebé la part més fosca. El Regino va seure. Va traure un cigarret, el va encendre. Els altres dos el miraven expectants. El falsificador s’adreçà a Ariel: els soviètics venen a per Paul Fischer. Abans que l’altre li preguntara com ho sabia, el Regino li explicà que l’enviat de Moscou s’havia instal·lat a la seua suite del Metropol, i no sols això, sinó que també li havia falsificat dos documents, un a ell i l’altre a… va mirar Martínez, Carmen.

M’estàs parlant de la dona del general Moreno? Sí. Aleshores no el va matar? No, i desconec el pacte a què tots dos arribaren. No he volgut preguntar-li-ho, però ell el vol matar. Encara n’hi ha més, continuà el Regino, la raó per la qual ell ha tardat tant a vindre és perquè els soviètics, probablement, van vore en ella una espia que els seria d’una gran utilitat. Si no és així no té cap sentit que se’n recorde d’ella tants anys després. A més, qui ha informat els soviètics de la presència del nazi a València si no Carmen?

Té lògica, conclogué Ariel, però si l’enviat vol matar el general no tenen cap pacte. I per què el deixà marxar?, preguntà Martínez. No ho sé… però i si l’enviat fora un doble agent, algú que ha estat treballant per a Occident?, digué Ariel. També seria lògic, feu el Regino, però el guió estaria un gra massa enrevessat. Em quede amb la possibilitat primera: els soviètics han utilitzat Carmen i potser ha vingut el moment que, després de l’operació del nazi, ja no la necessiten. O és una espècie de premi a tots dos pels servicis prestats.

En qualsevol cas, va dir Ariel, hi ha una qüestió molt clara: si els soviètics tenen Carmen, la dona del general, tenen un avantatge gran sobre nosaltres. Localitzarien abans Paul Fischer. Tot seguit adoptà un posat pensatiu. Hi hagué un silenci que ell mateix va trencar. Potser hauríem d’avisar els britànics i que ens tiren una mà, ens deuen favors. Si els avises, advertí Martínez, ells alertaran els nord-americans i el remei serà pitjor que la malaltia. Mira, Ariel, de moment anem per davant dels britànics i els ianquis. Crec que hauríem de seguir les passes de Carmen si abans no trobem Otto Skorzeny. També tenim un avantatge sobre els soviètics, no saben que estem ací.

Com seguir l’esposa del general?, preguntà Ariel. Si noten moviments al voltant de la casa (en un poble encara es veu més), el general alertarà de seguida Otto i tot se n’anirà en orris. Tant el general com Skorzeny ara mateix estan a l’aguait pel tema Fischer. Deuen tindre un cinturó de seguretat al voltant d’ell. Un moment, feu el Regino interrompent Ariel, Carmen és la peça clau. Ella coneix, probablement, tots els moviments que es produeixen a prop del nazi i ho comunicarà als soviètics. Doncs deixeu que ells facen la faena. L’únic que heu de fer és controlar… A l’enviat, completà Martínez. I l’únic que pot fer-ho soc jo, clar. Admeté el Regino.

I si han vingut a matar-lo?, rumià Martínez.

No tenen cap motiu per a fer-ho, digué Ariel, però sí l’interès, igual que els nord-americans, de segrestar-lo. Tant els uns com els altres necessiten enginyers aeroespacials de la talla de Paul Fischer, cosa que ens indica que els soviètics hauran desplaçat un escamot.

Ho dubte, feu el Regino. M’haurien demanat més documentació. Opine que és una cèl·lula del partit que opera a València.

No tenen experiència, afegí Ariel.

Segrestar un individu, drogar-lo i portar-lo, posem per cas a un barco, quina experiència necessites?

Nosaltres tardàrem mesos en traure Eichmann de l’Argentina.

Havíeu de cerciorar-vos que era ell. Els soviètics no tindran tants miraments, va dir Martínez. Ariel mirà el seu rellotge. Llavors, ens informaràs de les passes de l’enviat?, preguntà al Regino. Parlaré amb Martínez, respongué el falsificador. D’acord, me n’he d’anar. Ariel s’alça i s’acomiada. El Regino li retingué la mà, indicant-li que s’esperara. Encara he d’explicar-vos una cosa. L’altre dia li vaig comentar a Martínez la possibilitat d’avisar un comissari del tema del Pervitin. D’això res, contestà contundent Ariel, si poses la policia pel mig ens fotràs el cas Fischer. Des de quan un policia feixista ha d’estar al cas d’un tema així? Vindrien a per nosaltres i els soviètics.

No coneixes Sebastián Piñol, el cap de la Brigada Criminal, no té res a vore amb la Politicosocial. A més, el necessite. Per què?, Ariel amb un to de veu alt alhora que emprenyat. Ha caigut un empleat meu, abans de vindre ací m’ho ha dit el seu germà. Encara no ha passat al jutge, està en comissaria. El puc traure si pacte amb ell. Què ha fet? Ha intentat estafar un banc. Ah, un delinqüent!, exclamà amb menyspreu Ariel. Ara mateix, són els delinqüents qui vos estan ajudant. I este és important?, preguntà Ariel. Per a mi, sí.

És un risc massa alt, espera’t que acabe la missió, l’aconsellà Ariel.

No, aniré hui mateix, replicà el Regino.

Estàs boig?, alçà la veu Ariel.

És un empleat meu.

M’importa una merda qui siga. El nazi és una de les missions més importants que tinc. Ni t’ho pots imaginar! No en tens ni puta idea.

Doncs explica-m’ho.

Ni tan sols Martínez ho sap. No has de saber-ho. No et paguem perquè gires les coses en contra nostra. Ariel, molt emprenyat.

Per favor, no alcem la veu. Podem arribar a acords, intervingué Martínez, maldant per calmar els ànims. El Regino m’ha explicat que el comissari és d’absoluta confiança. A més, no lligarà el tema del Pervitin amb el nazi.

I si ho fa?, preguntà Ariel. ¿Tens una idea del desastre que suposa per a nosaltres? Mirà el Regino: No ho faces, t’ho exigisc. Espera’t uns dies. Mirà de nou el rellotge. Me n’he d’anar. Martínez, feu Ariel abans d’abandonar la cafeteria, la missió és d’absoluta prioritat.

Havent eixit Ariel de la cafeteria, el Regino li preguntà a Martínez per què s’havia esverat tant el seu col·lega.

Vols un cafè? El Regino assentí i Martínez se’n va demanar un altre. Ariel, va dir, pertany a un grup conegut com els «indomables», agents que al marge de seguir les normes de l’organització tenen les seues pròpies, una d’elles, en realitat la més important, és liquidar nazis. Nazi mort no fa nosa, diuen com una mena de consigna. Paul Fischer va matar de fam i esclavatge milers de jueus, obligant-los a treballar en fàbriques d’armament gairebé vint hores al dia segons la urgència que tenia l’empresa. Fischer figura en la llista dels més buscats en les prioritats dels «indomables». Mira, Regino, ahir vaig parlar amb un col·lega meu per telèfon. Amb prou faenes li vaig poder traure alguna cosa d’esta missió, cosa que indica, com ha dit Ariel, que és important.

Ariel és un pes pesant?

Sí, i no sols pel segrest d’Eichmann, que li va donar un gran prestigi. Va fundar, entre d’altres, la Brigada Jueva, un grup que, acabada la guerra, ajusticià centenars de nazis buscant-los arreu d’Europa. Mentre els aliats els jutjaven, ells els mataven. Ariel els comandava. Els mataven i els vestien amb l’uniforme de la Gestapo. Com pots suposar, va crear un conflicte diplomàtic amb els dirigents israelians, que en aquell moment necessitaven, per a la creació de l’estat d’Israel, l’ajuda de molts països. A tall d’anècdota, et diré, perquè molta gent ho desconeix, que Israel va comptar amb l’ajuda de la Unió Soviètica, els vots dels països comunistes foren fonamentals a l’ONU.

Ho trobe estrany.

No ho és tant, atès que la majoria de dirigents comunistes eren jueus i els soviètics pensaven que Israel seria un satèl·lit més com ara les nacions del teló d’acer. El cambrer va deixar les dues tassetes de cafè. Però ara, continuà Martínez, no sembla que siga només un tema de venjança personal, això d’Ariel. Estic segur que Fischer és un tema de l’organització. L’únic que em va dir el meu col·lega és que Ariel s’hi oferí voluntari.

Bé. Comprenc tot el que m’has dit. Admire Ariel; probablement, si jo treballara per a vosaltres estaria amb ell. Però a mi no sols no m’incumbeix la seua missió, ja faig molt amb tot el que em demaneu, sinó que jo, com ell, també tinc les meues regles. La principal: no deixe mai a cap dels meus en el camp de batalla. És una regla que coneixen tots els meus col·laboradors. I que, a més, estan obligats a complir-la o me’n desfaig. En el meu ofici, la lleialtat és indispensable. Si jo no complira amb la meua paraula els decebria, mai més confiarien en mi, al marge que es tracta, també, d’un tema d’ètica personal. Soc conscient que sona estrany la paraula ètica en boca d’un individu a qui la llei considera un immoral, però recorda que una cosa és la justícia i una altra, de vegades molt diferent, la llei. ¿O tal vegada les lleis d’una dictadura tenen alguna cosa a vore amb la justícia? D’altra banda, no es pot funcionar sense un codi. Algú que està amb tu, no el deixes tirat. Si ho fas perds credibilitat i no trobaries col·laboradors. La meua empresa funciona així. Tu i jo n’hem parlat manta vegades. Tots dos hem complit sempre amb els nostres compromisos, per això t’ajude ara, tot i que no en tinc l’obligació. Tu ho faries per mi.

Hi estic d’acord, Regino.

De manera que parlaré amb el comissari Piñol sobre el tràfic del Pervitin. Confie en ell plenament. Sé que no és fàcil entendre-ho. Des de fora, sembla que tots els policies de la dictadura són iguals, però pots estar segur que en este cas no m’equivoque.

El general va sospirar profundament…

El general va sospirar profundament. Semblava esgotat, com si arribats a aquell moment de la conversa encara no haguera aconseguit l’objectiu que pretenia i la impaciència el dominara. Va fer un glop de conyac. El Regino mirava el Jan de Bray que uns dies enrere havia penjat el Messié i falsificat l’Espanyol Martínez.

Regino, conta’m l’acudit de Stalin.

Per què el general Moreno tenia aquells canvis d’humor sobtats? ¿Era realment el seu caràcter o una necessitat momentània? El falsificador no se’n sabia avenir. Per què no entrava directament al tema que, d’un moment a un altre, havien de tractar? Esperava algú? ¿Potser Otto Skorzeny? ¿O potser pretenia guanyar-se’l? I si era això per què no li feia una oferta que no fora l’estupidesa aquella de l’exèrcit metafòric? Amb una certa fatiga, el Regino inicià l’acudit:

Un ramat d’ovelles…

Cinc mil, em vas dir.

Cinc mil ovelles soviètiques s’adrecen a la frontera finlandesa. Aleshores els policies de la duana finlandesa els pregunten per què volen creuar-la. Perquè Stalin, explica l’ovella en cap, està matant a tots els elefants. Elefants?, s’estranyen els policies. Però si vosaltres sou ovelles! Sí, és clar, però explica-li-ho al camarada Stalin.

El general es va baquejar de riure. Era simulat? ¿Era l’alcohol? Quan Manuel Estornell li’l va contar, al Regino li va agradar, però en absolut va provocar-li una riallada. El falsificador es va encendre un cigarret tot esperant el comentari del militar.

Segur que és un acudit d’Estornell.

No, de mon pare (son pare no li hauria contat mai un acudit així. En realitat era una persona d’un humor escàs). Era l’únic que sabia.

¿I els camarades que tenia al voltant no se li emprenyaven?

Vostè me n’ha contat adés un de Franco.

Ah, sí, en sé molts. Però abans d’explicar-te un fet històric personal, et faré un resum, un titular: Per a mi, el feixisme no és un fi, sinó un mitjà. Ho entens?

Vostè és un llibre obert.

El general va llevar amb cura la cendra voluminosa del puro. El va tornar a encendre i feu tres xamades profundes amb un aspecte satisfet.

Regino, jo soc un dels que va evitar que Espanya participara a la Segona Guerra Mundial a favor dels alemanys. Supose que no en saps res, d’això.

No, va mentir. Sé que ha sigut un militar influent.

Encara ho soc, em vaig guanyar el dret. De fet, vaig ser la persona que més va influir en la decisió de Franco, un home complicat.

I conflictiu.

Complicat en el sentit que, de vegades, resultava difícil desxifrar el significat exacte de les seues paraules. Però ho vaig aconseguir. Excel·lència, li vaig dir, si guanyen els aliats ens necessitaran, perquè la guerra autèntica serà contra el comunisme, contra la Unió Soviètica. Qui amenaça l’ordre mundial? Un ordre nou: el comunisme. Si per contra guanya Hitler, la nostra no intervenció, atès que acabem d’eixir d’una Guerra Civil, serà comprensible. Explicarem als alemanys que aguantàrem la pressió dels aliats, malgrat les amenaces britàniques de boicotejar-nos l’entrada d’aliments i petroli per via marítima. Tanmateix, excel·lència, podem ajudar-los subtilment deixant que els seus servicis d’espionatge treballen a Espanya o fins i tot assegurar-los que en cas de perdre acollirem els seus exiliats. El vaig convèncer tot i que em trobava sol, amb algunes excepcions, amb els meus arguments. Nosaltres, li vaig dir, serem el far d’occident, una dictadura que els aliats consentiran perquè serà anticomunista. La toleraran, no els quedarà un altre remei. La nostra posició estratègica al Mediterrani els interessa.

Amb una mica d’esforç, el general es va alçar, va creuar el saló fins a una xicoteta taula escriptori. Va obrir un calaix i va agafar un sobre d’on va traure uns quants papers. Al fons tenia l’arma reglamentària del regiment d’infanteria. Es va posar unes ulleres Quevedo i va llegir amb una veu alta, castrense: «El Régimen para los pueblos hispanos, adecuado a su psicología, no es sino el caudillaje».

T’he llegit el resum d’una carta que em va enviar el pare Konrad Simonsen, un croat savi i excepcional. El general s’adreçà al sofà. El Regino pensava en el pare Rafel i en quines amistats tan diferents en l’aspecte religiós mantenien el militar i ell. Sovint les amistats van unides al caràcter de cadascú.

La democràcia, Regino, és un invent burgès; un artefacte que funciona com un parany per als treballadors. Et done llibertat a canvi que no molestes. I si molestes molt, aleshores els burgesos reclamen l’ordre, és a dir, ens criden a nosaltres. Abans d’arribar al sofà es va reomplir la copa de conyac. En vols?

Estic servit, general.

Regino, m’ofèn que no m’acompanyes.

No aguante bé la beguda.

Una altra vegada em menteixes. En les partides t’he vist beure tant com jo.

L’alcohol em desinhibeix i em fa més agosarat.

M’insinues que jo ara necessite ser agosarat?

Ja fa estona que ho intenta.

De veritat creus que necessite l’alcohol en esta conversa?

No ha parat de beure. En dir això, el Regino era conscient del grau de provocació que suposava la resposta i el tomb que potser prenia la reunió. Havia estat massa mordaç, però havia arribat un moment en què les seues cartes també hi comptaven.

El general s’assegué al sofà i el va mirar de fit a fit: poca gent em parla amb la seguretat que tu ho fas.

General, sent per vostè un respecte quasi esportiu, però ja vaig fer el servici militar. No és un jerarca, és un bon client. Sé que pretén de mi alguna cosa, però ignore si puc ajudar-lo.

Ho faràs si m’escoltes.

L’escoltaré amb l’atenció d’un alumne aplicat.

Soc conscient que no t’interessa la política.

No visc en el règim adequat.

No obstant això, deixa que t’explique com funciona. La democràcia no pot arrelar en països, posem per cas, com Itàlia, Grècia, Xipre, Portugal, Espanya, Sud-amèrica, etc. Potser sí en països poc conflictius com els del nord d’Europa. Tenen un caràcter més disciplinat. En nacions exaltades com la nostra, el comunisme té molt a guanyar. Ací l’hem vençut, però avança a Itàlia i, sobretot, a França. L’èpica i la teoria són marxistes. Eixe relat el tenim perdut. Tenen poetes i cantautors a dojo. Si no hi posem remei, i no justament intel·lectual, prompte Europa serà comunista. Ens vam descuidar en la segona postguerra mundial i ja veus els resultats, amb l’ajuda inestimable dels que nosaltres anomenem els «tontos útils» i els «companys de viatge». Idiotes! Reneguen d’una dictadura i se’n van amb una altra? Va xamar del puro amb una energia impròpia de la seua edat. Va assenyalar el Regino amb un dit: si ara jo et pose dos urnes a quina dictadura votaries?

¿Vol que trie entre dos sistemes en els quals no podria votar?

D’acord, posem les urnes en una democràcia. A qui votaries?

No estaria segur de posar el meu destí en les mans d’uns altres. General, ¿ja no recorda que li he dit adés que soc un sistema en mi mateix…?

Sí, ho recorde, i que tens les teues pròpies regles. Però no et va malament entre nosaltres. Sé que t’adaptes bé a qualsevol situació.

Prove-ho.

Ho comprovaré.

17

En direcció a la Prefectura de Policia, situada a la gran via de Ferran el Catòlic, Manu insistia al Regino que Alvarito, el seu germà, havia dut a terme unes falsificacions de signatures bancàries molt bones, però que el caixer d’una de les entitats l’havia traït. A última hora pretenia més comissió, el germà s’hi va negar i l’altre el va denunciar.

Prèviament, el Regino havia telefonat al comissari Sebastián Piñol, l’únic policia en qui confiava. Si Alvarito no haguera estat detingut a la Central, el Regino no hauria quedat amb Piñol a la Prefectura. Eren locals on podies trobar-te de tot menys gent fiable, com ara als de la Politicosocial, la policia política del règim, amb un llistat de tortures inimaginables, que tenien les oficines al mateix edifici que la Brigada Criminal, el cap de la qual era Sebastián Piñol.

El Regino digué a Manu que l’esperara a la cafeteria de darrere de la Central. No calia que sabera la mena de pacte que havia d’acordar amb el comissari. A la recepció va preguntar pel senyor Piñol. Tot i que el comissari havia donat l’ordre que l’acompanyaren al seu despatx, va haver de mostrar el carnet d’identitat i omplir un imprès on havia d’indicar el motiu de la visita, l’hora, noms, cognoms, adreça…

El Regino detestava la burocràcia, però sabia que el futur seria burocràtic o no seria. Tots els règims polítics la farien servir cada vegada més. Una eina de control, la burocràcia estava feta per a humiliar els ciutadans i convertir-los en súbdits. Qualsevol funcionari, per ineficaç que fora, gaudia demanant-te tot de documentació innecessària per a dir-te que tornares l’endemà simplement pel fet que tenia el poder de no atendre’t si no li venia de gust. La burocràcia era un aspecte dels estats en què el Regino s’havia especialitzat, just perquè no el vigilaren, per a tindre l’oportunitat de canviar d’identitat i de país si molt convenia. Falsificant-la es guanyava la llibertat. I una part de la vida.

El comissari Sebastián Piñol estava assegut a la taula del seu despatx. Darrere d’ell un gran retrat del Caudillo vestit de militar mirant a l’horitzó, i a una punta de l’estança, a tocar d’una llibreria, una imatge d’un metre d’alçada de la Mare de Déu dels Desemparats, coneguda en l’ambient com la Geperudeta. El falsificador va recordar el catolicisme practicant del comissari.

Bon dia, saludà el Regino després que un policia d’uniforme va tancar la porta. Piñol alçà el cap d’uns papers que llegia i es va llevar les ulleres:

Ha de ser molt important la visita si has vingut a la Central.

És la primera vegada i les sensacions no són bones.

Seu. Tenim alguna cosa dels cotxes robats?

Sí.

I els lladres?

També.

Qui són?

Dos idiotes que no sabien que transportaven droga en el maleter.

Cocaïna, heroïna, haixix…?

Pervitin.

El comissari va mirar fixament el Regino. Després d’un silenci es va alçar i es va aturar en una punta de la taula sense llevar-li l’esguard de damunt al falsificador. Saps què és el Pervitin?

La droga dels nazis, per bé que posteriorment la feren servir molts exèrcits. Sé que actualment estava fora de circulació.

Coneixes els traficants?

No. Conec els conductors, sé on pot trobar-los i en quina nau han deixat els dos darrers transports. Ara mateix estan allí; en realitat hi viuen. Estan esperant-lo.

A mi?

Ho he pactat. Ells el portaran fins a l’individu amb qui tracten, a qui només han vist una vegada, però hem ordit una estratègia per a localitzar-lo i seguir-lo.

Per què no m’ho has dit?

Necessitava temps. Li ho porte pràcticament fet.

No serà gratis.

No. En primer lloc, els conductors han de quedar fora de la investigació. N’està d’acord?

Com sé que no hi estan implicats i volen eixir-se’n amb un delicte menor?

Comissari, el delicte, encara que siga menor, no serà imputable. Quan els veja s’adonarà que amb la pinta que fan són capaços de robar una Vespa escassa de gasolina. Encara tinc una altra petició.

Anem a pams. Explica’m com ho has esbrinat.

Cal?

Fil per randa.

Puc fumar? El comissari va traure un cendrer net d’un calaix. L’amagava perquè no li recordara el tabac. Li’l va posar a prop. El Regino s’encengué el cigarret, el comissari va seure.

Avant, Regino.

El falsificador digué amb un gest displicent: conec un capellà que ha adoptat un parell de criatures d’un orfenat.

Com li diuen?

Rafel.

I els cognoms?

En els meus cercles no coneixem els cognoms de ningú. I la majoria de vegades ni el nom. Continue: la xiqueta li explicà que veia coses rares en alguns nanos. Se’ls emportaven i quan tornaven tenien comportaments estranys. Experimentaven amb ells. Rafel, que té amistat amb una de les infermeres… de la qual no recorde el nom ni on viu, va parlar amb ella, posteriorment ell amb mi i jo amb ella.

Tu no tens tirada a l’església. Com conegueres el capellà?

Com que no és un capellà normal, el vaig voler conèixer. Ara és el meu confessor. Passa consulta a l’església de Sant Agustí. Li’l recomane. El Regino feu dues xamades seguides i apagà el cigarret, el comissari va netejar el cendrer i el va tornar al calaix. La infermera va indicar a Rafel qui era l’home del qual sospitava i un ajudant meu l’ha seguit, però no és el mateix que organitza el transport, que, per cert, acaba al port en un barco de nacionalitat italiana.

Coneixes el capità?

No, i a més no cal. Ja té la pista de l’organitzador del transport. A partir d’ell arribarà a tot arreu, però la sensació que tinc és que potser no arribarà lluny. M’ensume que si els cotxes són de luxe, es roben en festes o esdeveniments de luxe i potser els implicats també ho són, de luxe. Només és una intuïció, però la investigació és cosa seua. Em va demanar que l’ajudara i ho he fet.

Gràcies, dona’m l’adreça de la nau.

Tinc una petició.

Ja t’he dit que els conductors quedaran fora de la investigació.

No és això. Mire, he patit una desgràcia familiar. Han detingut un nebot meu.

Què ha fet?

Un error. L’han confós amb un individu que pretenia estafar tres directors de banc.

És per casualitat un falsificador conegut com Alvarito?

El nom és correcte.

Doncs és un fet molt greu.

Un error lamentable, comissari. El xiquet estudia peritatge mercantil. Es veu que s’assembla molt al delinqüent i un caixer l’ha denunciat.

Un atenuant que decidirà el jutge.

El Regino es posà dempeus. Senyor Piñol, no recorde l’adreça de la nau.

Xantatge?

Absolutament.

Com sé que el suposat nebot no és el suposat delinqüent?

No ho sap, per tant ha d’aplicar el benefici del dubte.

Això és cosa dels jutges.

Mire, el van detindre ahir. Hui és dissabte, tots els jutges estan de cap de setmana. Com vostè sap, i jo també, si has de cometre un delicte no ho faces un divendres, perquè si et detenen no et rebrà el jutge fins dilluns. Tres dies més de presó. El cas del meu nebot encara no és oficial.

Hi ha un caixer que l’acusa.

Parlaré amb ell i canviarà d’opinió. El Regino va pensar en l’Espanyol Martínez i els seus col·legues. Sempre que vostè i jo parlem guanyem tots dos.

Sospir profund del comissari: No m’agrada fer estes coses.

Els seus companys ho fan contínuament si els convé. Telefone a la reseña.

El comissari va marcar un número interior. Soc Piñol, pugeu al meu despatx el detingut Alvarito. ¿El nom complet? Un moment. Va mirar al Regino.

El té en el full de detinguts.

El comissari va moure el cap somrient. Va buscar el full i va comunicar el nom complet. Va penjar.

No agafes el costum d’esta espècie de pactes. No m’importa el que facen els meus col·legues. A més, com a ciutadà hauries de tindre l’obligació de col·laborar amb la justícia.

Amb els de la Politicosocial també?

Parlava de mi. No soc responsable d’altres departaments.

Amb vostè no m’importa.

Però sempre a canvi d’alguna cosa.

La vida és un mercat.

Dona’m l’adreça de la nau.

Tinga paciència. Passaren cinc minuts. El Regino se’n va anar a la finestra. La Gran Via tenia poc de trànsit. L’hivern era sec i fred. Cinc minuts després picaren a la porta. Un policia va entrar amb Alvarito. El duia emmanillat. El comissari va ordenar que li les llevaren.

Pot anar-se’n, ordenà Piñol al policia.

Alvarito es fregava els canells.

Gràcies, comissari. El Regino li deixà un paper amb l’adreça de la nau. Que tinga sort en la investigació. Li farà falta. El Regino va anar cap a la porta.

Alvarito, feu el comissari, què estudies?

Alvarito dubtà, a la fi va dir: dibuix.

Creatiu, com ton tio. No m’acomiade de vosaltres perquè probablement ens tornarem a vore.

El Regino i Alvarito es van reunir amb Manu en la cafeteria de la part de darrere de la central. Estava plena de policies, d’uniforme i de paisà. Un d’ells era Pedro Serra, cap de la Politicosocial. El falsificador va evitar-lo, però Serra el resseguí amb la mirada. S’havien vist en algun esdeveniment social, però no havien parlat mai. Com de costum, el Regino ja estava fent un dossier sobre aquest individu. El Messié se n’encarregava: vida privada, domicili, amistats, vicis… El Regino sabia que aquesta mena d’individus te’ls trobaves un dia o un altre. El futur li donaria la raó.

No m’agrada este lloc, digué Manu.

Comporteu-vos amb naturalitat, aconsellà el Regino. Va demanar tres cerveses. El Águila, li remarcà al cambrer.

Senyor Regino, gràcies per traure’m, va agrair Alvarito.

Hem de parlar seriosament de faena. Les firmes eren molt bones, però t’has precipitat amb els col·laboradors. Abans de negociar amb ells has de saber un munt de detalls de la seua vida privada i posar-los a prova. Li feu uns colpets al tos. Li augurava un gran futur. De cua d’ull observava Serra, que el mirava.

La filla del general està a la suite de Ketty, li anuncià Estornell al Regino. Per què? El director arronsà els muscles. No ho sé, m’ha preguntat per tu i l’he enviat allí. Regino, procura evitar-me problemes. Recorda que és un hotel. Tots dos estaven a prop de la recepció. El falsificador va agafar del braç el director i se’l va endur fins a l’escala. Quins collons, Manuel, tens un clandestí de Moscou a la meua habitació i m’adverteixes a mi! En realitat, s’excusà Estornell, volia dir més problemes. He vist la cara de la filla i m’ha semblat emprenyada. Potser allà dalt —assenyalà el sostre— té lloc una escena de gelosia i t’assegure, Regino, que són les pitjors. N’he vistes moltes. Ves a dalt i posa ordre, Ketty és una dona que necessita discreció. Quanta estona fa que ha pujat Inés? Ara mateix. Quan el Regino estava a punt de marxar, digué: m’agradaria saber algunes de les passes de l’enviat. No en sé res. Estornell, en saps prou més que jo i tinc unes línies roges que no vull creuar. Recalca-li-ho. El director s’adreçà al seu despatx. Damunt la taula tenia els diaris. Com de costum feu una mirada als titulars. En un breu de portada hi havia publicats els problemes d’Ava Gardner amb hisenda. Va dubtar si telefonar a la suite de Ketty, però suposava que enmig d’una discussió no era el moment oportú.

A la suite de l’actriu, però, regnava una pau harmoniosa. Totes dues parlaven de la ciutat amb dos cafès acabats de servir quan va entrar el Regino. El falsificador mussità un bon dia tot mirant-les. Ketty s’alçà del sofà amb la tassa de cafè i va agafar una bossa i l’abric. Va dir al Regino que Inés volia parlar amb ell. L’actriu va eixir de l’habitació sense donar-li temps d’aturar-la, ja que eren ells qui havien de marxar. Llavors el falsificador va mirar Inés amb un gest que demanava explicacions.

He de contar-te una cosa important, feu la filla del general.

El Regino s’assegué al seu costat.

Ketty isqué de l’ascensor just quan Estornell baixava per l’escala. La va cridar, li feu un senyal perquè entrara al seu despatx.

Què és això tan important?

Anit, digué Inés, hi hagué una reunió de tres persones a ma casa. El general, un tal Otto, a qui ja he vist diverses vegades, sobretot els darrers dies, i un altre que no conec. Tots tres parlaven en alemany.

Estornell li va mostrar la notícia a Ava. L’actriu deixà la tassa de cafè damunt la taula i la va llegir.

Una ordre de cerca i captura?, s’emprenyà Ava. Em tracten com a una delinqüent!

Exageracions de la premsa. Amb tot, has de marxar i prompte.

Inés, Carmen estava a casa?

No la vaig vore, últimament va molt a casa de sa mare i fins i tot alguna nit es queda a dormir.

Per què la mare de Carmen no viu amb vosaltres?

Ella no ho ha volgut mai, vull dir Carmen.

El Regino va sospitar el perquè. Desconeixia que ton pare parlara alemany.

Va residir dos anys a Berlín abans de la Guerra Civil Espanyola. Ma mare era alemanya. Ma mare me’n parlava… fins que va morir.

Astornal, creus que estic en perill?

Sí. L’afirmació del director fou rotunda. Un falsificador, un espia de Moscou amb una missió especial i Ava Gardner perseguida per hisenda era un escàndol mundial.

T’entenc perfectament, feu Ava com si li haguera seguit el fil del pensament. Faré de seguida les maletes.

No, Ava, res de maletes. Has de passar desapercebuda. Portes els documents que t’ha fet el Regino?

De què parlaven?, preguntà el falsificador.

De tu. I el nom de Carmen també el vaig sentir alguna vegada. Les portes del saló estaven tancades i no era fàcil sentir-ho tot. A més, Tasio podia aparèixer d’un moment a l’altre. Si m’haguera vist prop de la porta li ho hauria dit al general.

Què creus que hauria passat?

És un home sense escrúpols tot i l’aparença que mostra de refinat.

L’odies, Inés?

Molt.

Ava mostrà els documents al director de l’hotel. Si no portes diners damunt te’n puc deixar, s’oferí Estornell.

L’actriu regirà en la bossa. Va traure diners. El director els va comptar. Tens vint mil pessetes. Massa i tot. T’acompanyarà un empleat a per un bitllet de tren a Barcelona. És allí on volies anar, no?

Sí, i en avió a París. M’espera la meua germana.

Inés, saps de què parlaven?

Bàsicament tenien un problema. El meu alemany no és molt bo, la mort de ma mare evità que n’aprenguera més. Hi va haver algun crit…

De qui?

Del general. Jo intentava sentir-ho des del buit de l’escala, per si de cas baixava Tasio. Una de les coses que vaig entendre és que el general insistia a parlar amb tu.

Però no saps de què?

No, però si jo fora tu desapareixeria una temporada. Inés s’alçà del sofà i es va atansar a una cadira on tenia una bossa. Regino, has de prendre precaucions. Li va dur una arma menuda, d’aquelles que en diuen de senyoreta. El falsificador la va agafar, la va examinar amb una ullada ràpida, li la va tornar.

No la vull, no seria capaç d’usar-la.

Ell, sí. En té dos: una en un calaix de l’armari al costat del carro de les begudes; l’altra al calaix d’un escriptori.

Manuel Estornell tenia un calendari d’horaris de trens de llarga distància. Ava, a les deu i quinze minuts tens un Talgo a Barcelona. L’actriu va mirar el rellotge: encara tens vint-i-cinc minuts. Arribes a temps, només has de creuar el carrer. Però… l’actriu dubtava. Ava, insistí Estornell, fins demà no en tindries un altre. Em sap greu anar-me’n així. No et preocupes, li ho contaré al Regino i ho entendrà. A més… Anava a resumir-li a l’actriu tots els embolics del falsificador, però s’estimà més callar. Ava anotà un número de telèfon de Londres. Quan acabe de rodar tornaré a Anglaterra. Dis-li que em telefone. Ava, deixa-ho córrer… Per què? Per a ell ets Ketty, una milionària casada, una turista, una història que dura allò que dura un viatge. Hi ha milers d’històries així. Una més. Astornal, ha sigut un engany. Un engany bonic, Ava. Com Milieta i Santiago. Si continues relacionant-te amb ell, el Regino acabarà descobrint-te. I què?, feu ella. Doncs que potser li agradava més Ketty perquè era una Ava falsificada. Sense premsa, sense paparazzi, sense estrelles… Estic segur que ell detestaria eixe món. Viu en un altre en què cada acte revela una realitat empírica… fins i tot quan falsifica un quadro o un document està creant una altra realitat. Per a ell, Ava seria un altre planeta massa irreal. Estornell va mirar el seu rellotge: Ava, et queden vint minuts.

Creus que el general em mataria?

Regino, et recorde que va matar ma mare.

El falsificador es va encendre un cigarret, s’acostà al finestral, l’obrí, isquè al balcó. Va vore la gent passejant o comprant, també a Ketty creuant el carrer Xàtiva. Li va cridar l’atenció que caminara tan de pressa acompanyada d’un empleat. Abans d’entrar a l’estació, sota el rellotge, ella es va girar com si es volguera acomiadar o fer un darrer esguard a l’edifici de l’hotel. Tots dos creuaren les mirades. Ella comunicant-li un missatge sensual i acollidor. Els seus cabells ros platí brillaven adoptant tonalitats daurades. Després, acotà una mica el cap, digué alguna cosa, un gest que el Regino va captar de seguida. Només fou un instant. L’actriu s’adreçà a cuitacorrents cap a l’entrada de l’estació i desaparegué en direcció a l’andana. La façana modernista de l’Estació del Nord seria el darrer paisatge que conservaria d’ella. Encara estigué una estona observant-la, fins que s’adonà que Inés l’esperava, que el somni s’havia acabat i que la realitat s’imposava. Apagà el cigarret, tancà el balcó.

Odies molt el general?, preguntà, però ara el gest era displicent, gairebé de rutina.

Mai no em va tractar com a una filla, ni a ma mare com la seua dona. Només li interessava el seu patrimoni, la riquesa familiar que hi aportava. L’aparició de Carmen encara va agreujar més l’ambient de casa. El general va perdre el cap per ella, va embogir. En aquells moments, a més, ja no necessitava la riquesa de ma mare. Mai no he sabut com aconseguí fer-se ric.

T’ho contaré breument: els britànics els gratificaren esplèndidament a ell i d’altres, per tal que convenceren Franco de no participar a la Segona Guerra Mundial a favor dels alemanys. Ton pare… el general fou el més ben remunerat. El Regino va parar de sobte, com si s’haguera adonat que relatava una indiscreció, però tot seguit va continuar: conec algunes versions de la mort de ta mare. En alguna apareixes tu dalt de l’escala, observant la passivitat del general mentre la teua mare patia un atac de cor al jardí.

L’assassinat fou un procés que va culminar al jardí. Un dia vaig vore com ell posava unes gotes d’una ampolleta al cafè amb llet del desdejuni de ma mare. Jo m’ho mirava amb els ulls innocents d’una xiqueta. Em va dir que eren unes vitamines que feien que la mamà estiguera més forta.

Saps què era?

No. Recorde una ampolleta d’un marró fosc.

Pervitin. Metamfetamina. Provoca una pujada d’energia i alhora una acceleració al cor. Unes gotetes cada dia i, a poc a poc, una persona amb cardiopatia tard o d’hora tindrà un problema coronari.

És un assassí.

Però no pots demostrar-ho, i a més, és un personatge influent.

Inés s’acostà al Regino. He pensat en anar-me’n a viure a França. Tinc l’herència de ma mare, suficient per viure anys a París fins que el general desaparega. No l’aguante més. He fet tot el possible perquè s’avergonyisca de mi, ja que tant li molesta el què diran.

És un home d’edat, no tardarà…

Tot el que ha viscut no s’ho mereix. El to d’ella era alt i violent. És… Inés sanglotà. El Regino la va abraçar, la va ajudar a excretar el verí. Ella encara s’arrambà més. ¿Estimes la turista?, li preguntà amb la veu entretallada. El Regino no va contestar. Li costava assumir el comiat sobtat de Ketty; tot era massa recent. Probablement la recordaria. És una dona molt atractiva i amable, afegí Inés. I misteriosa, però un dia se n’anirà, completà el falsificador. ¿I aleshores què faràs? Em quedaré amb tu. Jo també marxaré. Llavors continuaré construint un món a la meua mida. És lo millor i l’únic que sé fer. Tot i que seguia abraçant-la, el Regino es va separar un poc d’ella. Demà a la nit aniré a vore el general. Per què?, s’esverà Inés. M’ha cridat. Per favor, no hi vages. Vine-te’n amb mi a París. El Regino va somriure: és una ciutat massa gran per a començar de nou. Si et quedes, si acudeixes a la cita amb el general potser perdràs la vida.

Va reconèixer la veu de Tasio, el majordom del general, així que va preguntar per Teresa. Al principi de la conversa amb ella van parlar de temes vulgars, com ara les estrenes del cinema, com si entre tots dos hi haguera una relació personal. Esperaven que la minyona s’assegurara que Tasio no es trobava a prop, per bé que el majordom, segons li havia comentat un dia Inés, era dur d’orella com a conseqüència de l’explosió d’una bomba a pocs metres d’ell en la guerra espanyola.

Llavors, el Regino li va preguntar per la reunió que li havia comunicat la filla del general i Teresa li ho va confirmar. Ella i Tasio els van servir unes copes. Teresa havia mirat amb dissimulació la cara dels convidats i va aportar una altra dada interessant que Inés desconeixia perquè el quart home, d’aspecte àrab, es presentà al final de la reunió, i la filla del general, per temor a ser descoberta ja havia marxat a la seua habitació després de retindre el que ella creia més essencial d’allò que parlaven.

El Regino també li va demanar per Carmen. Teresa digué que darrerament la veia poc i que feia dos dies que no venia a la casa del general. Sembla, abundà, que sa mare estava molt malalta. És una dona amb més de noranta anys. Potser Carmen ha decidit quedar-se amb ella uns dies. El falsificador li va preguntar per l’estat d’ànim del general, Teresa li ho va resumir amb una paraula: inquiet. Com d’inquiet? Beu massa i té el caràcter més agre de l’habitual. Gràcies, Teresa. Regino, vull anar-me’n d’esta casa. Hui mateix ho parlaré amb Manuel Estornell, però abans vull que em faces un favor especial.

Amb Estornell, rondinà tot penjant l’auricular, havia de parlar de moltes coses. El Regino intuïa que del seu amic, l’enviat de Moscou, en sabia més del que li havia dit; pensava que no hi havia entre ells només una antiga amistat. També sobre Carmen. I evidentment sospitava que la decisió de la marxa apressada de Ketty estava assessorada per Estornell, potser per allunyar-la de tot l’enrenou al seu voltant. Amb tot, va entrar al seu despatx per demanar-li solament que contractara Teresa, una de les minyones del general. Per descomptat que ho faria, la festa de les falles estava prop i necessitaria personal, digué el director apartant els diaris del centre de la taula fins a un costat i posant-los un arxiu damunt. El moviment, sec i ràpid, amb un aire intens i una miqueta aclaparat, no li va passar desapercebut al falsificador, però no en feu cas, ja que havia de parlar amb l’Espanyol Martínez, que l’esperava, com d’habitud, a la taula al fons de la cafeteria de l’hotel Inglés, arrimada a la finestra que donava al Palau de Dosaigües, d’un estil barroc i rococó extenuant.

Fa dies que no veig el periodista Miguel Ruiz, feu el Regino després d’un xarrup al gallet de cervesa Turia. Martínez somrigué: estàs preocupat? Sí, francament. El teu col·lega Ariel sembla un individu contundent. Ho és, però en el cas del periodista pots estar tranquil. Ja és a casa, amb la dona i les criatures. Sa i estalvi? Molt satisfet, replicà Martínez, que va traure un sobre d’una de les butxaques de la jaqueta. El deixà damunt la taula. El Regino va extraure’n unes fotografies: Miguel Ruiz nu amb una jove bruna ben proporcionada, també nua, tots dos amb un rostre alegre i fatigat després d’una bona estona de trontolls. Queda-te-les, li oferí Martínez. Ell sap que les tinc? Sí, per això no vol vore’t, no vol que li ho recordes.

El falsificador va comentar-li que necessitava un altre «favor». Li va dir el nom d’un caixer d’un banc que el dilluns havia de declarar en contra d’un empleat seu. ¿És el que has intercanviat per la informació del Pervitin amb el comissari Piñol? El mateix. El comissari ja està investigant. Parleu amb el caixer hui mateix. Certament em canviaria per ell, afegí el falsificador mirant la foto de la xicona bruna. Són prostitutes? No, feu Martínez, fins i tot la majoria estan casades, per bé que pocs marits són capaços d’admetre, al llarg del temps, el «treball» de les dones. En canvi, al contrari no hi ha problemes.

L’estigma del cornut pesa, encara que siga un sacrifici per la pàtria.

Amb l’afer del caixer, el mètode hauria de ser diferent. A penes queda temps. Supose que el segrestaran uns dies, l’emborratxaran i el deixaran a la porta del banc amb unes fotos amb la col·lega.

S’ho mereix, no va complir amb la paraula donada i volia estafar el meu empleat…

Que alhora volia estafar un banc.

¿No has tingut mai la sensació que estafar un banc no és un delicte?

Regino, les teues sensacions sobre els delictes són relatives.

Tal vegada és això. El falsificador va apurar la cervesa. Martínez, Carmen ha desaparegut. Fa un parell de dies que no va a casa del general. Inés m’ha comunicat una reunió del general… El Regino no va poder acabar, perquè es va presentar Ariel, francament incapacitat de saludar: els soviètics, digué amb una pauta autoritària, han segrestat Paul Fischer. Com ho saps?, li preguntà Martínez. Hem fet un seguiment a l’enviat des del mateix moment que va arribar a l’hotel Metropol. Dos homes fent torns amb dos més vint-i-quatre hores al dia. Sabia que el seguíem i ha fet d’esquer. Ens ha dut a llocs equivocats, mentre el seu grup feia la tasca del segrest. Primer ens ha portat a una suposada reunió amb el seu escamot; després a una casa del barri de Nat… Nas… Natzaret, l’ajudà el Regino, on viu la mare de Carmen. Probablement canvien el segrestat contínuament de barri.

Ja vos vaig dir que estàvem en desavantatge si la dona del general informava dels passos de Paul Fischer, es lamentà Ariel. Inés, la filla ha informat el Regino d’una reunió del general amb Otto i un altre, digué Martínez. Reunió a la qual s’afegí un àrab, completà el falsificador. Sabeu qui és?, llançà la preguntà Ariel. Doncs és un dels militars de confiança de Gamal Abdel Nasser. ¿El cap d’estat d’Egipte?, preguntà el Regino, sorprès per l’alçada que prenia l’afer.

En eixe cas, el fet que els soviètics hagen segrestat Fischer és un mal menor, raonà Martínez.

No hi ha mal menor per a nosaltres, replicà Ariel. Els soviètics el voldran convèncer que treballe per a ells, com els nord-americans feren amb Wernher von Braun.

Soviètics i nord-americans estan en lluita permanent per dominar l’espai, explicà Martínez al Regino.

També per dominar la terra, afegí Ariel. Hem de recordar les bones relacions dels soviètics amb els àrabs, sobretot amb Nasser.

Hem d’avisar els britànics i els nord-americans. Entre tots evitarem el segrest.

Un moment, feu el Regino. No tinc ni puta idea de política exterior; ni tan sols recordaria el nom de l’alcalde de València si no me n’haguera informat un taxista de confiança, però si el general s’ha reunit amb dos alemanys i un àrab es perquè estan preocupats per la situació del nazi. Si els soviètics són amics de Nasser i un home de la seua confiança es reuneix amb un general franquista, no em quadra res.

Martínez i Ariel es van mirar. Era obvi que el Regino no en sabia res de la realpolitik o allò que anys més tard es coneixeria com la geopolítica. Els enemics només ho són en funció dels interessos de cadascú.

Algú m’ho pot aclarir?, preguntà el falsificador. En el silenci dels altres el Regino entengué que era massa complicat d’explicar sense entrar en els detalls, ben significatius, de la guerra freda. Així doncs feu una petició: deixeu-me que ho arregle a la meua manera. Aleshores Ariel va consultar amb l’esguard l’Espanyol Martínez, que li havia assegurat que el falsificador era una persona de confiança.

Ens pots dir, si fa no fa, de quina manera ho arreglaràs? No sabem si ets conscient de què suposa esta operació per a nosaltres, per tot allò que ens juguem, va inquirir Ariel.

No, no et puc dir res.

Mira, ja sé que no ets un dels nostres, no tens per què ser-ho, ni tens l’obligació d’ajudar-nos, però d’això a no dir-me res, és a dir, que no sàpiga ni un borrall de què faràs, és demanar-me massa confiança i jo només et conec pel que m’ha contat Martínez. Torne a insistir-te que es tracta d’una operació molt especial. Et seré franc: ho és personalment, però també, i molt, estratègicament per al meu país.

I jo torne a dir-te que ho deixes en les meues mans. Ho arreglaré. Si no n’estiguera convençut de cap de les maneres m’arriscaria a dir-t’ho.

Martínez va agafar d’un braç Ariel, com dient-li que el deixara fer.

El Regino era conscient que el general…

El Regino era conscient que el general Francisco Moreno entraria en els detalls importants que l’havien dut a la casa del militar. Però no era ell l’encarregat de marcar els tempos de la demanda. Ell era un jugador que, segons en quines partides, en aquelles tan especials, amb rivals tan específics, planificava prèviament la partida. Tot és un joc, al cap i la fi, diuen els professionals; de vegades es guanya i d’altres es perd, insisteixen. El més important, asseguren, és jugar. No en feia cas, el Regino, d’això. Allò que importa —i ací el «perquè» és fonamental— és saber guanyar.

Entens què està passant a Europa?

No era un bon inici, pensà el Regino: No.

De vegades em pregunte en quin país vius.

Sovint em responc que en un de molt gris, però prospere en ambients tòxics.

El general bandejà la provocació, i digué:

Europa, escolta’m bé, està en perill d’extinció. Ara el falsificador no sabia si li parlava de fauna o era una qüestió simplement política, però sospitava això darrer. No sols Europa, continuà, sinó també Àsia amb la guerra del Vietnam i Sud-amèrica. Tot, tot està en la taca, cada vegada més escampada, del comunisme. Fins i tot un grapat d’imbècils espanyols s’han reunit amb ells en un contuberni a Múnic. La Unió Soviètica i els seus satèl·lits: Iugoslàvia, Polònia, Hongria, Alemanya de l’Est, Albània… Més els països on els partits comunistes són forts fins al punt que podrien governar, com ara Itàlia o França. El general va beure de la copa de conyac i feu unes xamades al cigar. El món s’ha convertit en un camp de batalla. Com t’he dit abans, fa uns anys em van demanar que evitara que Espanya entrara a la Segona Guerra Mundial. M’ho pregaren els aliats. Ho vaig fer assumint la meua quota de responsabilitat. Me la vaig jugar enfrontant-me a Franco. Jo sol, Regino. El Generalísimo, amb l’ànsia de recuperar Gibraltar, volia participar-hi. Entrar en la guerra era un desastre descomunal després d’una contesa civil de tres anys. Soc d’aquella mena de militars que, si pot, evita les guerres, però també un home conscient dels valors morals d’Occident. Disposat, si cal, a entregar la vida. Què és un home sense conviccions?

Com que no era una pregunta personal, sinó un pensament en veu alta, el Regino no va respondre.

Ens alçàrem contra la República per lluitar contra el comunisme i la disgregació d’Espanya. Les democràcies occidentals ens denigren en públic però ens admiren en privat. M’estime més una Espanya franquista que una Rússia estalinista, digué Winston Churchill als seus assessors, que l’encoratjaven a derrocar el règim. Per què creus que no ens han blocat l’economia si podien fer-ho? Perquè ens necessiten. De nou en secret ens demanen que fem alguna cosa. Ens han dit: feu-ho, però no ens impliqueu. Tancarem els ulls. Saps per què? Perquè nosaltres no fem política, fem història. Ni tan sols el govern espanyol vol significar-se en esta lluita tan cabdal en què estem immersos. Ens has de tirar una mà, Regino. Ets l’home indicat. Tens contactes. N’estic segur que Manuel Estornell està implicat d’alguna manera. T’ho agrairé esplèndidament.

General, tot el que vostè m’ha explicat és una tasca enorme i jo soc un home insignificant.

Un home insignificant no es desfà d’un periodista en un no res o té relacions amb un comissari que investiga unes càrregues que hem perdut. Pedro Serra, el cap de la Social, et va vore amb Sebastián Piñol, cap de la Criminal. Sé que tens molts contactes i n’estic segur que saps o ens pots ajudar a trobar el transport desaparegut. Si has parlat amb Piñol és perquè tens informació, per això t’he fet vindre. També per l’amistat amb Estornell, sospite que treballa per al Partit Comunista. Ho sé.

Primer, el Regino va sospirar; després, es va encendre un cigarret. El problema, finalment, estava entaulat. Això, però, només era el vermut. Arregla-ho, Regino, s’hi encoratjà.

Li seré franc: sé on està el Pervitin.

Perfecte! Negociem.

No.

No? El general s’alçà amb penes i treballs. El conyac begut li feia efecte. Regino, et tinc en una gran estima. No m’agradaria…

General, ja he evitat que el liquiden.

Què em liquiden? A mi? El militar no s’ho va creure; no era possible que algú gosara matar-lo. A ell, un personatge tan influent amb una missió tan important. El Regino no podia imaginar que el Pervitin servia per a finançar una xarxa d’extrema dreta arreu d’Europa per a combatre, mitjançant el terrorisme, la «taca» imparable de l’esquerra i l’extrema esquerra.

Oblide’s del Pervitin a canvi de la seua vida. A més, el barco italià que el transportava a Gènova no en tornarà.

Qui creus que pot matar-me?

El marit de Carmen.

Ni de bon tros imaginava el general la resposta del Regino. Ell, que creava un ambient que feia que la gent tinguera la sensació que es trobava davant d’un semideu, s’enfonsà de colp. De nou el malson de l’home de Carmen. Es va fer un silenci feixuc, però el militar recuperà el seu esperit orgullós, val a dir que es va forçar a fingir.

Un espectre?, rigué el general de manera forçada, una riallada ronca semblant a la d’un alcohòlic, però en realitat estava que s’enfilava per les parets. Ha tornat l’espectre?

En absolut. Era un militant que havia sacrificat la seua dona i ara intentava matar la mala consciència matant el general, excusant-se amb ell sense admetre la part de culpa que li pertocava. Es tractava d’un sacrifici «ideològic». El militar es va arrambar fins a l’armari al costat del carro de les begudes on Inés li havia dit que son pare guardava una arma. Abans d’arribar-hi, el Regino el va aturar amb la intensa fascinació que suposa contar una història que l’altre creu que ha succeït a l’inrevés de com pensava.

Vostè digué a Carmen que salvaria la vida del seu marit a canvi de les seues peticions, que no cal que li recorde. Però la va enganyar. Pretenia matar-lo just per a impedir el que ha passat: que tornara a per ella.

Està mort, imbècil! Està mort, repetí ara amb la veu més baixa, més incrèdula, amb un to més de fàstic que d’enuig.

Torne al sofà, general. Parlem, negociem. El Regino no volia negociar res, però el necessitava tranquil. El general va dubtar, va continuar dret. Li contaré què va passar.

Ets un mentider.

Ho sé tot.

El militar va tornar al sofà en certa manera impactat, però també amb l’interès d’escoltar-lo.

En primer lloc, deixe de preocupar-se pel seu espia, el periodista Miguel Ruiz. Ja ha tornat a casa.

Què li has fet?

Se’n va anar de gresca uns dies, però no hi ha res com el confort d’una llar familiar.

Per què no me n’ha dit res, ni m’ha telefonat?

N’està avergonyit. Va de la faena a casa. Estava fart d’ell i vaig ordenar que l’advertiren. Això li donarà una idea que jo també tinc amics poderosos. Respecte al marit de Carmen, segons m’ha contat ell, vostè ordenà que el traslladaren a una altra presó. Ho feren dos homes de la seua confiança. Pel camí l’havien de matar, cosa que ell ja s’imaginava. De València a Madrid, a l’altura si fa no fa de Requena, va demanar que pararen per una urgència urinària. Duia les mans emmanillades, de manera que era impossible que escapara amb dos homes armats. Però les seues dos persones de confiança no comptaven que just en aquella zona els esperava un escamot de la guerrilla dels maquis. Ara es preguntarà: per què l’esperaven allí? Qui els ho comunicà? Carmen.

Carmen? De manera instintiva el general va mirar un dels retrats d’ella penjat al saló. El general feu l’intent d’alçar-se. El Regino el va aturar amb les paraules.

Deixe’m que acabe. Ella, no obstant, pensava que havia mort. Els dos homes de la seua confiança li mentiren per temor a les represàlies. Li digueren que l’havien mort i vostè li explicà a Carmen que, desgraciadament, el seu marit havia intentat escapar, tal com ella havia planificat, i en l’intent va morir. Carmen s’ho va creure.

Si fora cert el que dius, algun dels integrants de la guerrilla li hauria fet arribar que vivia.

Dels tres integrants de l’escamot dos van morir, l’altre va escapar amb el marit, els seus homes li van mentir.

Creus que m’empomaràs amb esta història de merda? Per què ha tardat tants anys en vindre a per ella?

Mai la va oblidar, però l’espionatge soviètic el va convèncer que no tornara. No era un moment fàcil per a fer-ho, en plena postguerra i una gran repressió. Si Carmen pensava que havia mort, farien servir el seu odi per a convertir-la en una espia en un lloc immillorable per a recollir informació. De fet, ella ha evitat la caiguda d’algunes cèl·lules del partit. Per no alçar sospites no podia impedir-ho sempre, però s’ha guardat un as a la màniga per al moment que calia, el moment més estel·lar: el nazi Paul Fischer a qui vostè i Otto Skorzeny li facilitarien un corredor cap a Egipte a canvi de molts diners i armament per a invertir a la xarxa d’extrema dreta a Europa. Hi ha sospites, segons m’han dit, que la CIA i els britànics haurien fet els ulls grossos.

El general s’alçà de nou, aquesta vegada amb més determinació. S’adreçà al telèfon. Va començar a marcar un número.

No trobarà Carmen a casa de sa mare.

El militar s’aturà: Per què?

Ha marxat amb el seu home. Jo mateix els vaig fer la documentació, però no li podria dir a on ni torturant-me. Ara estan a França, però demà no ho sé. Una altra organització els farà una altra documentació i un altre país, però fora de l’òrbita comunista. Des que va eixir de la Unió Soviètica per l’operació de Fischer tenia pensat no tornar-hi. El que ens resta de vida és per a nosaltres, em digué. Havia complit amb escreix amb els soviètics, fins i tot de vegades jugant-se la vida. I és ací on he salvat la de vostè. Ell estava obsessionat en liquidar-lo, li havia robat més de vint anys amb Carmen, però no fou vostè sol, també els soviètics. Entre ella i jo el dissuadírem. No crega que fou fàcil, vaig haver-me de posar decidit amb ell.

I Paul?

Veig que va al gra, però el nazi també fou un intercanvi. El segrestaren els soviètics gràcies a les informacions de Carmen, a la qual vostè li ho contava tot…

No em parles d’eixa puta!

Vostè necessitava ser important per a ella, i ella estava encantada de ser-ho per tota la informació que rebia. De fet, la mare de Carmen fa un mes que ha mort, però la casa familiar era un punt de contacte on ella traslladava informació; per això no volia que vinguera a viure ací. Allí van retindre durant unes hores el nazi.

Calla! El general va obrir un calaix i va traure una arma. Encara no l’apuntava. On està Paul?

Probablement mort.

Els soviètics?

El Mossad. Com li he dit, un altre intercanvi. Els meus documents més els que ells els donarien a França, més una quantitat de diners per a començar una nova vida a canvi del nazi. El marit de Carmen s’hi resistia (el Regino preferia dir-li el «marit de Carmen» que anomenar-lo pel seu nom, llevant-li al general l’únic que havia estimat i posseït). L’escamot soviètic volia dur-lo a la Unió Soviètica encara que fora a la força, però ell, cap del grup, va dir que les ordres eren matar-lo si s’hi negava. Va haver-hi alguna discussió, però com que no hi havia temps, atès que la desaparició del nazi engegaria una recerca de la policia espanyola, sobretot els de la Social, el marit de Carmen el va entregar, sense que els altres ho saberen, al Mossad, tot dient-los al seu escamot que el liquidaria ell. Sembla que l’anomenat Paul s’estimava molt més la destinació d’Egipte, un enginyer molt valuós per als àrabs en el seu conflicte amb Israel.

I tu…? Tu com estàs enmig de tot això?

Li ho resumiré. El Regino va observar la fatiga del general en les bosses pronunciades sota els ulls, cada vegada més visibles. Vostè i d’altres tenen quadros que provenen de l’espoli nazi als jueus. Per pura casualitat vaig ensopegar amb el problema. Vaig conèixer un falsificador amb qui intercanviar quadros sense saber que era jueu. En el segon intercanvi es presentà un col·lega d’ell, també falsificador, que em va demanar que els ajudara, ja que jo coneixia quasi totes les cases sospitoses d’albergar part de l’espoli. A canvi, ells m’ajudarien a falsificar. Vaig acceptar el tracte. A poc a poc han anat substituint-los, els quadros, vull dir, per falsos. El Regino va assenyalar el Jan de Bray Portrait of a Young Woman. És fals.

T’estàs guanyant un tret al front.

Seria injust, li he salvat la vida.

Al general el sorprenia la tranquil·litat del Regino. Per què és fals? Com ho saps?

Fixe’s en la mà, té una obertura un poc més gran que l’autèntic. I darrere un punt negre.

El general el va observar.

Els falsificadors, de vegades, deixem una «firma»: uns cabells un poquet més llargs, un dit un poc més prim… També tenim vanitat. Quan entrem a un museu, o a una casa com la de vostè, reconeixem el nostre treball.

I els sorolles que m’has venut, també són falsos?

També. Els únics autèntics són els retrats de Carmen.

Et denunciaré.

És preferible a que em mate, però no ho farà.

Que no?

No seria intel·ligent. Si em denuncia, la seua pinacoteca perdrà tot el valor, al marge que farà el ridícul. Tampoc no em matarà. Deixe l’arma al calaix i fem com si no haguera passat res. El dimarts tornaré a la partida.

No eixiràs viu d’ací.

No li convé, en absolut. El comissari Sebastián Piñol ja ha iniciat la investigació sobre el Pervitin. A hores d’ara ja sabrà qui n’és el distribuïdor. També haurà parlat amb el capità del barco, que sembla que no sabia res del contingut dels vehicles. He parlat amb Piñol. Si vostè m’elimina…

Piñol no ha passat de les beceroles.

Ja. Supose que el cap de la Social li ha tirat una mà a vostè.

Et vaig dir que el meu sistema era més poderós que el teu. Només ets un merda. No entenc per què has fet tot això. T’oferia una oportunitat d’estar en un bàndol que t’hauria fet milionari. Per què?

Seria molt banal reduir-ho tot a una qüestió comptable. Per què? Hi ha tants perquès com raons per a fer-ho, però el perquè no importa en tant que ho he decidit jo, sense revestir-me de manuals ideològics. He fet el que jo creia just. Ho era, que els jueus eliminaren un nazi? Sí. ¿Ho era, que una dona recuperara l’home que li havien robat? També. General, vostè és un malparit, però a la seua edat no podia permetre que el mataren. És suficient amb el càstig que rebrà d’ara en avant. I no m’estic d’agrair-li els favors que m’ha fet, els clients que m’ha proporcionat. Tant a ells com a vostè els convé callar. A tots ens convé. Continuem amb el joc de les aparences. No li sembla?

Ets un irresponsable, has decidit ajudar els comunistes. Què creus que farien amb un individu com tu?

Tal vegada em guanyaria molt bé la vida, tenen molta burocràcia per a falsificar. Un últim apunt, al fil del que estem parlant: la caixa forta que té a la capella conté un quadro de Vermeer que també és fals. Ja ho era quan el va comprar als nazis. No tinc res més a dir-li. Bona nit, general.

Lentament, gairebé reptant-lo, el Regino agafà l’abric i s’adreçà a l’eixida, donant-li l’esquena al general. Estava segur que no el mataria, en cas de poder fer-ho, dins de la casa. Va obrir la porta mentre el militar continuava preguntant-li els perquès que no entenia. Va sentir que el general ensopegava amb algun moble, però no es va girar. Va eixir al jardí en direcció a la reixa. Caminava a poc a poc. El militar va alçar el braç des del llindar de la porta de la casa. Com que li tremolava el pols va utilitzar l’altre per mantindre’s ferm. A fora, sense encendre els llums del porxo, només amb la il·luminació tènue de la façana, que resseguia el perfil del xalet, el camp visual no era el més apropiat per a encertar l’objectiu. El Regino va posar la mà al pom de la porta de ferro, alhora que sentí el soroll sord d’un tret. Es quedà quiet, molt sorprès i esparverat. Uns instants després decidí mirar enrere: el general jeia a terra i Inés, encara amb el braç estirat, plorava a cor què vols. L’he matat, repetia amb un fort sanglot. Deixà caure l’arma i s’assegué trontollant en un dels bancs del porxo.

El Regino va anar corrents fins on estava ella. Va mirar el general, sense vida amb un tret a la templa. Què has fet, Inés?

T’hauria mort.

No ho hauria fet. El Regino va agafar l’arma del general i li va mostrar que no tenia bales. Quan tu em vas dir on tenia les armes li vaig demanar a Teresa que buidara les recambres.

Els plors d’Inés es van accentuar. No hi havia consol. El Regino la va abraçar. Va intentar calmar-la inútilment. Les llàgrimes no paraven d’escolar-se pel seu rostre. Va mirar el rellotge. Va calcular el temps que tardaria el comissari Piñol en presentar-se. Li va telefonar. Va dir a Inés què havia de fer, després de portar-la al saló. Parlar el mínim possible, simular un xoc emocional. Realment el tenia. El Regino va posar en marxa la seua estratègia.

Gràcies, Manuel. Eren prop de les cinc de la matinada quan el Regino es va repapar a la butaca del despatx del director de l’hotel. Estornell li preguntà com s’ho havia fet amb el comissari Piñol, al marge d’acordar amb ell que Inés i el Regino, per si de cas el comissari volia saber-ho, havien passat la vesprada i part de la nit a la suite del falsificador.

El Regino sospirà de fatiga abans d’encendre’s un cigarret. S’incorporà a la butaca. Aleshores s’adonà que hi havia alguna cosa estranya a la paret de darrere, una fotografia que havia retornat al seu lloc. Expulsà el fum i fil per randa va narrar a Estornell, que l’escoltava incrèdul, tot el que havia succeït els últims dies i la seua conversa amb Piñol, que es va desplaçar sol al xalet per indicacions del falsificador. El comissari mostrà algunes reticències al relat del Regino; sospitava que la filla tenia protagonisme més enllà de la troballa del cadàver. ¿Un general se suïcidava amb una arma de senyoreta? El general, contestà el Regino, no era un home d’armes. D’altra banda, per a disparar-se a la templa una qualsevol era bona. Així doncs, creus que s’ha suïcidat per una qüestió d’honor?, preguntà Piñol. Ja sap, collonades de militars, per bé que havia tingut un gran fracàs, sobretot en l’afer marital. Comissari, ¿s’imagina l’escàndol que hauria d’afrontar perquè un activista comunista se li havia emportat la dona? Això en l’àmbit personal; en el professional havia de retre comptes amb tots aquells que li havien confiat la missió, que no era poca cosa.

Així doncs, s’encaparrava el comissari, el general era el cap d’una banda…

Organització, senyor Piñol.

Una organització que pretenia, amb els diners del Pervitin, estructurar una xarxa d’extrema dreta a Europa, al marge de facilitar un corredor per a fer arribar a Egipte tècnics aeroespacials.

A canvi d’una milionada que els pagarien els àrabs, ja que Paul Fischer els era imprescindible com a enginyer aeroespacial.

¿No era una aspiració internacional massa complexa per a un general retirat?

Just el contrari, era l’home perfecte. En cas de fracàs, els governs implicats indirectament, aquells que miraven cap un altre costat, tenien l’excusa ideal: bogeries d’un nostàlgic.

I entre tanta conspiració internacional, governs que fan l’orni, tràfic de drogues… allà estaves tu.

Pura casualitat, comissari.

Clar, passaves per allí. Deia Einstein que la casualitat no existeix.

Charles Chaplin deia que Einstein parlava als estudiants durant hores, però ningú no entenia res.

El comissari Sebastián Piñol s’ajupí vora el cadàver i observà la ferida al cap del general. Lo normal, digué, quan algú frisa per suïcidar-se és disparar-se a la templa, però ho ha fet a la part superior de l’orella.

Potser tenia una punteria deficient. Era bevedor. Em feu una mirada severa i vaig intentar distraure’l. Comissari, vostè creu que la Politicosocial estava fins al moll de l’os en este merder?

Coneixes bé la filla?

Tenim amistat.

Molta?

Anar al teatre i eixes coses.

I a la suite d’un hotel.

Això és la guarnició. El que importa és el nexe cultural que ens uneix.

El comissari es va alçar. Dis-li a la senyoreta Inés que vinga.

No pot. L’impacte que ha rebut és tan gran que el majordom li ha subministrat uns tranquil·litzants i…

Dorm profundament. El comissari em va posar una mà al muscle. Regino, m’hauràs d’explicar moltes coses.

Oficial o personalment?

Com t’estimes més fer-ho?

En una cafeteria. Jo pague les copes.

Piñol, digué el Regino a Estornell, no estava del tot convençut, però el fet que Pedro Serra, cap de la Politicosocial i enemic del comissari, haguera intervingut tallant d’arrel la investigació del Pervitin, li donava una idea del muntatge. Val a dir que Piñol estava emprenyat perquè no s’havia assabentat de res, excepte del tràfic del Pervitin i perquè li ho havia dit jo, cosa que també li donava una idea de la seua solitud a la Central. Un dia li ho explicaré. A propòsit del Pervitin, ¿sabies que era una droga popular durant el nazisme que es podia aconseguir a les farmàcies? No ho sabia. Potser així tenien els ciutadans narcotitzats. Per cert, Regino, ¿el comissari no intentarà de nou interrogar la filla del general? Estornell, Piñol sap que en este cas hi ha dreceres que s’han d’obviar.

La narració es va allargar si fa no fa un quart d’hora. Així que va acabar va vore la foto d’Ava Gardner amb la dedicatòria a Estornell, però no digué res. M’aniria bé un passeig, feu el Regino, i el director accedí. Quan passaren per la recepció tots dos s’acomiadaren de la nova telefonista nocturna, una jove de cara rosada i cabells marrons caiguts sobre els muscles. Tots dos recordaren Milieta.

Al carrer feia un fred acollidor, més suau i menys humit ara que hores abans, que convidava a caminar. No hi havia gairebé ningú. A la cantonada, davant del grandiloqüent edifici de «La Unión del Fénix Español», d’influències del classicisme acadèmic, hi havia dues prostitutes, xarrant i vestides com si aparentaren ser dones normals, tractant d’evitar la repressió de la policia del nacionalcatolicisme. Passaren per davant d’elles.

Una mamada valenciana, senyors?

Hui no és el dia apropiat, senyores, contestà amb deferència el Regino.

Un parell de cotxes enfilaven carrer Xàtiva amunt amb persones que anaven a treballar. Hi ha diverses maneres de guanyar-se la vida, constatà Estornell. El Regino s’hi mostrà d’acord. La majoria de la gent encara dormia, aliena a tot. Aviat es celebrarien les festes de Sant Josep i el silenci de la ciutat que ara els embolcallava prendria un altre viarany amb la primavera sota el braç, la llum del dia més accentuada, els carrers estarien a gom, el talent autòcton de les bandes de música desfilaria en un acte incomparable d’olor a festa on tothom participava. La festa, vet ací l’única indústria valenciana amb un futur esplendorós.

Ava i la seua germana Bappie van pujar a l’avió a París amb destinació Frankfurt, on enllaçarien amb un vol a Los Angeles. Ava encara semblava Ketty, amb els cabells ros platí i una manera de vestir que tirava més a l’estil d’una secretària discreta que no a una actriu d’estètica provocadora. Van seure a la part de davant, amb els clients amb bitllets de primera. Totes dues van reclinar els seients després de contestar a l’hostessa que no els abellia prendre res.

Et veig cansada, però satisfeta.

Han estat unes setmanes molt intenses, respongué l’actriu.

Quant de temps fa que no vas al cine?, preguntà Estornell.

El Regino s’ho va pensar: Uf, molts anys. No recorde la pel·lícula, però sí la sala, l’Oeste. Hi vaig anar amb mon pare. El Regino va continuar mirant fixament al front, la vista perduda en la vorera, absort en ell mateix. No tenia esma de parlar.

Se’t nota fatigat, digué Estornell, és obvi que has bregat amb el teu jo.

Quin jo?

El teu jo desconegut.

De manera que tinc un jo desconegut?

Tens un jo vital per a manejar-te en la vida i un jo inconscient que pren les decisions importants, aquelles relacionades amb allò que és just… o que tu trobes just.

Estornell, no són hores de collonades.

En algunes persones, com ara tu, és un jo gairebé imperceptible, perquè l’entafores. Però és un jo que no mor, que respon a una actitud moral, feu el director de l’hotel amb èmfasi. Hauries de recórrer a ell més sovint. Però, és clar, ja no series tu.

És a dir, que tinc un jo amagat que tu coneixes. No recorde haver-te’l presentat.

Més que no et creuries. És evident.

Doncs ja me’l presentaràs. El que no és tan evident és que no sàpigues l’adreça de Ketty. Encara no m’has explicat, digué de sobte, com és que hagué de marxar a cuita-corrents. Sense un adeu, sense… s’ha deixat tota la roba a la suite. Hi tornaré, potser s’ha deixat el seu jo.

Escolta, vam passar una estona molt malament i de nervis. Ketty havia d’anar-se’n de seguida. Ens informaren que el seu marit havia aterrat a l’aeroport. Té un avió privat, és un empresari potent, un individu d’un caràcter espantós. Ens hauria muntat un canyaret. A l’hotel no li interessen eixa classe d’embolics.

Un tal Frank, no?

Frank? Frank? La veritat, no ho recorde.

No ho recordes? El Regino es va aturar a la cantonada de la plaça de Sant Agustí. Si a penes fa un parell de dies.

Tot ha sigut molt ràpid. Havia de traure Ketty de l’embolic. I a tu també. Sobretot a tu, feu el director de l’hotel amb èmfasi.

A mi i a l’altre jo. M’hauria disparat, no? Darrerament m’he convertit en un objectiu apreciat.

No ho sé què hauria fet, però un marit que ve des de Los Angeles a per la dona i la troba amb un altre no t’hauria felicitat, no trobes?

Escolta, Ketty no t’ha deixat un missatge per a mi? Un telèfon de contacte? Una adreça. No sé, algun senyal.

Doncs no. Sembla que no li has deixat una gran petjada. Disculpa, no pretenc molestar el teu ego.

Molt amable, però em resulta estrany que no et deixara res. És tan fàcil deixar una nota.

Mira, Regino, més estrany és la mandanga eixa que m’has contat de l’escamot del Mossad que s’ha carregat al nazi, Inés matant son pare, la droga servitin…

Pervitin…

Pervitin. L’assaig amb criatures a l’orfenat, la infermera que… en fi. Encara no entenc com s’ho ha empassat Piñol. Ara, que si en l’afer del Pervitin no avançà ni un pas, podia imaginar-se que la investigació global seria el mateix. Segons el teu guió, massa personalitats implicades.

No és un guió, Estornell. Corregí el Regino amb un bri de fatiga.

Pel que fa a Ketty és una dona casada. Fes-te a la idea que ha sigut una aventura i punt. Ja saps com va això.

Sí, en tinc l’hàbit, però no tant de desaparicions fulminants.

Potser és dur, però no hi ha hagut un Always on my mind. Foc d’encenalls, ho lamente.

M’assalta la sensació que eixa desaparició sobtada fou un consell teu. M’equivoque?

Estornell feu un gest de que ja n’estava fart.

Com d’intenses, Ava? ¿Un torero, per a no perdre el costum?

Res a vore, un falsificador.

Ah, sí, aquell que em vas comentar? Estàs superant-te. Li vas comprar un quadro fals i després se’n va penedir.

I em va falsificar la documentació per a eixir d’Espanya. Ava va traure de la bossa els documents. És bona, eh?

Desfes-te’n. Potser entregaràs a la duana la falsa. Ets molt despistada.

És un record, com també el quadro.

D’acord, deixem-ho ací, feu el Regino amb un gest de lassitud. Però em permetràs unes preguntetes que d’un temps ençà tinc la curiositat de fer-te. Estornell, ¿ets comunista? Vull dir si milites. Tu i el teu jo, per descomptat. Perquè parlant de mandangues tu sabies qui era i què feia Carmen, sabies a què venia el seu marit, sabies… sabies fins i tot qui és Ketty. La coneixies de molt abans.

Doncs sí, és una bona clienta.

Contesta’m cronològicament.

Sembla un interrogatori.

Ho és. Estic fins als collons dels teus secrets.

Quina barra que m’ho digues justament tu. ¿Potser t’emprenya no saber-ho?

Una miqueta, sí.

Així que un falsificador ha sigut la teua última aventura. Ava, cada vegada em preocupes més. Crec que ha arribat el moment que et convé una vida més tranquil·la, no trobes?

Amb Frank?

Deixar els homes una temporada seria una bona teràpia. T’imagines que el falsificador se’t presente a casa?

No crec que ho faça, tinc la sensació que sabia qui era.

Per què?

Perquè li agrada el joc de les falsificacions. Transformava Ava en Ketty, d’alguna manera actuava davant meu. Li atrau d’allò més subvertir la realitat. Bappie, mentre nosaltres a Hollywood fabriquem vides extraordinàries, hi ha gent que les viu.

Com actuava davant de tu?

Sense sobrevalorar-me, com si fora una dona normal i corrent.

Excepte que tens diners i t’encoloma un quadro.

Era el seu treball, però se’n va penedir i volia tornar-me el xec. Bappie, he de contar-te una història.

Oh, no, per favor. Quan dius això m’esgarrife.

És molt interessant.

El que tu pretens, Regino, és incorporar-me a la teua agenda de contactes. Saber la meua vida privada, tindre un informador més. Qui entra i qui ix de l’hotel, qui és aquella de l’abric de visó, en fi…

Recorda que falsifique documentació per als teus camarades. Soc de confiança.

No ho pose en dubte, però com sols dir sempre és convenient guardar-se una carta a la màniga.

Ho he dit?

Més de deu vegades.

No has de creure necessàriament el que dius.

Això també m’ho has dit.

Saps?, el general em digué que sospitava que ets comunista. No et culparé, però si em va cridar en bona mesura fou per les meues relacions amb tu. És a dir, que indirectament m’has posat en perill.

M’ho dius com si tinguera un deute.

Sí, en certa manera.

Mira, el general era feixista, i els feixistes tenen la paranoia que tothom és comunista. Podem canviar de tema?

Clar. Estic fatigat. Han sigut dies molts durs i de molta tensió.

Ja, sí, em faig el càrrec. Amb això del Mossad, la droga…

T’estàs rifant de mi?

No, per descomptat, feu Estornell sense poder evitar un somriure. Escolta, estic pensant que Tasio, el majordom del general, era un servent de la seua confiança. Et va obrir la porta, sap que et vas reunir amb ell, podria declarar en contra teua.

Tasio dormia profundament. El despertàrem: Tasio, el general s’ha suïcidat. I tot seguit, sense moure ni una cella, li digué a Inés, desfeta en llàgrimes, que li prepararia una cafetera. Amb eixa edat supose que no li convenia quedar-se sense l’únic treball que ha fet sempre. Instint de supervivència.

Estornell va mirar el rellotge. Allarguem-nos al bar de Pep, ja haurà obert. T’abelleix un cafè amb llet?

I dos també… per la cosa del meu altre jo.

A quina mala hora t’he explicat la funció del jo interior; em donaràs pel sac una temporada.

Van girar cua de camí al Parterre. Quan pense en Santiago, el nóvio telefònic de Milieta, l’estafa que li hem fet, em sent malament.

Error, Estornell, li hem donat vida. Si no ho haguérem fet, estaria desesperat de no saber res d’ella. Ara si més no té una referència, alguna dona amb qui somiar…

Doncs jo continue pensant que és una putada. Sense la foto de Ketty a la làpida, potser pensaria que era normaleta, però ara… entre el que li deia Milieta per telèfon i el que físicament veu, s’imaginarà una dona tremenda en el llit.

Sí que ho era, sí.

Sigues un cavaller i no contes detalls íntims.

No tinc cap intenció d’excitar-te.

Així que una història interessant, feu Bappie amb una paciència infinita.

Començaré pel final: hi ha una foto meua en una làpida del cementeri de València. Abans que t’esveres: és molt difícil que sàpiguen que soc jo.

Difícil? Ava, ets coneguda mundialment. ¿Has perdut el senderi? Bappie s’havia incorporat, va demanar un whisky a l’hostessa amb tanta energia que part del passatge es va girar per mirar d’on provenia la veu.

Dos, alçà dos dits l’actriu.

No tens edat per fer bogeries. Una foto teua en una làpida, un falsificador…

En faria cada setmana si totes foren com estes.

Van arribar al quiosc bar de la Glorieta. A la barra hi havia dos empleats municipals fent un descans de la recollida del fem. Bevien dues copes de conyac. Estornell saludà Pep. L’amo els va portar dos cafès amb llet. Van seure en dos tamborets.

És curiós.

Què, Regino?

Si vull recordar Ketty aniré a vore la foto del cementeri; si qui ho fa és Santiago, en este cas a Milieta, pensarà en la mateixa dona que jo, però tots dos viurem en l’engany.

Amb el matís que tu ho sabràs.

Ketty no tenia un cognom? Al registre de l’hotel ho tindreu.

Manuel Estornell va demanar una copa de conyac a l’amo del bar. Ho feu amb un gest de decandiment, com si de cap i de nou haguera de contar un fet mil vegades reiterat. Restà en silenci fins que Pep li la serví. Se la begué d’un glop i exhalà un sospir.

Doncs sí, tenia un cognom, digué Estornell alçant la veu: Gardner, Ava Gardner.

Voldràs dir Ketty Gardner.

No, no… He dit Gardner, Ava Gardner. I el seu marit Frank Sinatra. N’estàs content?

Ava contà a Bappie la història de Milieta, la seua anomalia física, la seua relació telefònica amb un vidu, la passió amb què es relacionaven. Quan va faltar, va deixar una carta al director de l’hotel, en què s’excusava per la seua actitud i li pregava que la disculpara davant de Santiago, per l’engany a què l’havia sotmès. Astornal ho podia haver fet, però el Riguino tingué una idea millor.

Una idea que qualsevol dia pot esclatar en un escàndol. «Es descobreix una foto d’Ava Gardner en una làpida», ja veig el titular.

La gent no va al cementeri a vore fotos d’actrius, Bappie. En qualsevol cas, segur que hi ha dones que tenen una cara semblant a la meua. A més, el Riguino me’n feu una de molt domèstica, tal com podia ser Milieta. Bappie, ¿no és meravellós que ara jo estiga interpretant un paper només amb la presència minúscula d’una foto? Santiago anirà cada setmana a portar-li flors a Milieta. Ara té algú que la recorda.

No li porta les flors a ella, te les porta a tu. És un engany, Ava.

La veritat hauria estat més cruel. Milieta es mereixia un final feliç.

De la mateixa manera que també vas enganyar el tal Riguino. Però bé, s’ho mereixia. Ell també enganya amb els quadros i els documents.

Dit això, feu Estornell, espere i desitge que pares d’una vegada amb la tabarra de Ketty. No tinc la culpa que no et fera un comiat ensucrat.

A la punta del taulell, a la seua dreta, hi havia els dos diaris de la ciutat acabats de publicar. El director n’agafà un, el Regino feu un glop del cafè amb llet. Li agradava ben calent. Va observar la sobtada curiositat d’Estornell per la portada del diari, un rostre on s’apreciava la sorpresa i l’estranyesa barrejades. Va passar el diari al falsificador, assenyalant amb un dit un titular i una foto a baix del tot, com una darrera notícia interessant que a l’hora rebuda no permetia més espai tot i la seua importància. A la foto hi havia un home de cabells platejats amb un forat al front, vestit amb l’uniforme de la Gestapo. El titular deia que el cadàver l’havia trobat un indigent en un solar als afores de la ciutat. Mentre el Regino ho llegia, Estornell el mirava de fit a fit. El falsificador va alçar el cap, impertorbable, i feu un altre glop de la tassa, tractant de no aparentar interès.

Aleshores, això que m’has contat del Mossad era real?

Jo no mentiria a un amic contant-li fantasies.

El Regino feu un somriure murri. Va apurar el cafè amb llet. Va deixar la tassa al plateret i de sobte va sentir que li venia una rialla gairebé irracional, esclatant, un rampell que no podia contindre. Reia amb ganes, tantes que els dos empleats municipals i Pep se’l van quedar mirant. Així que Ava Gardner… deia entrebancant-se amb les paraules. L’explosió li provocà un moviment del cos que gairebé el feu caure del tamboret. Es va haver d’agafar a la barra. Va contagiar el riure a Estornell. I Frank Sinatra… pronunciava també enfarfollant-se el director de l’hotel. Al Regino fins i tot li van caure unes llàgrimes, Estornell li colpejava l’esquena, per mirar de parar-li l’inici d’una tossera. Els dos clients i l’amo del bar els ullaven amb un interès creixent.

Disculpeu, feu el Regino mirant als clients, m’acaba de contar un acudit molt bo.

Boníssim, afegí Estornell. Va aspirar fondo. ¿El voleu escoltar? Els empleats arronsaren els muscles, com si no tingueren més remei. Al cap i a la fi no semblaven dos borratxos, més aviat gent normal en una nit de gresca. Manuel Estornell s’adreçà a ells, va posar la mà al muscle d’un: cinc mil ovelles soviètiques…

FERRAN TORRENT i LLORCA (Sedaví, l’Horta Sud, 1951) és un periodista i escriptor valencià, un dels més prolífics en llengua catalana. Amb un estil directe, àgil i carregat d’ironia, ha conreat sobretot la novel·la negra i la sàtira social, tot retratant amb ull crític i humor la societat valenciana de la Transició i els primers anys de la democràcia postfranquista.

Educat en un col·legi de jesuïtes, va començar la carrera de Dret però l’abandonà. Es dedicà durant anys a treballar en qualsevol faena: venedor, representant comercial i d’altres oficis, fins que l’èxit literari li va facilitar dedicar-se només a escriure. Començà amb una novel·la, La gola del llop (1983), escrita en col·laboració amb Josep Lluís Seguí i signada sota el pseudònim «Pere Lavaca».

Assolí un gran èxit de públic amb la sèrie de novel·les protagonitzada pel periodista i ex-boxejador Hèctor Barrera i el detectiu privat Toni Butxana, dues figures carismàtiques que apareixen en diverses novel·les interconnectades que combinen el gènere negre amb la crítica social i política: No emprenyeu el comissari! (1984), Penja els guants, Butxana (1985), Un negre amb un saxo (1987), Cavall i rei (1989), L’any de l’embotit (1992), Semental, estimat Butxana (1997), Cambres d’acer inoxidable (2000), Només socis (2008)… El 1994, Torrent va guanyar el premi Sant Jordi amb la novel·la Gràcies per la propina (1994), on apareixen els germans Torres, protagonistes també de La mirada del tafur (1997).

Una altra fita destacada de la seva trajectòria és la trilogia centrada en el personatge de Juan Lloris, un empresari murri i ambigu amb vincles amb el poder i el crim organitzat: Societat limitada (2002, premis Joan Crexells i Nacional de la Crítica de narrativa catalana), Espècies protegides (2004) i Judici final (2006). Aquesta sèrie consolida l’autor com a retratista de la corrupció sistèmica i les zones grises de la política valenciana postfranquista.

A partir del 2010, Torrent inicia un nou cicle que ell mateix qualifica de «segon sistema», una xarxa de relacions i interessos corromputs que reflecteix la complexitat de la societat valenciana al llarg de la segona meitat del segle XX i principis del XXI, i on retrobem personatges ja coneguts com Hèctor Barrera i Toni Butxana, Juan Lloris i Francesc Petit, els germans Torres, els comissaris Piñol, Pons i Tordera, els periodistes Santi Mayor i Marc Sendra, el Messié, el Llargo, el Mític Regino, l’advocat Bohórquez, el Pare Rafel, Robert Baixauli i el Colorao, el Gordo, Sara i el Gitano, Enric el Comptable…: Bulevard dels Francesos (2010), Un dinar un dia qualsevol (2015), Individus com nosaltres (2017), Poder contar-ho (2019), Memòries de mi mateix (2023), El jo que no mor (2025)…

Altres novel·les destacables seves són: L’illa de l’holandès (1998), La vida en l’abisme (2004) i Ombres en la nit (2011).

Com a periodista, és constant la seva presència als mitjans de comunicació a través d’articles, cròniques i comentaris a diaris com El País, La Vanguardia, Avui, Ara o El Temps, i a programes de ràdio i televisió (TV3, Catalunya Ràdio o Ràdio Nou).