En plena guerra del Caucas, Hadjí Murat narra la història d’un llegendari guerrer que, després de desavinences amb l’imam Xamil, líder de la resistència txetxena contra l’Imperi Rus, decideix desertar i aliar-se amb els russos. Tot i la seva destresa com a combatent i el seu prestigi entre els seus, es veu atrapat entre dos mons: per una banda, la desconfiança dels russos, que el veuen com un traïdor útil, i per l’altra, la por que Xamil executi represàlies contra la seva família.

Tolstoi construeix una narració intensa i realista, on la figura d’Hadjí Murat esdevé un símbol tràgic de la lluita per la llibertat i la impossibilitat d’escapar del destí. Amb una prosa magistral i un profund humanisme, l’obra mostra tant la brutalitat de la guerra com les contradiccions morals dels seus protagonistes, en una història de lleialtats, honor i supervivència.

Lev Tolstoi

Hadjí Murat

ePUB v1.0

Papallona 02.04.25

Títol original: Хаджи-Mурат

Lev Tolstoi, 1904

Traducció: Arnau Barios, 2023

Edició digital: Papallona (v1.0)

ePUBCat base r1.3

Tornava a casa camps a través. Era el pic de l’estiu. Havien dallat els prats i tot just anaven a collir el sègol.

Les flors d’aquesta època de l’any fan un conjunt esplèndid: trèvol vermell, blanc o rosa, fragant i flonjo; margaridoies insolents; camamilla blanca com la llet, d’un groc intens al mig, amb aquell tuf estantís i aromàtic; l’herba de santa Bàrbara, groga, d’olor de mel; campanetes liles i blanques que es drecen molt amunt i semblen tulipes; veces enfiladisses; escabioses grogues, roses, vermelles, liles, sempre tan pulcres; cervina, amb un borrissol rosa i una flaire agradable que a penes es percep; angelets d’un blau marí pujat —sota el sol i quan són joves—, o vermellosos i blau cel —al capvespre i quan són vells—; floretes de cabell d’àngel, suaus, que fan olor d’ametlla i es marceixen de seguida.

Havia collit un gran ram de flors de tota mena i me n’anava cap a casa quan vaig veure, en un reguer del camí, un card meravellós, en plena flor, morat, d’aquells que aquí en diuen “tàrtars”[1] i que els segadors paren compte de no tocar i, si el dallen per accident, el llencen lluny del fenc per no punxar-s’hi les mans. Vaig tenir la pensada d’arrencar aquell card i afegir-lo al mig del ram. Vaig baixar al reguer i, foragitant un borinot pelut que s’havia agafat al mig de la flor i s’hi havia adormissat amb dolçor i desistiment, em vaig posar a estirar-la. Però costava molt: no era només que la tija punxés per tot arreu i fins i tot travessés el mocador que m’havia posat a la mà, és que feia tanta força que hi vaig haver de batallar uns bons cinc minuts, esquinçant les fibres una a una. Quan per fi me’n vaig sortir, la tija estava tota esparracada i la flor ja no es veia tan fresca ni tan bonica. I a més, barroera i estrident com era, no casava amb els colors suaus del ram. Vaig lamentar haver destrossat perquè sí una flor que feia goig al seu lloc, i la vaig llençar. “Quina potència, però, quina energia vital”, pensava, recordant com m’havia hagut d’escarrassar per arrencar-la. “Amb quina força ha defensat la vida, i que cara que l’ha cedit.”

El camí cap a casa passava per un camp de terra negra, acabat de llaurar, en guaret. Jo pujava per aquell camí polsós i fosc. El camp llaurat pertanyia a un terratinent, i era immens; a banda i banda del camí i endavant, cap al turó, no es veia sinó guaret negre, amb solcs iguals, encara sense rasclar. Hi havien fet una bona llaurada: no es distingia enlloc, en tot el camp, ni una mata, ni un bri d’herba, tot era negre. “Quina criatura més destructiva i més cruel és l’home, quina multitud d’éssers vius i de plantes que ha aniquilat per mantenir-se viu”, pensava, buscant d’esma alguna cosa viva enmig d’aquell camp negre i mort. Davant meu, a la dreta del camí, es veia una espècie de mata. Quan m’hi vaig acostar hi vaig reconèixer el mateix tàrtar que havia arrencat en va, per agafar-ne la flor, i que havia llençat.

Aquesta mata de tàrtar era de tres tanys. Un estava esqueixat i la tija pujava com un braç amb la mà amputada. Els altres dos tenien una flor cada un. Les flors, abans vermelles, ara eren negres. Una tija s’havia trencat pel mig i, amb una flor bruta a la punta, penjava cap per avall; l’altra, tota empastifada de fang negre, encara es tenia dreta. Es notava que li havia passat una roda pel damunt i que més tard la mata s’havia tornat a aixecar, i per això s’alçava torta, però s’alçava. Com si li haguessin arrabassat part del cos, buidat les entranyes, amputat la mà, tret un ull. Però encara s’alçava i no es rendia a l’home, que havia aniquilat tots els germans del seu voltant.

“Quina energia!”, vaig pensar. “L’home ho ha vençut tot, ha exterminat herbes a milions, però aquest tàrtar d’aquí continua sense rendir-se.”

I em va venir al cap una vella història del Caucas, que en part vaig veure jo mateix, en part vaig sentir de gent que hi era i en part em vaig imaginar. Aquesta història, tal com se m’ha compost en el record i la imaginació, fa així.

I

Era a finals de l’any 1851.

Un vespre gèlid de novembre, Hadjí Murat entrava a cavall al poblat rebel de Makhket, un llogarret txetxè, per on s’escampava la fumera penetrant dels fems secs que feien servir per cremar.

Un cop va haver emmudit la cantarella esforçada del muetzí, per l’aire muntanyenc, amarat de la sentor d’aquell fum de fems, se sentien amb claredat —per damunt del mugit de les vaques i el bel de les ovelles, ficades a dins dels casalots amuntegats, atapeïts com bresques— les veus guturals dels homes discutint i, més avall, a la font, veus de dones i nens.

Aquest Hadjí Murat era un dels naïbs de Xamil; cèlebre per les seves gestes, no sortia mai sense el seu estendard i la companyia de desenes de vistosos murids a cavall. Ara, tapat amb un caperó i una pellissa, d’on treia el cap, per sota, un fusell, cavalcava en companyia d’un sol murid, procurant passar tan desapercebut com pogués i fitant recelós, amb els seus ulls negres, àgils, els pobletans que trobava pel camí.

Després d’endinsar-se fins al centre del llogarret, Hadjí Murat no va seguir pel carrer que duia a la plaça sinó que va girar a mà esquerra, cap a un carreró estret. Es va acostar fins a la segona casa del carreró, encastada a la paret de la muntanya, i, aturant-se, va mirar al seu voltant. Sota el rafal no hi havia ningú, però sobre el canyís de la teulada, tocant a una xemeneia de tàpia que havien enguixat feia poc, hi havia un home estirat, cobert amb un gec. Hadjí Murat va tocar aquell home que jeia a la teulada amb el mànec del fuet i va fer petar la llengua. De sota el gec en va sortir un vell amb una gorra de nit i una aljuba esvellegada i oliosa. El vell tenia els ulls espestanyats, vermells i humits, i va obrir i tancar les parpelles uns quants cops per desenganxar-les. Hadjí Murat va pronunciar el “salam aleikum” de rigor i es va descobrir la cara.

—Aleikum salam —va respondre el vell quan el va reconèixer, somrient amb la boca esdentegada.

Es va alçar sobre unes cames esquifides i va mirar d’encertar amb els peus els esclops que tenia al costat de la xemeneia. Un cop calçat, va passar sense pressa els braços per les mànigues del gec, fet de pell sense adobar, tot rebregat, i va baixar d’esquena per l’escala repenjada al canyís. Mentre s’abrigava i baixava, el vell havia anat bellugant el cap, a dalt d’un coll colrat i ple d’arrugues, i no havia deixat de fer amb la boca esdentegada un soroll com si mastegués. Quan va ser a terra, va agafar en senyal de benvinguda la brida i l’estrep dret del cavall de Hadjí Murat; però el murid, fort i destre, va descavalcar de seguida i, apartant-lo, es va posar al seu lloc.

Hadjí Murat va baixar del cavall i, ranquejant una mica, va entrar sota el rafal. A la porta de seguida li va sortir a l’encontre un noi d’uns quinze anys que es va quedar mirant els nouvinguts tot sorprès, amb uns ulls negres com mores d’esbarzer madures.

—Corre a la mesquita a buscar ton pare —li va manar el vell, i, avançant-se a Hadjí Murat, va obrir la porta lleugera i grinyoladora del casalot.

Quan Hadjí Murat va entrar, per la porta del fons va aparèixer una dona portant coixins: prima, afuada, ja gran, amb una aljuba vermella damunt d’una camisa groga i baldragues blaves.

—La teva vinguda és senyal de bona fortuna —va dir, i, plegant-se de mig cos, va escampar els coixins davant de la paret frontal perquè hi segués l’hoste.

—Així els teus fills visquin molts anys —va respondre Hadjí Murat, desprenent-se de la pellissa, el fusell i el sabre i donant-los al vell.

El vell, amb cura, va penjar el fusell i el sabre en uns ganxos al costat de les armes de l’amo, entre dos grans gibrells que brillaven penjats a la paret, enguixada i recoberta d’un emblanquinat llis.

Hadjí Murat es va redreçar la pistola a l’esquena, es va atansar als coixins que havia estès la dona i, recollint-se els faldons de la casaca, hi va seure. El vell s’havia assegut al davant, sobre els talons descalços; va tancar els ulls i va alçar els palmells, rectes. Hadjí Murat també ho va fer. Tots dos van recitar una pregària i es van passar les mans per la cara fins ajuntar-les a la punta de la barba.

—¿Ne khabar? —va preguntar Hadjí Murat, és a dir, “¿cap novetat?”.

—Khabar iok —“sense novetats”, va respondre el vell, mirant Hadjí Murat amb els seus ulls vermells i esmorteïts no a la cara sinó al pit—. Jo visc a l’abeller, només he vingut avui a veure el fill. Ell ho sabrà.

Hadjí Murat va entendre que el vell deixava de dir alguna cosa que sabia, una cosa que a ell li calia saber, i, mig assentint amb el cap, no va preguntar res més.

—Cap novetat bona —va començar el vell—. La novetat és que les llebres tenen consell per decidir com faran fora les àligues. I les àligues ara n’esventren una ara una altra. La setmana passada aquests gossos russos van cremar el fenc dels de Mítxik, així els arrenquin la cara —va remugar amb veu enrogallada, plena de rancúnia.

Va entrar el murid, trepitjant amb suavitat el terra de terra i fent llargues gambades amb les seves cames robustes; va desprendre’s, com Hadjí Murat, de la pellissa, el fusell i el sabre i va penjar-los als ganxos amb les altres armes, quedant-se només la daga i la pistola.

—¿Qui és? —va demanar el vell a Hadjí Murat, assenyalant-li el jove que havia entrat.

—El meu murid. El seu nom és Eldar —va respondre Hadjí Murat.

—D’acord —va dir el vell, i va indicar a l’Eldar un lloc a l’estora de feltre, a la vora de Hadjí Murat.

L’Eldar va seure amb les cames encreuades i, sense dir res, va clavar uns ulls bonics de moltó a la cara del vell, que ja s’havia animat a parlar. Explicava que la setmana passada uns xicots del poble havien caçat un parell de soldats russos: n’havien mort un, i a l’altre l’havien fet anar a Vedenó per lliurar-lo a Xamil. Hadjí Murat l’escoltava distret i guaitava de tant en tant la porta, atent als sons de fora. Es van sentir passos sota el rafal de davant del casalot, la porta va grinyolar, i va entrar l’amo.

En Sadó era un home que rondava la quarantena, amb una barba escarransida, el nas llarg i els ulls tan negres —tot i que no tan brillants— com els del noi de quinze anys, el seu fill, que li corria al darrere i que havia entrat amb ell i s’havia assegut al costat de la porta. En Sadó es va treure els esclops a l’entrada, es va retirar fins al clatell una papakha vella i malmesa, descobrint un cap que feia temps que no s’afaitava, cobert de pèl negre, i de seguida es va asseure a la gatzoneta enfront de Hadjí Murat.

Tal com havia fet el vell, en Sadó va tancar els ulls, va alçar els palmells, va recitar una pregària, va passar-se les mans per la cara i només després d’això va començar a parlar. Va dir que Xamil havia emès l’ordre de capturar Hadjí Murat viu o mort, que els seus enviats se n’havien anat just ahir i que la gent tenia por de desobeir-lo, i que per tant havien d’anar amb compte.

—A casa meva —va dir en Sadó—, al meu kunak no el tocarà ningú mentre jo visqui. ¿Però a fora, què? Hi hem de pensar.

Hadjí Murat l’escoltava amb atenció i anava assentint amb el cap. Quan en Sadó va haver acabat, va dir:

—D’acord. Ara hem d’enviar als russos un home que els dugui una carta. Hi anirà el meu murid, només necessita que el guiïn.

—Hi faré anar mon germà, en Bata —va dir en Sadó—. Crida en Bata —va manar al fill.

D’un salt, com empès per una molla, les cames inquietes, el noi es va posar dret i, de pressa, movent els braços pengim-penjam, va sortir del casalot. Al cap de cinc minuts va tornar amb un txetxè colrat pel sol, venós, camacurt, vestit amb una rònega casaca groga que tenia les mànigues acabades en serrell i amb uns cuixals que li anaven balders. Hadjí Murat va saludar aquell home que entrava i, igual que abans, sense malgastar paraules, li va dir, concís:

—¿Pots conduir el meu murid fins als russos?

—Sí —va fer de seguida en Bata, content—. Sí que puc. Cap txetxè no gosaria anar-me en contra. Perquè n’hi hauria d’altres que et prometrien de tot i no farien res. Però jo puc.

—Entesos —va dir Hadjí Murat—. Et recompensaré amb tres monedes —va afegir, ensenyant tres dits.

En Bata va fer amb el cap el gest d’haver-ho entès, però va continuar dient que els diners no li importaven, que serviria Hadjí Murat només per honor, que tothom a les muntanyes coneixia Hadjí Murat i sabia com havia combatut contra aquells verros dels russos…

—Bé —va dir Hadjí Murat—. Les sogues són bones llargues; les paraules, curtes.

—Ja callo, doncs —va respondre en Bata.

—¿Saps on gira el riu Argun, davant de l’esbalç, on hi ha una clariana al bosc amb dos pallers?

—Sí.

—M’hi esperen tres homes a cavall —va dir Hadjí Murat.

—Aià! —va fer en Bata, assentint amb el cap.

—Pregunta per en Khan-Magoma, ell sap què fer i què dir. Porta’l fins al cabdill dels russos, en Vorontsov, el príncep. ¿Pots?

—Ho faré.

—L’hi portaràs i el faràs tornar. ¿Pots?

—Puc.

—Quan hi hàgiu anat, torneu al bosc. Jo hi seré.

—Ho faré tot —va dir en Bata, i es va aixecar i, acomiadant-se amb les mans damunt del pit, va sortir.

—I hem d’enviar un altre home a Guekhi —va dir Hadjí Murat a l’amo, després que se n’anés en Bata—. A Guekhi ho hem de fer així —va començar a explicar, acostant la mà a una de les butxaques dels cartutxos; però, en veure que entraven dues dones, la va retirar de seguida i va callar.

Una era la muller d’en Sadó, aquella dona gran i prima que havia dut els coixins. L’altra era una noia joveníssima amb unes baldragues vermelles i una aljuba verda. Sobre el pit li penjava una cortineta de monedes d’argent, i tenia un ruble de plata a la punta de la trena negra, no gaire llarga però gruixuda i espessa, que li queia entre les espatlles primes; els mateixos ulls del pare i del germà, negres com mores, brillaven amb alegria en aquella cara jove que volia semblar seriosa. No va mirar els hostes, però es notava que n’estava pendent.

La dona d’en Sadó portava una tauleta baixa i rodona amb te, pilguixi —unes pastes farcides de quallada—, formatge, txurek —un pa amassat ben prim— i mel. La noia portava un gibrell, una albúrnia amb aigua i una tovallola.

Tots dos, en Sadó i Hadjí Murat, van guardar silenci mentre les dones, arrossegant a poc a poc les sabatilles, vermelles i gairebé sense sola, col·locaven el que havien portat davant dels hostes. L’Eldar va dirigir els ulls de moltó cap a les seves pròpies cames encreuades i es va estar immòbil com una estàtua durant tota l’estona que les dones van voltar per la sala. Només quan van haver sortit i aquells passos suaus rere la porta van deixar de sentir-se del tot, l’Eldar va sospirar alleugerit i Hadjí Murat va agafar un cartutx d’una de les butxaques davanteres, va treure’n la bala que li feia de tap i en va fer sortir un paperet cargolat en rotlle.

—Per al meu fill —va dir, ensenyant el paperet.

—¿I la resposta? —va preguntar en Sadó.

—A tu, i me la passaràs després.

—Així ho faré —va dir en Sadó, i es va ficar el paperet en una de les seves butxaques per als cartutxos.

A continuació va agafar l’albúrnia i va acostar el gibrell a l’hoste. Hadjí Murat es va arromangar els braços, musculosos i més blancs que les mans, i els va parar sota el raig d’aigua freda i transparent que en Sadó li abocava des de l’albúrnia. Després d’eixugar-se els braços amb la tovallola, neta i aspra, Hadjí Murat es va atansar al menjar. L’Eldar va fer el mateix. Mentre els hostes menjaven, en Sadó se’ls va asseure al davant i els va agrair la visita unes quantes vegades. El noi, assegut al costat de la porta, no treia els ulls negres i lluents de damunt de Hadjí Murat, i somreia com si amb aquell somriure volgués refermar les paraules del pare.

Tot i que feia més d’un dia sencer que no es duia res a la boca, Hadjí Murat només va menjar una mica de pa amb formatge i, traient-se un ganivetet de sota la daga, va agafar una mica de mel i la va sucar al pa.

—És bona, la nostra mel. Enguany és any de mels: n’hi ha molta i bona —va dir el vell, que semblava content que Hadjí Murat hagués tastat la seva mel.

—Gràcies —va dir Hadjí Murat, i es va apartar del menjar.

L’Eldar hauria menjat més, però es va allunyar de la taula igual que el seu murxid i va oferir-li el gibrell i l’albúrnia.

En Sadó sabia que rebent Hadjí Murat a casa posava en risc la seva vida, ja que, després que Xamil s’hi enemistés, havien pregonat per tot Txetxènia l’ordre que ningú l’acollís, sota pena de mort. Sabia que al poble podien assabentar-se en qualsevol moment que Hadjí Murat era a casa seva i li podien demanar que els el lliurés. Però en Sadó no tan sols no estava neguitós sinó que se n’alegrava. Considerava un deure defensar el seu hoste, el seu kunak, encara que li hagués de costar la vida, i l’alegrava i el feia sentir orgullós el fet d’actuar com calia.

—Mentre tu siguis a casa meva i jo tingui el cap damunt les espatlles, no et tocarà ningú —va repetir en Sadó a Hadjí Murat.

Hadjí Murat li va mirar de fit a fit els ulls brillants i, entenent que havia parlat de debò, va dir amb to solemne:

—Així et beneeixin l’alegria i la vida.

En Sadó es va dur la mà al pit en senyal d’agraïment per les bones paraules.

Després de barrar les finestres i d’omplir de branques el foc a terra, en Sadó, especialment content i engrescat, va sortir de la sala dels kunaks cap a la banda del casalot on vivia amb la seva família. Les dones encara no dormien, i parlaven d’aquells hostes perillosos que feien nit a la sala.

II

Aquella mateixa nit, de Vozdvíjenskaia, una fortalesa d’avançada a quinze verstes del llogarret on feia nit Hadjí Murat, sortien per les portes del camí de Khatxkeri tres soldats i un sotsoficial. Els soldats duien jaca i papakha, l’abric de l’uniforme enrotllat i penjat d’una espatlla i unes grans botes fins als genolls, que eren les que llavors feien servir els soldats al Caucas. Amb els fusells a l’esquena, al principi van seguir el camí, però al cap d’unes cinc-centes passes van trencar a mà dreta i, fent cruixir la fullaraca seca sota les botes, van avançar una vintena de passes més, fins a aturar-se a la vora d’un plataner esqueixat: en podien distingir la soca negra a les fosques. Era el lloc on se solien destacar les patrulles d’incògnit.

Les estrelles, nítides, que semblava que correguessin per les puntes dels arbres mentre els soldats caminaven pel mig del bosc, ara s’havien quedat quietes i resplendien entre les branques nues.

—Gràcies. Aquí és prou eixut —va dir el sotsoficial Panov, despenjant-se de l’esquena el fusell, llarg i amb baioneta, i repenjant-lo amb un soroll metàl·lic a la soca de l’arbre. Els tres soldats van fer el mateix—. La tenia i l’he perduda… —va remugar en Panov, enfadat—. Si no me l’he descuidat, m’ha degut caure venint.

—¿Què busques? —va preguntar un dels soldats amb una veu alegre i eixorivida.

—La cassoleta de la pipa… Jo què sé què se n’ha fet!

—¿El xibuc el tens? —va fer la veu eixorivida.

—Sí, aquí: mi-te’l.

—¿I si fem el forat a terra?

—¿Però com vols que…?

—Ho arreglem en un tancar i obrir d’ulls.

A les patrulles d’incògnit estava prohibit fumar, però allò era més aviat una ronda de vigilància, una d’aquelles que destacaven a l’avantguarda per evitar que els muntanyencs posessin inadvertidament un canó prou a prop per disparar contra la fortalesa, com ja havien fet altres vegades. En Panov, que no veia per què havia de privar-se de fumar, va acceptar la proposta del soldat alegre. El soldat es va treure una navalla de la butxaca i va començar a furgar a terra. Quan va haver excavat un clotet, el va allisar i hi va unir un cap del xibuc; després hi va posar tabac, el va prémer, i la pipa va estar a punt. El foc d’un misto va il·luminar un moment els pòmuls sortits del soldat, estirat de panxa a terra. El xibuc va emetre una espècie de xiulet, i a en Panov li va arribar l’olor agradable del tabac de pota acabat d’encendre.

—¿Ja ho tens? —va preguntar, aixecant-se.

—Tu diràs!

—Renoi, Avdéiev, quin xicot més trempat que estàs fet! ¿A veure?

L’Avdéiev, deixant anar el fum per la boca, es va girar de costat per fer lloc a en Panov.

Havent fumat, satisfets, els soldats es van posar a xerrar.

—Doncs van dient que el nostre capità ha tornat a ficar mà a la caixa. Va perdre a les cartes, es veu —va comentar un dels soldats, amb veu mandrosa.

—Ja ho tornarà —va dir en Panov.

—Esclar que ho tornarà, és un bon oficial —va confirmar l’Avdéiev.

—Tan bo com vulgueu —continuava, sorrut, el que havia encetat la conversa—, però trobo que la companyia hauria de parlar-hi: si ha agafat diners, que ens digui quants, i quan els pensa tornar.

—Això ho decidirà tota la companyia —va dir en Panov, separant-se del broquet.

—Esclar, esclar: aquestes coses les hem de decidir entre tots —va apuntar l’Avdéiev.

—Perquè hem de comprar civada, i arreglar-nos les botes de cara a la primavera. Necessitem els dinerons, i si ell se’ls ha quedat… —insistia el soldat descontent.

—Et dic que ja ho decidirà la companyia —va repetir en Panov—. No és el primer cop: els agafa i els torna.

En aquella època, al Caucas, cada companyia administrava els seus recursos a través d’uns encarregats que elegien entre tots. Rebien de l’erari sis rubles i cinquanta copecs per persona i ells mateixos s’abastien: plantaven cols, dallaven el farratge, tenien els seus carros i presumien d’uns cavalls sempre ben tips. Els diners de la companyia estaven desats en un calaix, i la clau la guardava el capità; passava sovint que el capità agafava diners en préstec d’aquest calaix. Així havia passat ara, i els soldats ho comentaven. En Nikitin, el soldat sorrut, volia que el capità aclarís els comptes, en Panov i l’Avdéiev trobaven que no calia.

Després d’en Panov va fumar en Nikitin, que es va asseure sobre l’abric estès a terra, repenjant-se a l’arbre. Els soldats van callar. Només se sentia, molt per damunt d’ells, el vent que bellugava les puntes dels arbres. De sobte, afegint-se a aquesta remor ininterrompuda i plàcida, se’ls va acostar el plany, el crit, l’udol, la rialla dels xacals.

—Guaita els remaleïts quina xiscladissa! —va dir l’Avdéiev.

—S’enriuen de tu perquè han vist que tens el morro tort —va dir la veu fina del tercer soldat, amb accent ucraïnès.

Es va tornar a fer un silenci, només el vent movia les branques dels arbres, ara ensenyant ara amagant les estrelles.

—¿I així què, Antónitx? —va preguntar l’Avdéiev, alegre, a en Panov—. ¿No t’enyores?

—¿Si m’enyoro? —va fer en Panov de mala gana.

—Perquè a mi de vegades em ve una enyorança… però una enyorança… que no sé quina una me’n faria.

—Alça aquí! —va exclamar en Panov.

—Aquella vegada que m’ho vaig gastar tot en mam va ser per això, perquè m’enyorava. Em va agafar una pena… una pena tan grossa… Vaig pensar: “Calla, m’emborratxaré i em mataré.”

—De vegades és pitjor si beus.

—Ja ho sé, ja. ¿I què hi vols fer-hi?

—Però tu, ¿com és que t’enyores tant?

—¿Jo? M’enyoro de casa.

—¿I això? ¿Éreu rics?

—No plovien truites però teníem de tot. Vivíem bé.

I l’Avdéiev va començar a explicar el que ja havia explicat tantes vegades al mateix Panov.

—Però és que vaig venir perquè vaig voler, en lloc de mon germà —explicava l’Avdéiev—. Ell tenia cinc criatures. I a mi m’acabaven de casar. La mare m’ho demanava. I vaig pensar: “Què em costa! Així se n’enrecordaran que em vaig portar bé.” Vaig anar a veure el senyor. El nostre senyor és un home de bona jeia, em diu: “Molt ben fet! Ves-hi!” I així vaig venir en lloc de mon germà.

—Doncs sí, va estar ben fet —va dir en Panov.

—¿Però ara veus què em passa, Antónitx? Que m’enyoro. I encara m’enyoro més si penso que he vingut en lloc de mon germà. Penso: ell allà com un rei, i tu aquí patint. I com més hi penso, pitjor. Tinc aquest mal pensament.

L’Avdéiev va fer un silenci.

—¿I si tornem a fumar? —va preguntar.

—Doncs va, arregla-ho!

Però aquest cop no van arribar a fumar. L’Avdéiev tot just s’havia aixecat per tornar a preparar la pipa a terra quan per sobre de la remor del vent es van sentir passos al camí. En Panov va agafar el fusell i va avisar en Nikitin tocant-lo amb el peu. En Nikitin es va posar dret i va recollir l’abric. En Bondarenko, el tercer soldat, també es va aixecar.

—¿Sabeu què he somiat, companys?…

L’Avdéiev va engegar un “xit!” per fer callar en Bondarenko i van quedar tots immòbils, parant l’orella. S’atansaven uns passos suaus, d’una gent que no calçava botes. Se sentia cada cop més clar el cruixit de fullaraca i branquillons secs. Després es van distingir els sons d’aquella llengua gutural tan peculiar que parlen els txetxens. Ara, a més de sentir, els soldats veien dues ombres que avançaven per una franja rasa entre els arbres. Una tirava a baixeta, l’altra era més alta. Quan les ombres s’acostaven a la seva altura, en Panov, agafant el fusell, va sortir al camí amb els seus companys.

—¿Qui hi ha? —va cridar.

—Txetxèn de pau —va començar a parlar el més baixet dels dos: era en Bata—. Fusell iok, sabre iok —deia, assenyalant-se—. Necessita príncip.

L’altre, el més alt, es va quedar en silenci a la vora d’aquest. Tampoc no anava armat.

—Un emissari. Portem-lo al comandant, doncs —va explicar en Panov als companys.

—Príncip Vorontsov molt necessita, cosa important necessita —deia en Bata.

—Entesos, entesos, t’hi portarem —va fer en Panov—. Mira, ves-hi tu amb en Bondarenko —va dir a l’Avdéiev—. Lliureu-los a l’oficial de guàrdia i torneu. I sobretot —va continuar—, vigileu: feu-los anar sempre davant vostre. Que aquests cappelats la saben llarga.

—¿I això per què ho tenim? —va dir l’Avdéiev, movent el fusell com si ataqués amb la baioneta—. L’enforquillo per darrere, i passi-ho bé!

—¿I què en farem, si ens el foredes? —va remugar en Bondarenko—. Apa, en marxa!

Quan els passos dels dos soldats i dels dos emissaris es van deixar de sentir, en Panov i en Nikitin van tornar al seu lloc.

—Ja són ganes de voltar de nit! —va dir en Nikitin.

—Senyal que els convé —va respondre en Panov—. Ha refrescat, però —va afegir, i va desplegar l’abric, se’l va posar, i es va asseure a tocar de l’arbre.

L’Avdéiev i en Bondarenko van tornar al cap d’un parell d’hores.

—¿Què, els heu deixat? —va preguntar-los en Panov.

—Sí. A cal comandant encara no dormien. Els hi hem dut directament. I escolta, tu, quina cosa més simpàtica, aquests cappelats! —va continuar l’Avdéiev—. Us ho juro! M’hi he fet un fart de xerrar.

—Ja ho tens, tu, això: que xerres —va dir en Nikitin, malcarat.

—Són com a Rússia, de debò: iguals. Un estava casat. “¿Tu bar una maruixka?”, li pregunto. “Bar”, em diu. “¿Tu bar un barantxuk?” “Bar.” “¿Molts?” “Dos”, em diu. I anàvem xerrant així. Molt simpàtics.

—Simpatiquíssims —va fer en Nikitin—. Tu troba-te’n un quan vagis sol, que t’esbudellarà.

—Sembla que ja clareja —va observar en Panov.

—Sí, les estrelles ja s’apaguen —va dir l’Avdéiev, asseient-se.

I els soldats van quedar un altre cop en silenci.

III

Les finestres dels quarters i de les casetes dels soldats feia estona que eren fosques, però encara hi havia llum a totes les finestres d’una de les millors cases de la fortalesa. Era la casa on s’allotjava el príncep Semion Mikhàilovitx Vorontsov, ajudant de camp, comandant del regiment Kúrinski i fill del general en cap. En Vorontsov hi vivia amb la seva dona, la Mària Vassílievna, una cèlebre bellesa de Petersburg; tots dos s’havien instal·lat en aquella petita fortalesa del Caucas en unes condicions luxoses com allà no s’havien vist mai. A en Vorontsov, i encara més a la seva dona, els semblava que la vida que feien era més que austera, plena de privacions, mentre que als habitants del lloc els xocava tot aquell luxe extraordinari.

Ara, a les dotze tocades, a la sala —enorme, amb el terra cobert per una gran catifa i els feixucs cortinatges passats—, amfitrions i convidats seien davant de la taula de tapet verd, il·luminada amb quatre espelmes, i jugaven a cartes. Un dels jugadors era ell, en Vorontsov, un coronel de cara allargada, ros, i amb tots els cordons trenats i les filigranes que corresponien a l’uniforme d’un ajudant de camp; el seu company de joc era un jove escabellat i d’aspecte esquerp, un doctorand de la Universitat de Sant Petersburg que la princesa Vorontsova havia fet venir poc temps enrere en qualitat de preceptor del seu fill, un nen de les seves primeres núpcies. Jugaven contra dos oficials: en Poltoratski, un capità de companyia que s’havia traslladat de la Guàrdia a l’exèrcit, ample de cara i vermell de galta, i un ajudant de regiment de faccions agraciades que seia tot recte i amb una expressió freda a la cara. La princesa Vorontsova, una dona ben plantada i corpulenta, amb els ulls molt grossos i les celles negres, s’estava asseguda al costat d’en Poltoratski, fregant-li les cames amb el mirinyac i espiant-li les cartes. En les seves paraules, i en les mirades i el somriure, i en tots els moviments del seu cos, i en el perfum que desprenia, hi havia una màgia que feia que en Poltoratski s’oblidés de tot excepte de la certesa de tenir-la a prop i que cometés una badada rere una altra, fent enfurismar cada cop més el seu company de joc.

—No, prou ja! Has tornat a malgastar l’as! —va exclamar l’ajudant de regiment, tornant-se roig tot ell, després que en Poltoratski llancés un as.

Com si s’acabés de despertar, en Poltoratski mirava l’ajudant enrabiat sense entendre res, amb els seus ulls molt separats, negres i bondadosos.

—Perdoni’l! —deia, somrient, la Mària Vassílievna—. ¿Veu? Ja l’avisava, jo —va fer, adreçant-se a en Poltoratski.

—No era pas d’això que m’avisava —va respondre ell, també somrient.

—Ah, ¿no era això? —va preguntar ella, i va somriure un altre cop. I aquest somriure, pel fet que responia al seu, va neguitejar i alegrar tant en Poltoratski que es va tornar de mil colors i, agafant les cartes, va començar a barrejar-les.

—No et toca tallar a tu —va dir l’ajudant, seriós, i amb una mà blanca on duia un anell va repartir les cartes com si se les volgués treure de sobre com més aviat millor.

El majordom va entrar a la sala i va fer saber al príncep que l’oficial de guàrdia el demanava.

—Senyors, dispensin —va dir en Vorontsov, que parlava el rus amb accent anglès—. Marie, seu al meu lloc.

—¿Els sembla bé? —va preguntar la princesa, i es va aixecar de pressa i amb lleugeresa, alta com era, fent un frufru de sedes i somrient amb el seu somriure esplendorós de dona feliç.

—A mi sempre m’està tot bé —va dir l’ajudant, molt content perquè ara jugaria contra la princesa, que no en tenia ni idea, de jugar.

En Poltoratski, somrient, només va fer un gest per convidar-la al joc.

El príncep va tornar quan acabaven la tanda. Venia especialment content i engrescat.

—¿Saben què els proposo?

—¿Què?

—Beure xampany.

—Per a això sempre em tindran a punt —va dir en Poltoratski.

—¿Per què no? De bon grat —va dir l’ajudant.

—Vassili! Serveixi’ns el xampany —va manar el príncep.

—¿Per què t’han cridat? —va preguntar la Mària Vassílievna.

—Eren l’oficial de guàrdia i un altre home.

—¿Qui? ¿Què? —va demanar ella de seguida.

—No t’ho puc dir —va respondre en Vorontsov arronsant-se d’espatlles.

—No m’ho pot dir —va repetir la Mària Vassílievna—. Ja ho veurem, això.

Van portar el xampany. Els convidats se’n van prendre una copa cada un i, havent acabat el joc i passat els comptes, van començar a acomiadar-se.

—¿És la seva companyia la que demà va al bosc? —va preguntar el príncep a en Poltoratski.

—Sí. ¿Per què?

—Així ens hi veurem —va respondre el príncep amb una mitja rialleta.

—Molt bé —va fer en Poltoratski, sense acabar d’entendre què li deia en Vorontsov, i preocupat només perquè ara estrenyeria la mà grossa i blanca de la Mària Vassílievna.

Ella, com sempre, no es va limitar a estrènyer-li la mà ben fort sinó que l’hi va sacsejar amunt i avall. I, després de recordar-li de nou la badada que havia comès a les cartes sortint amb diamants, li va dedicar un somriure que en Poltoratski va trobar ple de gràcia, d’afecte i de significat.

En Poltoratski tornava a casa en aquell estat d’ànim exaltat que només pot entendre algú que, com ell, ha crescut i s’ha educat en la bona societat i que, després de mesos de solitud i vida militar, troba una dona del seu antic cercle. I més si era una dona com la princesa Vorontsova.

Va arribar a la caseta que compartia amb un company i va empènyer la porta, però estava tancada amb clau. Va trucar. No obrien. Va perdre la paciència i va començar a picar a la porta amb el sabre i amb el peu. A l’altre costat es van sentir passos: en Vavilo, el serf que feia de criat d’en Poltoratski, va despassar el forrellat.

—¿Què t’ha vingut, ara, de tancar? Ruc!

—¿No li sembla, Aleksei Vladímir…?

—Ja tornes a anar torrat! Ja ho veuràs, el que em sembla!

En Poltoratski li volia clavar una bufa, però ho va deixar córrer.

—Va, passa avall. Encén una espelma.

—Ara mateix.

En Vavilo, en efecte, anava begut perquè havia anat a la festa de l’intendent, l’Ivan Makéitx, que celebrava el sant. Quan va haver tornat a casa, es va encaboriar amb tot de comparacions entre la seva vida i la de l’intendent. L’Ivan Makéitx feia diners, estava casat i comptava que al cap d’un any es retiraria definitivament de l’exèrcit. A en Vavilo l’havien “fet pujar” —o sigui, l’havien agafat per servir els senyors— quan era una criatura, i ara ja passava dels quaranta, no s’havia casat i feia vida de campanya amb l’eixelebrat del seu amo, que era bo, no li pegava gaire, però… quina vida! “M’ha promès que em donarà la llibertat quan se’n vagi del Caucas. Però quan seré lliure, ¿on aniré? Quina vida de gos!”, pensava en Vavilo. I li va venir tanta son que, tement que els entressin a robar, va passar el forrellat i es va adormir.

En Poltoratski va entrar a l’habitació que compartia amb en Tíkhonov, el seu company.

—¿Què? ¿Hem perdut? —va dir en Tíkhonov, que s’havia despertat.

—Doncs no: he guanyat disset rubles i fins i tot ha caigut una ampolla de Clicquot.

—¿I has pogut contemplar la Mària Vassílievna?

—He pogut contemplar la Mària Vassílievna —va repetir en Poltoratski.

—Ja ens hem de llevar d’aquí poc —va dir en Tíkhonov—. Sortim a les sis.

—Vavilo! —va cridar en Poltoratski—. Demà desperta’m sens falta a les cinc, ¿eh?

—¿I com el despertaré, si no es deixa?

—Et dic que em despertis. ¿M’has entès?

—Sí senyor.

En Vavilo va sortir enduent-se les botes i la roba.

En Poltoratski es va estirar al llit i, somrient, va encendre un cigarret i va apagar l’espelma. A les fosques veia la cara, també somrient, de la Mària Vassílievna.

Els Vorontsov tampoc no se’n van anar a dormir de seguida. Quan els convidats van ser fora, la Mària Vassílievna es va acostar al seu home, se li va plantar al davant i li va dir, severa:

—Eh bien, vous allez me dire ce que c’est?

—Mais, ma chère…

—Pas de “ma chère”! C’est un emissaire, n’est-ce pas?

—Quand même je ne puis pas vous le dire.

—Vous ne pouvez pas? Alors c’est moi qui vais vous le dire!

—Vous?[2]

—Hadjí Murat, ¿oi? —va dir la princesa, que ja feia dies que sentia parlar de negociacions i s’havia imaginat que Hadjí Murat en persona havia vingut a veure el seu marit.

En Vorontsov no l’hi va poder amagar més, però la va decebre quan li va explicar que no havia vingut en persona sinó que havia enviat un emissari; aquest emissari li havia fet saber que Hadjí Murat l’aniria a trobar l’endemà en un lloc del bosc on hi hauria una expedició de tala.

Immersos en la vida monòtona de la fortalesa, els joves Vorontsov, marit i muller, celebraven l’esdeveniment. A quarts de tres, havent convingut que aquella notícia donaria una gran alegria a en Vorontsov pare, se’n van anar a dormir.

IV

Després de les tres nits que havia passat en vetlla, fugint del murids de Xamil que l’encalçaven, Hadjí Murat es va adormir tan bon punt en Sadó li va haver desitjat bona nit i va haver sortit de la sala. Dormia sense desvestir-se, repenjant el cap a la mà i enfonsant el colze entre els coixins de ploma vermells que li havien portat. L’Eldar dormia a prop, arran de paret. Jeia panxa enlaire, separant molt les cames i els braços —forts, joves—, de manera que el pit, amb les butxaques dels cartutxos cosides a la casaca blanca, li quedava més amunt que el cap, acabat d’afaitar i d’un color blavís, que li havia lliscat del coixí i li penjava enrere. El llavi de dalt, sortit com el dels nens, tenia una capeta fina de pèl moixí i es contreia i es distenia com si anés fent petits xarrups. Dormia com Hadjí Murat: vestit, amb la pistola i la daga al cinturó. Les branques del foc a terra acabaven de cremar, i a l’estufa es consumia l’última brasa.

A mitja nit, la porta de la sala dels kunaks va grinyolar. Hadjí Murat es va incorporar de seguida i es va dur la mà a la pistola. Va entrar en Sadó, caminant suaument sobre el terra de terra.

—¿Què vols? —va preguntar Hadjí Murat, com si hagués estat despert tota l’estona.

—Hem de pensar alguna cosa —li va dir en Sadó, asseient-se a la gatzoneta davant seu—. Una dona t’ha vist des d’una teulada quan arribaves —va continuar— i ho ha dit al seu home. Ara ho sap tot el poble. Acaba de venir una veïna, li ha explicat a la meva dona que els vells s’han reunit a la mesquita i que et volen atrapar.

—Anem-nos-en —va dir Hadjí Murat.

—Els cavalls estan a punt —va respondre en Sadó, i va sortir de pressa.

—Eldar —va mormolar Hadjí Murat, i l’Eldar, en sentir el seu nom i sobretot la veu del seu murxid, es va posar dret sobre les cames fortes i es va calar bé la papakha.

Hadjí Murat va agafar les armes i es va abrigar amb la pellissa, l’Eldar va fer el mateix. Van sortir tots dos al rafal de davant de casa. El noi d’ulls negres els va portar els cavalls. Per la porta de la casa veïna va treure el cap algú que havia sentit el trepig de les peülles pel camí abonyegat; un home, fent repicar els esclops de fusta, pujava corrents cap a la mesquita.

No hi havia lluna però tot d’estrelles clares brillaven al cel negre i, enmig de la foscor, es distingien els contorns de les teulades i, al capdamunt del poble, més gran que les altres cases, l’edifici de la mesquita amb el minaret. D’allà dalt arribava un brogit de veus.

Amb el fusell a la mà, Hadjí Murat va ficar un peu al primer estrep, ajustat, i va agafar embranzida amb tot el cos, sense fer soroll, per enfilar-se a dalt de la sella encoixinada.

—Déu us ho pagui! —va dir a en Sadó, buscant d’esma l’altre estrep amb el peu dret, i va tocar amb el mànec del fuet el noi, que tenia les regnes del cavall, perquè les deixés anar.

El noi es va apartar, i el cavall, com si ja sabés què havia de fer, va sortir amb pas airós del carreró de la casa al carrer principal. L’Eldar cavalcava al darrere; en Sadó, tapat amb un abric de pell, els seguia gairebé corrent, movent els braços de pressa i passant d’un costat a l’altre d’aquell carrer estret. A la sortida del poble, al mig de la via, va aparèixer una ombra que es bellugava, després una altra.

—Quiet! ¿Qui hi ha? Atura’t! —va cridar una veu, i uns quants homes van obstruir el camí.

En lloc d’aturar-se, Hadjí Murat es va treure la pistola del cinturó i, accelerant la marxa, va fer anar el cavall de dret contra els homes que li barraven el pas. Ells es van apartar i Hadjí Murat, sense girar-se, va tirar avall pel camí al trot llarg; també al trot, l’Eldar el seguia. Darrere seu van esclafir dos trets, i dues bales van passar xiulant sense tocar-los. Hadjí Murat va continuar cavalcant a la mateixa velocitat. Quan es va haver allunyat unes tres-centes passes, va aturar el cavall, que ja esbufegava, i va parar l’orella. Allà al davant, a baix, se sentia remor d’aigües ràpides. Al darrere, els galls del poble es responien entre ells. Amb aquest so de fons, d’allà darrere arribaven, a més, trepitjos de cavalls i veus humanes, cada cop més a prop. Hadjí Murat va arriar el cavall a un pas tranquil.

Els que l’empaitaven venien al galop i aviat el van aconseguir. Eren una vintena d’homes a cavall, veïns del llogarret que havien decidit capturar Hadjí Murat o, si més no, fer com si el volguessin capturar per exculpar-se davant de Xamil. Quan van ser prou a la vora per poder-los distingir a les fosques, Hadjí Murat es va aturar, va deixar les regnes, va destapar la funda del fusell amb el gest habitual de la mà esquerra i el va treure amb la mà dreta. L’Eldar va fer el mateix.

—¿Què busqueu? —va exclamar—. ¿Em voleu agafar? Va, veniu! —I va aixecar el fusell. Els veïns del llogarret no es movien.

Hadjí Murat, sense deixar d’apuntar amb el fusell, va avançar fondalada avall. Els homes a cavall el seguien, però mantenint la distància. Després que hagués passat a l’altre vessant de la fondalada, els homes que el seguien van cridar-li que escoltés el que li havien de dir. Hadjí Murat va respondre disparant un tret de fusell i va arrencar al galop. Quan va aturar el cavall, ja no sentia que el perseguissin, ni tampoc se sentien els galls; només arribava més clar el borbolleig de les aigües boscanes i, de tant en tant, el lament del duc. Allà mateix s’alçava el mur negre del bosc, el mateix bosc on l’esperaven els murids. S’hi va acostar, va quedar quiet i, omplint-se d’aire els pulmons, va xiular. Va escoltar en silenci. Al cap d’una estona es va sentir el mateix xiulet que sortia d’allà dins. Hadjí Murat es va apartar del camí i va entrar al bosc. Fetes unes cent passes, entre els troncs dels arbres, va albirar una foguera, ombres de gent asseguda al voltant i, il·luminat a mitges, un cavall lligat i ensellat.

Un dels qui seia a prop de la foguera es va alçar de pressa, va venir cap a ell i li va agafar les regnes i un estrep. Era en Khanefi, un àvar agermanat amb Hadjí Murat que s’encarregava de les provisions.

—Apagueu el foc —va dir Hadjí Murat, descavalcant. Els homes van començar a desfer la foguera, separant els tions i extingint les brases amb els peus—. ¿En Bata ha vingut? —va preguntar, acostant-se a una pellissa estesa a terra.

—Sí, fa estona que ha marxat amb en Khan-Magoma.

—¿Per on han tirat?

—Per aquí —va respondre en Khanefi, assenyalant la direcció contrària per on havia vingut ell.

—D’acord —va dir Hadjí Murat, i va treure el fusell per carregar-lo—. Hem d’anar amb compte. M’han perseguit —va continuar, adreçant-se a un home que apagava el foc.

Era en Gamzalo, un txetxè, que es va acostar a la pellissa, va recollir un fusell enfundat i se’n va anar sense dir res a un extrem de la clariana, al lloc d’on havia vingut Hadjí Murat. L’Eldar va baixar de la sella, va agafar el cavall de Hadjí Murat juntament amb el seu i, aixecant-los el cap molt amunt, els va lligar als arbres; després, com en Gamzalo, es va plantar a l’altre extrem de la clariana amb el fusell a l’espatlla. Havien apagat la foguera i el bosc no semblava tan negre com abans, i al cel, tot i que poc, les estrelles resplendien.

Mirant-les, i veient que les Cabrelles havien pujat al mig del firmament, Hadjí Murat va comptar que era mitjanit passada i que feia estona que havia passat l’hora de l’oració nocturna. Va demanar a en Khanefi l’albúrnia que sempre duia a les alforges, es va abrigar amb la pellissa i va baixar fins a les aigües.

Després de descalçar-se i de fer les ablucions, es va posar damunt de la pellissa amb els peus nus, va seure sobre els talons i, encarat cap a orient, tapant-se les orelles amb les mans i aclucant els ulls, va pronunciar les pregàries de costum.

Acabada l’oració, va tornar al lloc on hi havia les alforges; es va asseure a la pellissa, va recolzar els braços sobre els genolls i, capcot, va començar a pensar.

Hadjí Murat sempre havia cregut en la seva bona sort. Cada cop que tramava alguna cosa estava convençut per endavant que hi reeixiria, i tot li sortia bé. Havia anat així, amb poques excepcions, durant tota la seva vida accidentada de guerrer. Ara també confiava que aniria així. S’imaginava que atacaria Xamil amb les tropes que li assignaria en Vorontsov i el faria presoner, i que es venjaria d’ell, i que el tsar rus el recompensaria, i ell tornaria a governar no tan sols l’Avaristan sinó també Txetxènia, que se li sotmetria tota. Amb aquests pensaments, no se’n va ni adonar que ja s’havia adormit.

Va somiar que els seus xicots i ell, cantant i cridant “aquí ve en Hadjí Murat!”, s’abraonaven contra Xamil i el capturaven, i també a les seves dones, i sentia com ploraven i gemegaven. Es va despertar. Els càntics de “la ilaha”, els crits d’“aquí ve en Hadjí Murat!” i els gemecs de les dones de Xamil eren l’udol, el riure i el plany dels xacals, que l’havien despertat. Hadjí Murat va aixecar el cap, va mirar al cel —a llevant ja clarejava, a través dels arbres—, i va preguntar a un murid que seia més enllà si sabien res d’en Khan-Magoma. Li van dir que encara no havia tornat. Acotant el cap, es va tornar a adormir de seguida.

El va despertar la veu alegre d’en Khan-Magoma, que tornava de l’ambaixada amb en Bata. En Khan-Magoma se li va asseure a la vora i li va començar a explicar com els havien rebut els soldats, com els havien acompanyat fins a la casa del príncep i com havien parlat amb el príncep mateix, que se n’havia alegrat i els havia assegurat que l’endemà al matí aniria a trobar-los al lloc del bosc on els russos tallarien llenya, passat Mítxik, a la clariana de Xalí. En Bata anava interrompent les paraules del seu company d’expedició per introduir-hi algun detall.

Hadjí Murat va preguntar amb deteniment per les expressions exactes que en Vorontsov havia fet servir quan responia a la seva proposta d’aliar-se amb els russos. En Khan-Magoma i en Bata van respondre a una veu que el príncep havia promès que acolliria Hadjí Murat com a hoste i que procuraria que estigués bé. Hadjí Murat també va preguntar pel camí fins al lloc i, després que en Khan-Magoma afirmés que el coneixia bé i que sabria portar-l’hi, va agafar els diners i va donar a en Bata les tres monedes que havien acordat; a continuació va manar que traguessin de les alforges les armes amb incisions d’or i la papakha amb turbant i va ordenar als murids que es rentessin per presentar-se amb bon aspecte davant dels russos. Mentre netejaven armes, selles, arreus i cavalls, els estels van apagar-se, el cel va acabar de clarejar del tot, i es va girar l’oratjol d’abans de l’alba.

V

De matinada, quan encara no s’hi veia, dues companyies equipades amb destrals, sota el comandament d’en Poltoratski, van fer deu verstes pel camí de Khatxkeri i, després d’esbarriar pel lloc un cordó de fusellers, a trenc de dia, van començar la tala. Cap a les vuit es va aixecar la boira, barrejada amb la fumera d’unes branques humides que cremaven amb xiulets i petarrelleig; fins llavors els homes que feien la tala no s’havien vist els uns als altres a cinc passes, només se sentien, però ara començaven a distingir les fogueres i el camí, enterrat sota els arbres, que travessava el bosc; el sol ara sortia entre la boira com una clapa lluminosa ara es tornava amagar. En una clariana apartada del camí, s’estaven asseguts damunt dels timbals en Poltoratski amb en Tíkhonov —el seu subaltern—, dos oficials de la tercera companyia i el baró Frese, antic company d’estudis d’en Poltoratski al cos de patges i cavaller de la Guàrdia, rebaixat de grau per culpa d’un duel. Al voltant dels timbals s’amuntegaven embolcalls de paper del menjar, burilles i ampolles buides. Els oficials havien pres vodka i havien fet un mos, i ara bevien cervesa negra. Un timbaler obria l’ampolla que feia vuit. En Poltoratski, tot i que havia dormit molt poc, se sentia ple d’aquell estat d’exultació i d’alegria irreflexiva i bonhomiosa que li venia sempre que es trobava amb els soldats i els companys en un lloc que podia ser perillós.

Els oficials conversaven animadament sobre l’última notícia: la mort del general Sleptsov. Ningú no veia en aquella mort el moment més important d’una vida —el moment que la vida s’acaba i torna a la font d’on ha sortit—; hi veien només la bravura i l’audàcia d’un oficial que s’havia llançat a cops de sabre contra els muntanyencs per abatre’ls a la desesperada.

Encara que tots, i més aquells oficials que havien estat en tantes batalles, podien saber i sabien que ni en aquella guerra del Caucas ni, de fet, en cap altra guerra no hi ha mai la mena de carnisseria a cops de sabre que sempre es dona per feta i es descriu —i si és que alguna batussa acaba amb sabres i baionetes, només els toca el rebre als qui fugen—, ara tots acceptaven com a veritable aquella ficció del combat cos a cos i en treien un orgull i una jovialitat que els permetien d’estar-se allà asseguts tranquil·lament sobre els timbals (els uns eixarrancats amb tota l’arrogància, els altres, al contrari, amb les maneres més modestes) i fumar, beure i fer broma sense amoïnar-se per la mort, que els podia arribar, com a l’Sleptsov, en qualsevol moment a tots. I, així mateix, com per confirmar les expectatives, a mitja conversa es va sentir l’espetec sobtat, engrescador i bonic d’un tret de fusell a l’esquerra del camí, i una bala va travessar la boira amb un xiulet alegre i va anar a petar contra una soca. Més forts i feixucs, uns quants trets de fusell dels soldats van respondre al tret enemic.

—Apa! —va cridar en Poltoratski, amb veu contenta—. Això és aquí al cordó! Kóstia, noi, estàs de sort —va adreçares a en Frese—. Ves amb la companyia. Els muntarem una batalleta d’aquelles que fan goig. Serà un espectacle!

El baró rebaixat de grau es va alçar d’un bot i se’n va anar amb pas ràpid cap a la zona del fum, on hi havia la seva companyia. Van dur el cavall a en Poltoratski: un kabardí negre, petit. Hi va pujar i, després d’alinear la companyia, la va conduir fins al cordó, allà on sonaven els trets. Els soldats del cordó eren al límit del bosc, drets davant d’una torrentera erma. El vent bufava en direcció al bosc i es veia, a més de la baixada, l’altre costat de la torrentera.

Quan en Poltoratski arribava al cordó, el sol treia el cap entre la boira i, en aquell altre costat de la torrentera, a unes sis-centes passes, just al lloc on tornava a començar un bosc d’arbres menuts, s’entrellucaven uns quants genets. Eren els txetxens que havien perseguit Hadjí Murat, que ara volien veure com es reunia amb els russos. Un dels genets havia disparat contra el cordó. Alguns soldats havien respost. Els txetxens s’havien fet enrere i el tiroteig s’havia acabat. Però quan en Poltoratski va arribar amb la companyia va manar que disparessin i, tan bon punt va donar l’ordre, per tota la línia del cordó va retrunyir l’esclat continu, alegre i engrescador dels fusells, acompanyat per uns fumerols que feien bonic quan es dissipaven en l’aire. Els soldats, contents de distreure’s, s’afanyaven a disparar una descàrrega rere l’altra. Els txetxens es van eixorivir i, sortint al davant per torns, un a un, van anar disparant contra els soldats. Un dels trets va ferir un soldat. Era l’Avdéiev, el de la patrulla d’incògnit de la nit anterior. Quan els companys se li van acostar, jeia d’esquena, es cobria la ferida del ventre amb totes dues mans i gronxava el cos amb un balanceig regular.

—M’havia posat a carregar el fusell que sento “cluc” —deia el soldat que anava de parella amb l’Avdéiev—. Em giro i veig que ha deixat caure el fusell.

L’Avdéiev era de la companyia d’en Poltoratski. En veure aquell aplec de soldats, se n’hi va anar.

—¿Què hem de fer, noi? ¿T’han tocat? —va preguntar—. ¿On?

L’Avdéiev no responia.

—M’havia posat a carregar, excel·lència —va dir l’altre soldat—, i sento “cluc”, i quan em giro veig que ha deixat caure el fusell.

—Tat, tat. —En Poltoratski va fer petar la llengua—. ¿I et fa mal, Avdéiev?

—Mal no, però no em deixa caminar. Si pogués fer un glop, excel·lència…

Van trobar vodka —o més aviat aquell esperit de vi que bevien els soldats del Caucas— i en Panov, emmurriat i sever, n’hi va acostar un didalet ple. L’Avdéiev en va beure una mica, però de seguida el va apartar amb la mà.

—No em diu el cor… —va mormolar—. Beu-te’l tu.

Se’l va acabar en Panov. L’Avdéiev va intentar incorporar-se i va tornar a caure enrere. Van estendre un abric a terra i hi van posar l’Avdéiev.

—Excel·lència, s’acosta el coronel —va dir un sergent a en Poltoratski.

—En fi, ocupa-te’n tu —va fer en Poltoratski i, brandant el fuet, va anar a trobar en Vorontsov amb un trot ràpid.

En Vorontsov venia cavalcant el seu poltre alatzà, un pura sang anglès, escortat per un ajudant, un cosac i un intèrpret txetxè.

—¿Què passa, aquí? —va preguntar a en Poltoratski.

—Hi ha hagut una escomesa: han assaltat el cordó —li va respondre.

—Ja ho veig, ja. I vostè hi deu haver ajudat.

—No he fet res, príncep —va dir en Poltoratski, somrient—. Són ells que han vingut.

—¿Diuen que han ferit un soldat?

—Sí, quina llàstima. Un bon soldat.

—¿És greu?

—Sembla que sí: al ventre.

—¿Doncs sap on vaig, jo? —va preguntar en Vorontsov.

—No ho sé.

—¿No s’ho imagina?

—No.

—Hadjí Murat s’entrega: ara ens rebrà.

—No pot ser!

—L’emissari d’ahir venia de part seva —va dir en Vorontsov, que amb prou feines s’aguantava el somriure de satisfacció—. Ara m’espera a la clariana de Xalí: allargui la línia de fusellers fins a la clariana i després vingui a trobar-me.

—Sí senyor —va dir en Poltoratski, saludant amb la mà a la papakha, i se’n va anar cap a la seva companyia.

Va allargar el cordó per la banda dreta i va manar al sergent que l’allargués per l’esquerra. Mentrestant, quatre soldats s’havien endut el ferit a la fortalesa.

Quan ja refeia el camí per tornar amb en Vorontsov, en Poltoratski va veure uns homes a cavall que li venien per darrere. Es va aturar a esperar-los.

Al capdavant, a dalt d’un cavall de crinera blanca, hi anava un home d’aspecte imponent, amb una casaca blanca, una papakha amb turbant i unes armes amb incisions d’or. Aquest home era Hadjí Murat. Va arribar al costat d’en Poltoratski i li va dir alguna cosa en tàtar. L’altre, arquejant les celles, va obrir els braços en senyal que no l’entenia i va somriure. Hadjí Murat va respondre a aquell somriure amb un altre somriure, que va sorprendre en Poltoratski per la seva amabilitat infantil. No s’imaginava que seria així, aquell muntanyenc temible. S’esperava algú ombrívol, sec, distant, i, en canvi, tenia al davant un home d’allò més senzill, amb un somriure tan ple de bondat que no hauríeu dit que era un estrany sinó un vell conegut. Només una cosa d’ell cridava l’atenció: aquells ulls, molt separats, que miraven els ulls dels altres de fit a fit, penetrants i calmosos.

El seguici de Hadjí Murat el componien quatre homes. Hi havia en Khan-Magoma, que era qui havia anat a veure en Vorontsov aquella nit. Tenia la cara rodona, vermella, amb uns ulls negres vius i ametllats, i una expressió radiant, plena d’alegria de viure. Hi havia un home cepat, pelut i cellajunt: en Khanefi, l’àvar que s’encarregava de l’avituallament. Duia un cavall de més, carregat amb unes alforges atapeïdes. Destacaven especialment els altres dos. El primer, molt jove, tenia la cintura fina com la d’una dona però les espatlles amples, li sortia una mica de borrissol pèl-roig a la barba i era un noi atractiu, d’ulls de moltó: l’Eldar. L’altre era borni, sense celles ni pestanyes, amb una barba pèl-roja curta i una cicatriu de biaix per tota la cara i el nas: el txetxè Gamzalo.

En Poltoratski va assenyalar en Vorontsov, que ja venia pel camí. Hadjí Murat va arrencar a cavalcar cap allà i, un cop va ser prou a la vora, es va posar la mà dreta al pit, va dir alguna cosa en tàtar i va fer una pausa. L’intèrpret txetxè va traduir:

—Diu que es lliura a la voluntat del tsar rus, diu que vol servir-lo. Feia temps que volia, diu, però Xamil no el deixava.

Després d’escoltar l’intèrpret, en Vorontsov va allargar la mà, coberta amb un guant de camussa, cap a Hadjí Murat. Ell va mirar aquella mà, va esperar un segon, però de seguida la va estrènyer amb força i va dir alguna altra cosa, mirant ara l’intèrpret ara en Vorontsov.

—Diu que no s’hauria volgut trobar amb ningú més, només amb tu, perquè ets el fill del cabdill. A tu et respectava molt.

En Vorontsov va fer un gest d’agraïment amb el cap. Hadjí Murat va dir alguna cosa més, assenyalant el seguici.

—Diu que aquests homes, els seus murids, ara serviran els russos, igual que ell.

En Vorontsov els va mirar i també els va fer un gest amb el cap.

En Khan-Magoma, eixerit, d’ulls negres i ametllats, va repetir el mateix gest de cap i va dir a en Vorontsov alguna cosa que devia ser divertida, perquè en Khanefi, l’àvar pelut, va somriure ensenyant totes les dents, molt blanques. El pèl-roig Gamzalo es va limitar a donar a en Vorontsov una llambregada ràpida amb el seu únic ull, vermell, i va tornar a abaixar-lo per mirar fixament les orelles del cavall.

Quan en Vorontsov i Hadjí Murat ja es dirigien a la fortalesa amb tot el seguici, els soldats, alliberats del cordó i reunits en grups, feien les seves observacions:

—I tants que n’ha mort, el malànima, i veuràs que ara el tractaran com un rei —deia un.

—Prou, prou… Era el primer comandant del Xemil, i ara goita’l…

—Això sí, està fet un jiguit de primera.

—I mireu el pèl-roig, el pèl roig: quin ull té de fera.

—Ui, aquest deu ser un mala peça.

Tots van parar una atenció particular al pèl-roig.

Al lloc del bosc on continuava la tala, els soldats que eren més a prop del camí van acudir corrents a mirar. Un oficial els cridava, però en Vorontsov el va aturar.

—Deixem que contemplin el seu vell amic. ¿Saps qui és? —va preguntar en Vorontsov al soldat que li queia més a prop, pronunciant les paraules amb parsimònia, i amb accent anglès.

—No ho sé, excel·lència.

—Hadjí Murat. ¿El coneixes?

—Com no l’he de conèixer, excel·lència, tants cops que li vam ensenyar les dents…

—Bé, i ell a nosaltres.

—Ben cert, excel·lència —va respondre el soldat, content d’haver parlat amb el comandant.

Hadjí Murat entenia que parlaven d’ell i, alegre, somreia amb els ulls. En Vorontsov va tornar a la fortalesa de molt bon humor.

VI

A en Vorontsov li encantava ser la persona que havia aconseguit atreure i acollir l’enemic de Rússia més important i més poderós després de Xamil. Només hi havia un detall desagradable: el comandant en cap de les tropes de Vozdvíjenskaia era el general Meller-Zakomelski i, per fer bé les coses, hauria calgut procedir amb el seu beneplàcit. En Vorontsov, però, havia anat a la seva i no l’havia informat de res, de manera que ara podia haver-hi problemes. Aquest pensament amargava una mica la seva satisfacció.

En arribar a casa, va manar a l’ajudant que s’encarregués dels murids i ell mateix va acompanyar Hadjí Murat.

La princesa Mària Vassílievna, tota mudada i somrient, acompanyada del fill, un querubí rinxolat de sis anys, va rebre Hadjí Murat a la sala, i ell, duent-se les mans al pit, va dir amb una certa solemnitat, a través de l’intèrpret, que es considerava el kunak del príncep, ja que l’havia acollit a casa seva, i que tota la família del kunak també era sagrada. Tant l’aparença com les maneres de Hadjí Murat van agradar a la Mària Vassílievna. El fet que s’hagués ruboritzat en el moment que ella li havia allargat la mà, grossa i blanca, l’acabava de predisposar a favor seu. El va convidar a seure i, després de preguntar-li si bevia cafè, va manar que en portessin. Quan l’hi van dur, però, Hadjí Murat no en va voler. Tot i que entenia una mica el rus, no sabia parlar-lo, i somreia cada vegada que no comprenia alguna cosa; aquell somriure va agradar a la Mària Vassílievna tant com havia agradat a en Poltoratski. El nen, rinxolat, d’ulls desperts, a qui la Mària Vassílievna anomenava afectuosament Bulka, s’estava dret al costat de la mare i no apartava la mirada de Hadjí Murat: n’havia sentit a parlar com d’un guerrer excepcional.

Deixant Hadjí Murat amb la dona, en Vorontsov va anar a la secretaria i va fer les disposicions necessàries per informar de la notícia els seus superiors. Després d’escriure un comunicat a Gróznaia —al general Kozlovski, el comandant del flanc esquerre— i una carta a son pare, es va apressar a tornar a casa, tement que la dona estigués molesta amb ell per haver-li endossat aquell estrany, aquell home temible a qui calia tractar alhora sense ofendre’l i sense permetre’s una afabilitat excessiva. Però no hi havia res a témer: Hadjí Murat seia en una butaca, tenia en Bulka —el fillastre d’en Vorontsov— a la falda i, decantant una mica el cap, escoltava amb atenció l’intèrpret, que li transmetia les paraules de la Mària Vassílievna: tota enriolada, li deia que si es dedicava a regalar cada cosa que qualsevol kunak li elogiava aviat aniria pel món amb el vestit d’Adam.

Quan el príncep va entrar, Hadjí Murat es va treure en Bulka de la falda —cosa que va deixar el nen sorprès i indignat— i es va aixecar, canviant a l’acte l’expressió enjogassada de la cara per una de seriosa i greu. Es va tornar a asseure només un cop ho va haver fet en Vorontsov. Reprenent la conversa, va respondre a la Mària Vassílievna dient que allò era una llei que tenien ells: tot el que li agradava a un kunak calia donar-l’hi.

—La teva fill kunak —va dir en rus, acaronant els rínxols d’en Bulka, que se li havia enfilat un altre cop a la falda.

—És encantador, el teu bandit —va dir en francès la Mària Vassílievna al seu home—. En Bulka estava fascinat amb la seva daga, i l’hi ha regalat.

El nen va ensenyar la daga a en Vorontsov.

—C’est un objet de prix —va afegir la Mària Vassílievna.

—Il faudra trouver l’occasion de lui faire cadeau[3] —va dir en Vorontsov.

Hadjí Murat seia amb els ulls abaixats i acaronava el caparró rinxolat del nen tot dient:

—Jiguit, jiguit…

—Una daga esplèndida. Esplèndida —va fer en Vorontsov, desembeinant fins a la meitat la daga d’acer, afilada, amb un solc central de llarg a llarg—. Te’n dono les gràcies. Pregunta-li si el puc servir en res —va continuar, adreçant-se a l’intèrpret.

L’intèrpret ho va traduir i Hadjí Murat va respondre de seguida que no necessitava res, però que demanava que el deixessin anar a un lloc a part on poder pregar. En Vorontsov va fer venir el majordom i li va manar que complís el que Hadjí Murat desitjava.

Tan bon punt Hadjí Murat va quedar sol a l’habitació que li reservaven, la cara se li va transformar: es va esvair aquella expressió de satisfacció, mig afable i mig solemne, i en va aparèixer una de neguit.

La rebuda que li havia fet en Vorontsov era molt millor que no s’esperava. Com més bé el rebien, però, menys confiança li inspiraven en Vorontsov i els seus oficials. Tenia por de tot —que el capturessin per enviar-lo engrillonat a Sibèria, o que el matessin directament— i es mantenia sempre alerta.

Va entrar l’Eldar, i li va preguntar on havien allotjat els murids, on eren els cavalls, i si els havien pres les armes. L’Eldar li va explicar que els cavalls eren a l’estable del príncep, que havien estatjat els homes al cobert, que els havien deixat tenir les armes i que l’intèrpret els havia dut menjar i te.

Hadjí Murat movia el cap, confós; després, es va desabrigar i va començar a dir les oracions. Quan va estar, va demanar que li portessin la daga d’argent i, tornant-se a abrigar i a posar el cinturó, es va asseure en una otomana a esperar què passaria.

Poc després de les quatre el van convidar a dinar amb el príncep.

A taula, Hadjí Murat no va tocar sinó l’arròs amb carn, que agafava del mateix cantó de la plata d’on se servia la Mària Vassílievna.

—Té por que l’enverinem —va dir la Mària Vassílievna al seu home—. Menja només d’on he menjat jo. —I es va adreçar tot seguit a Hadjí Murat a través de l’intèrpret, preguntant-li quan tornaria a ser l’hora de pregar. Hadjí Murat va aixecar els cinc dits i va assenyalar el sol—. Aviat, doncs.

En Vorontsov es va treure un rellotge de la butxaca i va prémer un ressort: van sonar les quatre i un quart. Aquell repic va sorprendre clarament Hadjí Murat, que va demanar que el fessin sonar un altre cop i es va posar a inspeccionar l’aparell.

—Voilà l’occasion, donnez-lui la montre[4] —va dir la Mària Vassílievna al marit.

En Vorontsov de seguida va oferir el rellotge a Hadjí Murat, que es va dur la mà al pit i el va agafar. Va prémer el ressort unes quantes vegades: escoltava i assentia amb el cap.

Havent dinat, van anunciar al príncep que havia vingut l’ajudant d’en Meller-Zakomelski.

L’ajudant li va comunicar que el general, en assabentares que Hadjí Murat s’havia rendit, havia quedat molt disgustat que no li haguessin notificat res i exigia que Hadjí Murat li fos transferit immediatament. En Vorontsov va respondre que compliria l’ordre del general i, fent que l’intèrpret expliqués aquesta ordre a Hadjí Murat, li va demanar que l’acompanyés a veure en Meller.

La Mària Vassílievna, quan va saber per què havia vingut l’ajudant, va entendre a l’acte que entre el seu home i el general hi podia haver raons, i va decidir, a pesar dels intents del marit de dissuadir-la, que els acompanyaria a casa del general.

—Vous feriez beaucoup mieux de rester; c’est mon affaire, mais pas la vôtre.

—Vous ne pouvez pas m’empêcher d’aller voir madame la générale.[5]

—Hi ha altres moments.

—Però jo vull ara.

No hi havia res a fer. En Vorontsov va acceptar, i se n’hi van anar tots tres.

Quan van entrar, en Meller, respectuós però esquerp, va portar la Mària Vassílievna amb la seva dona i va manar a l’ajudant que acompanyés Hadjí Murat a la sala d’espera i que no el deixés sortir d’allà si no ho ordenava ell.

—Si és tan amable —va dir a en Vorontsov, obrint-li la porta del despatx i deixant-lo passar.

Un cop a dins, es va plantar davant del príncep i, sense proposar-li de seure, va deixar anar:

—Aquí jo soc el comandant en cap de les tropes i, en conseqüència, totes les negociacions amb l’enemic s’han de fer a través meu. ¿Per què no m’ha informat de la rendició de Hadjí Murat?

—Va venir un emissari a casa i em va fer saber que Hadjí Murat desitjava rendir-se només amb mi —va respondre en Vorontsov, empal·lidint de neguit; s’esperava qualsevol exabrupte del general aïrat i, al mateix temps, es contagiava d’aquella ira.

—Li pregunto per què no me n’ha informat.

—Tenia la intenció de fer-ho, baró, però…

—Per a vostè jo no soc cap baró, soc sa excel·lència. —I aquí, de cop, va prorrompre enfora la irritació del baró, retinguda durant tanta estona. Va buidar el pap de totes les que hi tenia desades—. No fa vint-i-set anys que serveixo sa majestat perquè vingui algú que amb prou feines va començar ahir i, aprofitant-se de les seves relacions familiars, faci i desfaci davant dels meus nassos en tot d’assumptes que no l’incumbeixen.

—Excel·lència: li demano que no sigui injust amb el que diu —va interrompre’l en Vorontsov.

—No dic res més que la veritat i no permetré… —va continuar el general, cada cop més encès.

En aquest moment, fent fru-fru de faldilles, van entrar la Mària Vassílievna i, al seu darrere, una dama baixeta i apocada: la dona d’en Meller-Zakomelski.

—Però baró, si us plau, no sigui així: en Simon no li volia causar cap maldecap —va començar a dir la Mària Vassílievna.

—Jo, princesa, no parlava d’això…

—¿Sap què? Deixem-ho córrer. Ja saben què diuen: més val un mal plet que un bon ajust. Ai, si era al revés… —i va riure.

Per molt enfadat que estigués, el general va cedir a la rialla encisadora de la bella Mària Vassílievna. Li va aflorar un somriure sota el bigoti.

—Reconec que no ho he fet bé —va dir en Vorontsov—, però…

—Bé, jo també m’he precipitat —va dir en Meller, i va allargar la mà al príncep.

Havien fet les paus, i van decidir que per ara deixarien Hadjí Murat amb en Meller i que més tard l’enviarien amb el comandant del flanc esquerre.

Hadjí Murat seia a l’habitació de la vora i, encara que no entengués tot el que deien, va entendre el que havia d’entendre: que discutien sobre ell, que la seva ruptura amb Xamil era un assumpte d’una importància crucial per als russos i que, per tant, si és que no el deportaven o el mataven, podia exigir-los moltes coses. Va entendre, a més, que en Meller-Zakomelski, encara que fos el superior, no tenia tant de pes com en Vorontsov, el seu subordinat, i que allà qui comptava era en Vorontsov i no en Meller-Zakomelski, i per això, quan en Meller-Zakomelski el va fer entrar i el va començar a interrogar, es va captenir tot orgullós i solemne, i li va dir que s’havia desemboscat per servir el tsar blanc, i que només retria comptes al seu cabdill, és a dir al general en cap, el príncep Vorontsov, a Tbilisi.

VII

Van dur l’Avdéiev, malferit, a la infermeria —una caseta empostissada a la sortida de la fortalesa—, i el van deixar en una de les lliteres buides de la sala comuna. Hi havia quatre malalts: un tenia el tifus i s’agitava de febre; un altre, pàl·lid, ullerós, afectat de terçana, esperava el paroxisme i no parava de badallar; als altres dos els havien ferit durant una incursió feia tres setmanes, un al canell —aquest estava dret— i l’altre a l’espatlla —aquest seia a la llitera—. Tots tres, excepte el malalt de tifus, van envoltar el nouvingut i els qui el portaven.

—Tants cops que amollen bales com si fossin pèsols i no passa res, i avui amb prou feines han disparat cinc trets i mira —explicava un dels que havia portat l’Avdéiev a la infermeria.

—Quan et toca, et toca!

—Ai! —va gemegar fort l’Avdéiev, mirant de dominar el dolor, quan el deixaven a la llitera.

Ajagut, va arrufar les celles i va deixar de gemegar. No parava de bellugar els peus, tenia les mans a la ferida i mirava endavant, immòbil.

Va venir el metge i va manar que giressin el ferit per comprovar que la bala no hagués sortit per darrere.

—¿I això què és? —va preguntar el metge, indicant tot de cicatrius blanques que s’entrecreuaven, a l’esquena i el cul.

—És de fa temps, senyor metge —va fer l’Avdéiev entre esbufecs.

Eren les marques del càstig pel dia que s’havia gastat tots els diners en beure.

Van tornar a girar l’Avdéiev cap per amunt. El metge es va estar molta estona furgant-li la panxa amb la sonda i va palpar la bala, però no la podia treure. Se’n va anar després d’embenar-li la ferida i d’aplicar-hi un apòsit enganxifós. Mentre li furgaven i embenaven la ferida, l’Avdéiev jeia amb les dents serrades i els ulls tancats. Ara que el metge havia marxat, va obrir els ulls i va fer una mirada sorpresa al seu voltant. Tenia les ninetes fixes en els malalts i l’infermer, però era com si no els veiés i veiés en canvi una altra cosa, una cosa que el sorprenia molt.

Van venir en Panov i en Serioguin, els companys de l’Avdéiev. Ell continuava igual, ajagut i mirant sorprès al davant. Mantenia la vista clavada sobre els companys, però va trigar molt a reconèixer-los.

—Ei, Piotr: ¿no els vols fer arribar res, als de casa? —va preguntar en Panov.

L’Avdéiev mirava en Panov a la cara i no li responia.

—Dic si vols que fem arribar res als de casa —va repetir en Panov, tocant-lo al braç, ossut, fred.

Va semblar que l’Avdéiev tornava en si.

—Ah, si és l’Antónitx!

—Sí, soc jo. ¿Vols que fem arribar res als de casa? En Serioguin ho apuntarà.

—En Serioguin… —va dir l’Avdéiev, fent un esforç per moure els ulls cap a en Serioguin—. ¿Ho apuntaràs?… Doncs escriu: “El vostre fill Petrukha ha passat a millor vida.” Em feia malícia mon germà. Abans t’ho deia. Però ara ja m’està bé. Que visqui tranquil, tu. Que Déu l’ajudi, que a mi ja m’està bé. Escriu això.

Després d’aquestes paraules va estar molta estona en silenci, mirant en Panov de fit a fit.

—¿I què? ¿Has trobat la pipa? —va preguntar de sobte.

En Panov va moure el cap amb un gest imprecís i no va respondre.

—La pipa, la pipa, dic: ¿l’has trobada? —va repetir l’Avdéiev.

—La tenia a la bossa.

—¿Què et deia? Bé, però ara doneu-me un ciri, ara em moriré —va dir l’Avdéiev.

En aquest moment va entrar en Poltoratski, que venia a visitar el seu soldat.

—¿Com estem, noi? ¿Malament? —va preguntar.

L’Avdéiev va aclucar els ulls i va negar amb el cap. El seu rostre cantellut s’havia tornat pàl·lid i sever. No va respondre, només va repetir, adreçant-se a en Panov:

—El ciri. Em moriré.

Li van posar un ciri a la mà, però no se li plegaven els dits i l’hi van haver de sostenir. En Poltoratski se’n va anar i, al cap de cinc minuts, l’infermer va posar l’orella sobre el cor de l’Avdéiev i va dir que s’havia mort.

A la relació dels fets enviada a Tbilisi, van descriure la mort de l’Avdéiev de la manera següent: “El 23 de novembre dues companyies del regiment Kúrinski han estat destacades al bosc per dur-hi a terme una tala. A la meitat de la jornada, un nombre significatiu de muntanyencs ha atacat els homes que talaven el bosc. El cordó començava a retirar-se, però en aquest moment la segona companyia ha llançat una càrrega de baioneta i ha derrotat els muntanyencs. En l’atac un soldat ras ha resultat mort i dos han rebut ferides lleus. Els muntanyencs han perdut un centenar d’homes entre morts i ferits.”

VIII

El mateix dia que en Petrukha Avdéiev va morir a la infermeria de Vozdvíjenskaia, el seu vell pare, la dona de son germà —a qui havia substituït per estalviar-li d’anar a fer el soldat— i la filla gran d’aquest germà, una mossa ja casadora, batien civada al terra glaçat de l’era. El dia abans havia caigut un bon tou de neu i cap a la matinada havia glaçat amb força. El vell es va llevar amb el cant del gall i, veient a la finestra gebrada la claror intensa de la lluna, va baixar de la vora de l’estufa, es va calçar, es va posar l’abric i la gorra i se’n va anar a l’era. Al cap d’un parell d’hores de feinejar-hi, el vell va tornar a casa i va despertar el fill i les dones. Quan les dones van arribar a l’era, van veure el terra net —la pala de fusta estava clavada a la neu blanca i aterrossada, i hi havia una escombra a prop, posada de cap per amunt— i les garbes de civada repartides en dos rengs junts, cadascuna a tocar de l’altra, fent una rastellera per tot el llarg de l’era neta i glaçada. Cadascú va agafar unes batolles i van començar a batre acordats a un ritme regular de tres patacs: el vell atupava fort l’espiga amb unes batolles feixugues, la mossa responia picant compassadament, la jove acabava la feina.

La lluna se n’anava, ja començava a clarejar; no faltava gaire perquè acabessin la rastellera de garbes quan el fill gran, l’Akim, va venir a trobar els treballadors.

—¿Com pots tenir fetge de gandulejar així? —li va cridar el pare, deixant de batre i repenjant-se en les batolles.

—Algú o altre ha d’estar amb els cavalls.

—Ha d’estar amb els cavalls —va dir el pare, escarnint-lo—. Ja ho hauria fet la vella. Agafa unes batolles. Si estàs gras que petes… Borratxo!

—¿Me’l pagueu vós, el beure? —va remugar el fill.

—¿Què dius, què dius? —va fer el vell, amenaçador, arrufant les celles i saltant-se un torn de batre.

El fill, sense dir res, va agafar unes batolles; ara la feina era a quatre: trap, tra-pa-tap, trap, tra-pa-tap… “Trap!”, picaven fort les batolles feixugues del vell després dels altres tres cops.

—I guaita quin bescoll: gros com el d’un senyoràs. I a mi que em cauen els pantalons —va dir el vell, saltant-se el torn i limitant-se a girar les batolles en l’aire per no perdre el ritme.

Van acabar la rastellera i les dones van passar el rampí per arreplegar la palla.

—Va ser ben ximple, en Petrukha, d’anar-se’n per tu. Allà, amb els soldats, t’haurien tret la ruqueria del cap. I ell aquí a casa en valdria cinc com tu.

—Au, deixeu-ho estar, pare —va dir la jove, recollint els vencills desfets.

—Sis boques a alimentar, i no n’hi ha ni un que faci feina. En Petrukha sol treballava per dos, no com d’altres…

La vella venia pel caminoi de neu aixafada que duia a la casa, fent cruixir la neu amb uns esclops nous de bedoll calçats al damunt d’unes tires de llana ben cenyides. Els homes recollien a munts el gra i el boll, les dones escombraven.

—Ara ha vingut el síndic: el senyor us fa anar a tots a traginar maons —va dir la vella—. He preparat l’esmorzar. Va, veniu.

—Som-hi. Tu enganxa el cavall gris i ves-hi —va dir el vell a l’Akim—. I que no passi com l’altre dia, que vaig haver de respondre per tu. Ja et faré memòria d’en Petrukha, ja…

—Quan era a casa tot eren renys —va grunyir l’Akim contra son pare—, i ara que no hi és m’amoleu a mi.

—Senyal que t’ho mereixes —va fer la mare, igual d’enfadada—. A tu no et canviarien pas per en Petrukha.

—Potser que prou! —va exclamar el fill.

—Prou, diu. Tota la farina balafiada en mam, i ara diu que prou.

—D’aigua passada molí no en mol —va dir la jove, i tots, deixant les batolles a lloc, van tornar a casa.

Les desavinences entre pare i fill havien començat feia temps, gairebé des del moment que havien donat en Piotr a soldat. Ja aleshores el vell va veure que havia canviat garsa per perdiu. D’altra banda, tal com el vell entenia que havien d’anar les coses, era bo que el germà que no tenia fills fes el servei en lloc del germà casat i afillat. L’Akim era pare de quatre criatures, en Piotr de cap, però tenia el mateix agre de la feina que son pare: era àgil, espavilat, fort, resistent i sobretot treballador. Treballava sempre. Si passava pel costat d’una colla de gent treballant, feia igual que el vell i els donava un cop de mà: dallava un parell de rengles, o ajudava a acabar un paller, o tallava un arbre, o feia una mica de llenya. Al vell li va saber greu, però no hi havia remei: anar de soldat era com morir. Un soldat era una branca esqueixada, i de recordar-lo només en treies més mal al cor, i no calia. El vell només en parlava de tant en tant, com ara, per burxar el fill gran. La mare el recordava sovint i ja feia temps, potser dos anys, que demanava a l’home que enviés algun quartet a en Petrukha, però el vell feia el sord.

Cals Avdéiev era una casa bona, i el vell tenia uns quants dinerons ben desats, però mai no hauria gosat tocar aquests estalvis. Ara que la vella el sentia parlar del fill petit, va decidir que li demanaria, quan es venguessin la civada, que enviessin a en Petrukha ni que fos un ruble. Així ho va fer. A soles amb el vell, després que els joves se n’haguessin anat a treballar per al senyor, el va convèncer d’enviar a en Petrukha un ruble dels diners que fessin de la civada. De manera que, al cap d’un temps, quan van carregar les dotze quarteres de civada ja esventada en tres trineus, a dins d’unes borrasses ben fermades amb agulles de fusta, la mare va donar al vell una carta que havia dictat al sagristà, i el vell li va prometre que hi afegiria un ruble i ho enviaria tot a l’adreça que tocava. Vestit amb una jaca i un abric de pell nou i amb tot de tires blanques i netes tapant-li les cames, el vell va agafar la carta, la va plegar i se la va ficar al sarró; després de dir les oracions, va pujar al trineu del davant i se’n va anar a la ciutat. Al trineu del darrere hi anava el net. Un cop van ser a la ciutat, va demanar a un porter que li llegís la carta i la va escoltar amb atenció, fent que sí amb el cap.

A la carta a en Petrukha, la mare, primer de tot, el beneïa, després li donava records de tothom, li feia saber que son padrí de bateig s’havia mort i, al final, que l’Aksínia —la seva dona— “no ha volgut quedar-se amb nosaltres a viure i s’ha fet minyona, i diuen que viu bé i honradament”. S’hi esmentava el regal, el ruble, i acabava amb tot el que la velleta havia deixat anar en un atac de pena, amb llàgrimes als ulls, mentre indicava al sagristà que continués apuntant: “I, a més a més, fillet meu del meu cor, Petrúixenka, ratolinet meu, ja no em queden ulls per plorar de tan trista que estic per tu. Solet meu, no em deixis aquí tota sola…” En aquest punt la vella va arrencar a plorar i a gemegar i va dir:

—Deixeu-ho així.

I és com va quedar escrit a la carta, però en Petrukha no rebria ni la notícia que la dona se n’havia anat de casa, ni el ruble, ni les últimes paraules de la mare. Els van tornar la carta i els diners amb l’anunci que en Petrukha havia mort a la guerra, “defensant el tsar, la pàtria i la fe ortodoxa”. Així ho havia posat l’escrivent militar.

La vella, en saber-ho, va plorar a grans crits tanta estona com va poder, i després va tornar a la feina. El diumenge següent va anar a l’església a fer dir una missa per ell i va repartir bocinets de pa beneït “per a la bona gent en record d’en Piotr, esclau de Déu”.

La dona del soldat, l’Aksínia, també va plorar a crits quan va saber que s’havia mort el seu “marit estimat”, amb qui “vam viure junts tot just un anyet”. Es planyia del marit i de la seva pròpia vida malaguanyada, i parlava entre gemecs dels “rínxols rossos d’en Petruixa”, de com ell se l’havia estimada, i de la vida tan difícil del pobre Vanka, que havia quedat orfe, i d’ella, i li retreia amb amargor que li hagués fet més pena son germà que ella, pobra infeliç, que havia de voltar per aquest món de Déu entre estranys. En el fons, l’Aksínia s’alegrava de la mort d’en Piotr: tornava a estar prenys de l’administrador per a qui treballava de minyona, i ara ja no en diria mal ningú, i l’administrador es podria casar amb ella, tal com li deia que faria sempre que la volia incitar a l’amor.

IX

En Vorontsov pare, en Mikhaïl Semiónovitx, educat a Anglaterra, fill de l’ambaixador rus, era un home de formació europea —cosa no tan habitual en aquella època entre els alts càrrecs russos—, vanitós però correcte i atent en el tracte amb els subordinats, cortesà subtil en les relacions amb els superiors. No entenia la vida sense el poder i l’obediència. Havia aconseguit tots els mèrits i totes les condecoracions i era vist com un militar expert, fins i tot com un dels vencedors de Napoleó a la batalla de Krasni. El 1851 rondava els setanta anys, però estava encara ben eixerit, es movia amb seguretat i, el més important, estava en plena possessió d’aquell enginy fi i agradable que li servia per mantenir el poder i per consolidar i estendre la seva popularitat. Tenia una fortuna immensa, que havia amassat entre el que era seu, el que era de la seva dona —abans de casar-se era la comtessa Branicka— i el que rebia com a governador general, i dilapidava la gran part de la seva riquesa en construir un palau i un jardí a la costa meridional de Crimea.

El 7 de desembre de 1851, a la tarda, una troica de correus va arribar al seu palau de Tbilisi. Un oficial esgotat, tot negre de pols, li duia de part del general Kozlovski la notícia que Hadjí Murat s’havia rendit al bàndol rus; desentumint-se les cames, va passar pel costat dels sentinelles i va entrar a l’ampla porxada del palau del governador. Eren les sis de la tarda i en Vorontsov anava a dinar, però quan van anunciar-li que havia vingut un missatger el va voler rebre a l’instant i per culpa d’això va fer uns minuts tard a taula. Quan va entrar a la sala, els convidats a dinar, una trentena de persones assegudes al voltant de la princesa Ielizaveta Xaviérievna o en petits grups davant de les finestres, es van alçar i es van girar cap a ell. En Vorontsov duia la levita militar negra de sempre, amb muscleres a l’espatlla però sense xarreteres, i una creu blanca al coll. A la cara afaitada, de guineu, hi tenia un somriure agradable, i els ulls, entretancats, resseguien tots els reunits. Va entrar amb passos ràpids i suaus, va disculpar-se davant de les dames per haver fet tard, va saludar els homes i es va acostar a la princesa georgiana Manana Orbeliani, una bella dama de quaranta-cinc anys, alta, opulenta, de tipus oriental, i li va oferir el braç per acompanyar-la a taula. La princesa Ielizaveta Xaviérievna va oferir ella mateixa el braç a un general pèl-roig, amb un bigotet esborrifat, que era a Tbilisi de passada. Un príncep georgià va oferir el braç a la comtessa de Choiseul, una amiga de la princesa. El doctor Andréievski, uns quants ajudants de camp i altres senyors, amb dames o sense, van seguir les tres primeres parelles. Els criats, amb jaques, mitges llargues i sabates negres, retiraven i acostaven les cadires als qui s’anaven asseient; el maître, solemne, treia una sopa fumejant de la sopera de plata.

En Vorontsov va seure al mig de la taula, que era molt llarga. Davant seu hi seia la princesa, la seva dona, amb el general. A la dreta hi tenia la seva dama, la bella Orbeliani; a l’esquerra, una altra princesa georgiana, prima, morena, vermella de cara, enjoiada amb tot de pedreria lluent, que somreia tota l’estona.

—Excellentes, chère amie —va respondre en Vorontsov després que la princesa li preguntés quines notícies li havia dut el missatger—. Simon a eu de la chance.[6]

I va començar a explicar, de manera que el sentissin tots els que seien a taula, una notícia sensacional —que només per a ell no acabava de ser notícia, ja que feia temps que hi havia negociacions—: el cèlebre i coratjós Hadjí Murat, la mà dreta de Xamil, s’havia passat als russos i avui o demà el portarien a Tbilisi.

Tots els comensals callaven i escoltaven, també els joves, els ajudants de camp i els funcionaris que seien als caps de taula i que fins ara havien estat rient fluixet d’alguna cosa.

—I vostè, general, ¿l’ha vist mai, aquest Hadjí Murat? —va preguntar la princesa al seu veí, el general pèl-roig del bigoti esborrifat, quan el príncep va haver deixat de parlar.

—Més d’un cop, princesa.

I el general va explicar que l’any 43, després que els muntanyencs s’apoderessin de Guerguébil, Hadjí Murat va anar a topar amb el destacament del general Pàssek i, pràcticament davant dels ulls de tots ells, va matar el coronel Zolotukhin.

En Vorontsov escoltava el general amb un somriure agradable, sens dubte satisfet de veure’l còmode en la conversa. De sobte, però, la cara d’en Vorontsov va agafar una expressió distreta i pansida. El general, animat a parlar, explicava la segona vegada que havia topat amb Hadjí Murat.

—Sí, va ser ell —deia el general—, ¿ho recorda, excel·lència? Va muntar aquella emboscada contra l’expedició que va fer que haguéssim de demanar socors.

—¿Com? —va preguntar en Vorontsov, entretancant els ulls.

Resultava que el general, intrèpid, havia fet servir la paraula “socors” per referir-se a aquella història de la desafortunada campanya de Dargó en què, en efecte, tot el destacament comandat pel príncep Vorontsov hauria estat derrotat si les altres tropes no l’haguessin vingut a socórrer. Tothom sabia que la campanya de Dargó —en la qual els russos, sota el comandament del príncep Vorontsov, havien perdut molts homes entre morts i ferits, i uns quants canons— era una història vergonyosa i, per això, si mai en parlaven davant d’en Vorontsov, tractaven la qüestió només en els mateixos termes que en Vorontsov havia fet servir en el seu informe al tsar, és a dir, deien que allò havia estat una gesta gloriosa de l’exèrcit rus. La paraula “socors” indicava sense embuts que allò no havia estat cap gesta gloriosa, sinó una equivocació que havia costat la vida de moltes persones. Tothom va entendre la situació, i uns van fer veure que no sabien de què parlava el general, els altres esperaven espantats què passaria, i uns quants es van mirar entre ells somrient. L’únic que no notava res era el general pèl-roig del bigoti esborrifat, que, engrescat per la història que explicava, va respondre tranquil·lament:

—Socors, excel·lència.

I, amb la fal·lera de parlar del seu tema preferit, va continuar relatant els fets fil per randa:

—Aquest Hadjí Murat va partir el destacament en dues meitats, amb tanta traça que, si no ens arriben a donar socors —semblava que repetís amb una devoció especial la paraula “socors”—, ens hi hauríem quedat tots, perquè…

El general no va poder acabar: la princesa Manana Orbeliani, havent entès el que passava, el va interrompre preguntant-li si allà a Tbilisi estava ben allotjat. El general es va sorprendre, va donar un cop d’ull al volt i va veure que el seu ajudant, al cap de taula, se’l mirava fixament, com volent dir alguna cosa: llavors hi va caure. No va respondre a la princesa, va callar en sec, dolgut, i va començar a empassar-se amb pressa, sense mastegar, la menja refinada que tenia al plat, d’un aspecte i fins i tot d’un gust que no hauria sabut determinar.

Tothom estava cohibit. Els va treure d’aquella situació incòmoda un príncep georgià que seia a l’altre costat de la princesa Vorontsova: un home molt ximple però un adulador extraordinàriament destre i un cortesà molt fi. Com si no s’hagués adonat de res, va començar a explicar amb veu forta la història de quan Hadjí Murat va segrestar la vídua del kan Akhmet de Mekhtuli:

—Va entrar de nit al poble, va raptar qui li calia i va fugir al galop amb tota la patuleia.

—¿I per què volia precisament aquesta dona? —va preguntar la princesa.

—Perquè era enemic del marit, el perseguia, però l’altre es va morir sense que l’hagués atrapat mai i per això es va venjar amb la vídua.

La princesa va traduir aquesta història al francès per a la seva amiga, la comtessa de Choiseul, que seia al costat del príncep georgià.

—Quelle horreur! —va exclamar la comtessa, tancant els ulls i sacsejant el cap.

—No, no —va dir en Vorontsov, amb un somriure—: em van dir que va tractar la seva presonera amb dignitat de cavaller i que després la va deixar anar.

—Sí, van pagar el rescat.

—Bé, esclar, però ell va actuar amb noblesa.

Aquestes paraules del príncep van marcar el to de les històries sobre Hadjí Murat que seguirien. Els cortesans van entendre que, com més importància donessin a Hadjí Murat, més content farien el príncep Vorontsov.

—És algú d’un coratge sorprenent. Un home increïble.

—Ho ha de ser: l’any 47 va entrar a Temir-Khan-Xurà i va saquejar les paradetes a ple dia.

Un armeni que seia al cap de taula i que, quan va passar això, era a Temir-Khan-Xurà va referir tots els detalls d’aquella proesa de Hadjí Murat.

No van parlar de res més en tot el dinar. Tots s’afanyaven a lloar Hadjí Murat pel coratge, la intel·ligència o la grandesa d’ànim. Algú va explicar que havia fet matar vint-i-sis presoners, però també contra això van trobar l’objecció de sempre:

—Ves, i què havia de fer. À la guerre comme à la guerre!

—És un gran home.

—Si hagués nascut a Europa, hauria pogut ser un nou Napoleó —va dir el príncep georgià ximple que tenia el do de la llagoteria. Sabia que qualsevol esment de Napoleó complaïa el príncep, que duia aquella creu blanca al coll gràcies a haver-lo vençut.

—Potser no tant com un Napoleó, però un bon general de cavalleria segur que sí —va dir en Vorontsov.

—Si no un Napoleó, un Joachim Murat.

—Els noms ja s’assemblen: Hadjí Murat.

—Ara que Hadjí Murat s’ha rendit, a Xamil li queda ben poc —va dir algú.

—Noten que ara —“ara” significava “mentre mani en Vorontsov”— no podran resistir gaire més —va dir algú altre.

—Tout cela est grâce à vous[7] —va afegir la princesa Orbeliani.

El príncep Vorontsov mirava de moderar unes onades d’adulació que ja començaven a inundar-lo. Li agradava, però, i, en aixecar-se de taula i acompanyar la seva dama a la sala, se sentia d’un humor excel·lent.

Havent dinat, quan els van dur el cafè a la sala, el príncep va ser particularment afectuós amb tothom i, atansant-se al general del bigotet pèl-roig i esborrifat, va fer-li entendre que no s’havia adonat de la seva relliscada.

Després de xerrar una mica amb cada convidat, el príncep va seure a jugar a cartes. Només jugava a un joc antiquat: el tresillo. Els companys de joc eren el príncep georgià, un general armeni —que havia après a jugar al tresillo amb el majordom del príncep— i el doctor Andréievski, un home conegut per tenir una gran influència.

Deixant-se a la vora la tabaquera d’or amb el retrat d’Alexandre I, en Vorontsov va repartir les cartes, i ja anaven a començar quan va entrar el majordom, l’italià Giovanni, amb una nota en una safata de plata.

—Un altre missatger, excel·lència.

En Vorontsov va deixar les cartes i, excusant-se, va treure el segell de la nota i la va començar a llegir. Era del fill, que li descrivia l’arribada de Hadjí Murat i l’encontre amb en Meller-Zakomelski.

Va venir la princesa i li va preguntar què deia el fill.

—El mateix. Il a eu quelques désagréments avec le commandant de la place. Simon a eu tort. But all is well that ends well —va dir, donant la nota a la dona, i va demanar als companys de joc, que havien esperat educadament, que agafessin les cartes.

Quan van acabar la primera tanda, en Vorontsov va obrir la tabaquera i va fer el que feia sempre que estava d’especial bon humor: va agafar amb els seus dits de vellet, blancs i arrugats, un pessic de rapè francès, se’l va acostar al nas i el va aspirar.

X

L’endemà, quan va arribar Hadjí Murat, la sala de recepcions del príncep Vorontsov estava plena de gom a gom. Hi havia el general d’ahir, el del bigoti esborrifat, amb l’uniforme complet i totes les condecoracions, que havia vingut a acomiadar-se; hi havia un coronel acusat de malversació de cabals destinats a avituallar el regiment; hi havia un armeni ric, protegit del doctor Andréievski i adjudicatari del proveïment de vodka, que ara feia els tràmits perquè li renovessin el contracte; hi havia, tota de negre, la vídua d’un oficial mort en combat que volia demanar una prestació vitalícia o que l’estat s’encarregués de l’educació dels fills; hi havia un príncep georgià arruïnat, amb un magnífic vestit tradicional, que esperava quedar-se unes propietats de l’Església amortitzades; hi havia un comissari amb un gran porta-rotlles que contenia un nou projecte de conquesta del Caucas; i també hi havia un reietó local que voltava per allà només per poder dir després a casa que l’havia rebut el príncep.

Tots esperaven torn, i el jove ajudant del príncep, ros i ben plantat, els feia passar al despatx d’un en un.

Quan, ranquejant una mica però amb pas vigorós, Hadjí Murat va entrar a la sala, va veure que tots els ulls es giraven cap a ell i va sentir que mormolaven el seu nom pels racons.

Hadjí Murat duia una casaca blanca, llarga, damunt d’una aljuba marró amb una fina sanefa argentada al coll; camalls negres i sabatilles també negres, cenyides al peu com guants i, al cap, rasurat, una papakha amb turbant —aquell mateix turbant que, després de la denúncia del kan Akhmet, li havia costat que el general Von Klugenau l’arrestés, cosa que el va decidir a passar-se a les files de Xamil. Hadjí Murat avançava de pressa pel parquet de la sala, amb tota la seva figura prima balancejant-se per la coixesa lleu d’una cama, més curta que l’altra. Els ulls, molt separats, miraven tranquil·lament endavant i semblava que no veiessin ningú.

L’ajudant ben plantat el va saludar i li va demanar que segués mentre avisava el príncep. Però Hadjí Murat es va negar a seure; amb la mà ficada darrere del puny de la daga i les cames separades, es va quedar dret, observant amb desdeny tots els presents.

El príncep Tarkhànov, l’intèrpret, es va acostar a parlar-hi. Hadjí Murat responia de mal grat, amb frases tallades. Un príncep kúmik que havia vingut a queixar-se d’un oficial de policia va sortir del despatx; darrere seu, l’ajudant va cridar Hadjí Murat, el va acompanyar fins a la porta i el va fer passar.

En Vorontsov va rebre Hadjí Murat dret, al costat de la taula. La cara vella i blanca del comandant no somreia tant com ahir, era més aviat severa i solemne.

Quan va entrar en aquella sala, amb una taula enorme i persianes verdes als finestrals, Hadjí Murat es va dur les mans, petites i colrades, al lloc del pit on s’unien les vores de la casaca i, a poc a poc, distintament i amb respecte, abaixant els ulls, va dir en kúmik, llengua que parlava bé:

—Em lliuro sota l’alta empara del gran tsar, i de la vostra. Prometo servir el tsar blanc amb fidelitat, fins a la darrera gota de sang, i espero ser útil en la guerra contra Xamil, el meu enemic, i el vostre.

Després d’escoltar l’intèrpret, en Vorontsov va mirar Hadjí Murat, i Hadjí Murat va mirar en Vorontsov a la cara.

Els ulls d’aquestes dues persones, en trobar-se, es van dir moltes coses que no es poden expressar amb paraules, i sens dubte amb res del que deia l’intèrpret. Es van dir directament, sense paraules, tota la veritat. El ulls d’en Vorontsov deien que no es creia ni una paraula del que afirmava Hadjí Murat, que sabia que era un enemic de tot el que fos rus, que sempre ho seria i que ara se sotmetia només perquè s’hi veia forçat; Hadjí Murat ho entenia però igualment assegurava que li seria lleial. Els ulls de Hadjí Murat deien que aquell vell xaruc faria bé de pensar en la mort i no en la guerra, tot i que, per vell que fos, era també molt astut, i calia anar-hi amb compte; en Vorontsov ho entenia però igualment parlava amb Hadjí Murat de la manera que considerava més beneficiosa per a la victòria.

—Digue-li —va dir en Vorontsov a l’intèrpret (sempre tractava de tu els oficials joves)— que el nostre emperador és tan poderós com clement i que és probable que, a demanda meva, el perdoni i l’accepti al seu servei. ¿Ho has traduït? —va preguntar, mirant Hadjí Murat—. Mentre esperem la clement decisió de sa majestat, digue-li que m’encarregaré d’acollir-lo i de fer-li agradable la seva estada aquí.

Hadjí Murat es va posar les mans un altre cop al mig del pit i va començar a parlar molt animat. Deia, segons va traduir l’intèrpret, que ja l’any 39, quan governava l’Avaristan, servia fidelment els russos, i que no els hauria traït mai si no hagués estat pel seu enemic, el kan Akhmet, que el volia fer perdre i el va calumniar davant del general Von Klugenau.

—Ho sé, ho sé —va dir en Vorontsov, tot i que se n’havia oblidat feia temps, si és que ho havia sabut mai—. Ho sé —va repetir, asseient-se i assenyalant a Hadjí Murat l’otomana de la paret.

Però Hadjí Murat no es va asseure: va fer un gest amb les seves espatlles fortes per indicar que no gosava seure en presència d’algú tan important.

—Tots dos, tant el kan Akhmet com Xamil, són els meus enemics —va continuar, adreçant-se a l’intèrpret—. Digues al príncep que el kan Akhmet és mort i ja no me’n puc venjar, però que Xamil és viu, i que no em moriré fins que n’hagi pres revenja —va dir, contraient el front i serrant fort els queixos.

—Sí, sí —va respondre en Vorontsov, tranquil—. ¿Com es vol venjar de Xamil? —va dir a l’intèrpret—. Però digue-li que pot seure.

Hadjí Murat es va negar novament a seure i va respondre que si s’havia lliurat als russos era per ajudar-los a exterminar Xamil.

—D’acord, d’acord —va dir en Vorontsov—. ¿I què és el que pot fer? Però que segui, que segui…

Hadjí Murat va seure i va explicar que, només que l’enviessin a la línia del Lezguistan i que li donessin tropes, faria que tot el Daguestan es rebel·lés, en responia, i Xamil no podria aguantar gaire més al poder.

—Està bé. Això és possible —va dir en Vorontsov—. Hi pensaré.

L’intèrpret va traduir les paraules d’en Vorontsov. Hadjí Murat va quedar un moment absort.

—Digues al cabdill —va afegir— que la meva família és en mans del meu enemic i que, mentre la meva família sigui a les muntanyes, estic lligat i no puc servir. Si l’ataco, matarà la meva dona, em matarà la mare, els nens. Que el príncep em salvi la família, la canviï per presos, i després sí que o bé moriré, o bé esclafaré Xamil.

—D’acord, d’acord —va dir en Vorontsov—. Hi pensarem. Ara que vagi al cap de l’estat major i que li exposi detalladament la seva situació i les seves intencions i desitjos.

Així va acabar la primera trobada entre Hadjí Murat i en Vorontsov.

Aquell mateix dia, al vespre, feien una òpera italiana al teatre, construït feia poc i decorat a l’estil oriental. En Vorontsov era a la seva llotja, i a platea va aparèixer la figura remarcable de Hadjí Murat, rancallós, amb turbant. Va entrar amb en Lorís-Mélikov, un ajudant de camp d’en Vorontsov que li havien designat com a acompanyant, i es va asseure a la primera fila. Després de passar tot el primer acte assegut amb dignitat asiàtica, musulmana, no tan sols sense cap expressió de sorpresa sinó amb un posat d’indiferència, Hadjí Murat es va aixecar i va sortir, observant amb calma els espectadors i atraient l’atenció de tothom.

L’endemà era dilluns, el dia de la vetllada setmanal a cals Vorontsov. Al gran saló, tot il·luminat, sonaven uns músics que no es veien, amagats al pavelló del jardí d’hivern. Dones joves i no tan joves, amb unes robes que els descobrien el coll, els braços i gairebé els pits, giravoltaven abraçades amb homes d’uniformes llustrosos. Al costat de la muntanya del bufet, uns criats amb fracs vermells, mitges llargues i sabates negres servien xampany i oferien dolços a les dames. La dona del “cabdill”, que, tot i la seva edat, també anava mig nua entre els convidats, va somriure, amable, i va dir a través de l’intèrpret unes quantes paraules afectuoses a Hadjí Murat, que observava tothom amb la mateixa indiferència que el dia abans al teatre. Després de l’amfitriona, altres dones mig nues es van acostar a Hadjí Murat, i totes se li plantaven al davant sense cap vergonya i, somrient, li preguntaven sempre el mateix: si li agradava el que veia. També en Vorontsov, amb xarreteres daurades i cordons trenats, amb la creu blanca al coll i una banda en diagonal, se li va acostar i li va preguntar això mateix, sens dubte convençut, com tothom que l’hi preguntava, que a Hadjí Murat no podia no agradar-li el que veia. I Hadjí Murat va respondre a en Vorontsov el que ja havia respost a tothom: que allò ells no ho tenien, sense acabar de dir si allò que ells no tenien estava bé o malament.

Allà, al ball, Hadjí Murat va intentar parlar amb en Vorontsov del seu cas, del rescat de la seva família, però l’altre va fer com si no hagués sentit el que li deia i es va allunyar. Després, en Lorís-Mélikov li va explicar que no era el lloc per parlar d’aquells temes.

Quan van sonar les onze, Hadjí Murat va comprovar l’hora al seu rellotge, el que li havia regalat la Mària Vassílievna, i va preguntar a en Lorís-Mélikov si se’n podia anar. En Lorís-Mélikov li va dir que sí, però que era millor quedar-se. Així i tot, Hadjí Murat no es va quedar: se’n va anar amb la carretel·la que tenia a disposició al pis queli havien assignat.

XI

El cinquè dia que Hadjí Murat era a Tbilisi el va venir a veure en Lorís-Mélikov, l’ajudant de camp del governador Vorontsov, amb una petició de part seva.

—El cap i les mans s’alegren de poder servir el cabdill —va dir Hadjí Murat, amb l’expressió que posava sempre que volia ser diplomàtic, inclinant el cap i duent-se les mans al pit—. Tu diràs —va afegir, mirant en Lorís-Mélikov als ulls, amb afecte.

L’altre es va asseure a la butaca del costat de la taula; davant seu, Hadjí Murat es va deixar caure sobre l’otomana, molt baixa, i, repenjant les mans als genolls i decantant el cap, va escoltar amb atenció el que li havien de dir. En Lorís-Mélikov, que parlava bé el tàtar, li va explicar que el príncep, encara que ja conegués la seva vida, volia saber tota la història per ell mateix.

—Tu conta —va dir en Lorís-Mélikov—, que jo aniré apuntant. Després ho traduiré al rus i el príncep ho enviarà a l’emperador.

Hadjí Murat va estar un moment en silenci (no tan sols no interrompia mai la persona amb qui conversava, sinó que s’esperava al final per si volia afegir res); després va aixecar el cap, va tirar-se la papakha enrere d’una sotragada i va somriure amb aquell somriure seu, infantil, que tant havia agradat a la Mària Vassílievna.

—Això ho puc fer —va dir, visiblement afalagat per la idea que l’emperador llegís la seva història.

—Conta-m’ho tot des del principi, sense pressa —va dir en Lorís-Mélikov (en tàtar només hi ha tractament de tu), traient-se una llibreteta de la butxaca.

—Ho puc fer, però hi ha moltes, moltíssimes coses a contar. He vist de tot, jo —va dir Hadjí Murat.

—Si avui no hi som a temps, ho pots acabar d’explicar un altre dia —va dir en Lorís-Mélikov.

—¿Començo des del principi?

—Sí, des del principi de tot: on vas néixer, on vas viure.

Hadjí Murat va ajupir el front i es va quedar molta estona així, capcot; després va agafar un pal que guardava a prop de l’otomana i va treure de darrere de la daga, que tenia el puny d’ivori incrustat d’or, una navalla d’acer, afilada com un raor. Va començar a tallar el pal amb la navalla i, al mateix temps, va començar a parlar:

—Escriu: vaig néixer a Tselmes, un llogarret petit com un cap d’ase, que diem a les muntanyes. No gaire lluny, a dos trets de fusell, hi ha Khunzakh, que és on vivien els kans. La nostra família hi tenia molta relació: ma mare va donar el pit al fill gran, el kan Abununtsal, per això jo em feia tant amb els kans. Eren tres: el kan Abununtsal, que era el germà de llet de mon germà Osman, el kan Ummà, que es va agermanar amb mi, i el kan Bulatx, el petit, que és aquell que Xamil va fer estimbar per un precipici. Però això va ser més tard. Jo devia tenir uns quinze anys quan els murids van començar a voltar pels pobles. Picaven a les pedres amb sabres de fusta i cridaven: “Musulmans, a la jihad!” Tots els txetxens ja anaven amb els murids, els àvars només començaven a lligar-s’hi. Jo vivia al palau, aleshores. Els kans em veien com un germà, feia el que volia i era ric. Tenia cavalls, armes, diners. Vivia a cor què vols i no pensava en res. I vaig viure així fins al moment que van matar el mul·là Kazí, quan Hamzat va passar al davant. Hamzat va enviar una ambaixada als kans per avisar-los que, si no anaven amb la jihad, assolaria Khunzakh. Aquí calia anar amb compte. Als kans els feien por els russos i els feia por acceptar la jihad, i la kanessa, la mare dels tres kans, va voler que el fill mitjà, l’Ummà, i jo anéssim a Tbilisi a demanar al governador rus que ens ajudés i ens protegís de Hazmat. Llavors el governador era el baró Rosen. No ens va rebre, ni al kan Ummà ni a mi. Va manar que ens diguessin que ens ajudaria, però no va fer res. Només alguns oficials seus van començar a venir a Khunzakh, a jugar a cartes amb el kan Ummà. L’emborratxaven de vi i el portaven a mals llocs, i va perdre a les cartes amb ells tot el que tenia. De cos era fort com un toro i valent com un lleó, però d’ànima era dèbil com l’aigua. Hauria perdut els últims cavalls i les últimes armes que li quedaven, si no me l’hagués endut. Després de Tbilisi vaig canviar de pensaments, i mirava de convèncer la kanessa i els joves kans perquè es convertissin a la jihad.

—¿I per què vas canviar de pensaments? —va preguntar en Lorís-Mélikov—. ¿No et van agradar, els russos?

Hadjí Murat es va estar un moment en silenci.

—No, no em van agradar —va respondre, decidit, i va tancar els ulls—. I hi va haver una altra cosa que va fer que em volgués convertir a la jihad.

—¿Quina?

—El kan i jo vam topar tres murids als afores de Tselmes: dos van fugir, al tercer el vaig matar amb la pistola. Quan me li vaig acostar per agafar-li les armes encara era viu. Em va mirar. “Tu m’has mort”, em va dir, “i jo estic content. Ets musulmà, ets jove i fort: fes la jihad. Déu ho vol”.

—¿I així vas començar a fer la jihad?

—Encara no: vaig començar a pensar-hi —va dir Hadjí Murat, i va continuar la història—. Quan Hamzat es va acostar als murs de Khunzakh, vam enviar els ancians a dir-li que acceptàvem la jihad, però que havia de fer venir un home savi que ens expliqués com observar-la. Hamzat, perquè l’havíem desobeït, va manar que afaitessin els ancians, els foradessin el nas i els pengessin d’aquest forat un cordill amb un tros de pa, i ens els va tornar així. Els ancians van dir que Hamzat acceptava enviar-nos un xeic perquè ens instruís en la jihad, però només si la kanessa li enviava de penyora el fill petit. La kanessa hi va confiar i hi va fer anar el kan Bulatx. Hamzat el va rebre bé i va dir que hi anessin també els altres dos germans. Deia que els volia servir a tots tres tal com son pare havia servit el pare dels kans. La kanessa era una dona dèbil, ximple i atrevida, com totes les dones que viuen a la seva. Va tenir por d’enviar els dos fills i va fer que hi anés només el kan Ummà. Jo vaig acompanyar-lo. Quan ja ens hi acostàvem, ens van venir a rebre tot de murids: cantaven, disparaven enlaire i feien salts amb els cavalls al voltant nostre. Vam arribar i Hamzat va sortir de la tenda, va anar a agafar l’estrep del kan Ummà i el va rebre com correspon a un kan. Va dir: “No he fet cap mal a la vostra casa, i no n’hi vull fer. Només us demano que no em mateu i no m’impediu portar la gent cap a la jihad. I us serviré amb tots els meus homes, com mon pare servia el vostre pare. Deixeu que vingui a viure a casa vostra. Us ajudaré, us donaré consells, i vosaltres feu el que vulgueu.” El kan Ummà no era bon parlador. No sabia què respondre, i callava. Llavors jo vaig dir que, si era així, que fos Hazmat el qui vingués a Khunzakh, que la kanessa i el fill gran el rebrien amb honors. Però no em van deixar acabar: aquí me les vaig heure amb Xamil per primer cop. Era allà, al costat de l’imam. “A tu no t’han preguntat res, parlen amb el kan”, em va dir. Vaig callar, i Hamzat va fer entrar el kan Ummà a la tenda. Després em va cridar a mi i em va manar que tornés a Khunzakh amb uns enviats seus. Hi vam anar. Els enviats volien convèncer la kanessa perquè deixés que el fill gran se n’anés també amb Hamzat. Jo veia que hi havia traïció i vaig dir a la kanessa que no ho fes. Però la dona té tant de seny com cabells té un ou de gallina. La kanessa s’ho va creure i va manar al fill que hi anés. L’Abununtsal no volia. Llavors ella va dir: “Deus tenir por.” El sabia fiblar com una vespa, al lloc que li feia més mal. L’Abununtsal es va arborar, no la va voler sentir més i va manar que ensellessin. També hi vaig anar. Hamzat ens va acollir encara millor que no havia acollit el kan Ummà. Va sortir a rebre’ns a cavall, va baixar de la muntanya fins a dos trets de fusell. L’acompanyaven uns jiguits que duien estendards, cantaven “la ilaha il·la Al·là”, disparaven, feien ballar els cavalls. Quan vam arribar al campament, Hamzat va entrar a la tenda amb el kan. Jo em vaig quedar amb els cavalls, i ja baixava pel camí quan van començar els trets a la tenda de Hamzat. Hi vaig anar corrents. El kan Ummà jeia de bocaterrosa en un toll de sang, l’Abununtsal lluitava amb els murids. Li havien sabrejat la meitat de la cara, i li penjava. Amb una mà se l’aguantava, a l’altra hi tenia la daga, i s’abraonava amb tothom que se li acostés. Vaig veure que matava un germà de Hamzat i que ja volia atacar un altre home, però els murids li van disparar, i va caure.

Hadjí Murat va fer una pausa; la cara, colrada, se li va enrojolar d’un roig fosc, i els ulls se li van injectar de sang.

—Em va agafar por, i vaig fugir.

—¿Tu, por? —va fer en Lorís-Mélikov—. Em pensava que no l’havies conegut mai, la por.

—Mai més. Després d’això, vaig recordar aquesta vergonya per sempre: quan me’n recordava ja no em feia por res.

XII

—Ja n’hi ha prou, per ara. He de resar —va dir Hadjí Murat, i es va treure de la butxaca interior de la casaca, a l’altura del pit, el rellotge d’en Vorontsov, va prémer amb cura el ressort i va parar l’orella, decantant el cap amb un somriure infantil; el rellotge va repicar dotze cops i un quart—. Kunak Vorontsov peixkeix —va fer, mantenint el somriure; “regal del kunak Vorontsov”—. És un bon home.

—Sí que és un bon home —va dir en Lorís-Mélikov—. I el rellotge també és bo. Ves a resar, doncs: t’espero.

—Iakxí, d’acord —va respondre Hadjí Murat, i se’n va anar al dormitori.

Ja sol, en Lorís-Mélikov va apuntar a la llibreteta les coses més importants que li havia explicat Hadjí Murat; després va encendre un cigarret i va passejar-se amunt i avall per l’habitació. En acostar-se a la porta d’enfront del dormitori, va sentir les veus d’uns homes que parlaven en tàtar, de pressa i molt animats. Va deduir que eren els murids de Hadjí Murat, va obrir la porta i va entrar a veure’ls.

L’habitació feia aquella olor acre de cuiro característica dels muntanyencs. A prop de la finestra, a terra, seia damunt d’una pellissa en Gamzalo, borni i pèl-roig, amb una aljuba greixosa i esparracada, aparellant una brida. Deia, tot vehement, alguna cosa amb la seva veu ronca, però va callar tan bon punt va entrar en Lorís-Mélikov i, sense fer-ne cas, va continuar la feina. Tenia plantat al davant en Khan-Magoma, que, amb els ulls negres i ametllats que li brillaven i ensenyant les dents blanques, content, no parava de repetir el mateix. El bell Eldar, arromangant-se els braços forçuts, raspallava les cingles d’una sella que penjava d’un clau. El treballador més important i l’encarregat de l’avituallament, en Khanefi, no hi era: feia el dinar a la cuina.

—¿De què discutíeu? —va demanar en Lorís-Mélikov a en Khan-Magoma, després de saludar-lo.

—Aquest no para de xerrar meravelles d’en Xamil —va respondre en Khan-Magoma, estrenyent la mà d’en Lorís-Mélikov—. Diu que és un gran home. Un savi, un sant, un jiguit.

—¿L’ha abandonat i en diu meravelles? ¿Com és?

—Doncs sí, fa això —va dir en Khan-Magoma, ensenyant les dents i amb els ulls que li brillaven.

—¿Així que el consideres un sant? —va preguntar en Lorís-Mélikov.

—Si no fos un sant, el poble no l’obeiria —va contestar en Gamzalo, de pressa.

—En Mansur sí que era un sant, i no en Xamil —va dir en Khan-Magoma—. Era un sant de debò. Mentre ell va ser imam, tot el poble era un altre. Anava pels llogarrets i la gent sortia a rebre’l, a besar-li els faldons de la roba, i es penedien dels pecats i juraven que no farien res mal fet. Els vells ho expliquen: llavors tots vivien com sants, no fumaven, no bevien, no se saltaven les oracions, es perdonaven els greuges, fins i tot els greuges de sang. Llavors, si trobaven diners o coses pels camins, ho penjaven en un pal i allà ho deixaven. Llavors Déu afavoria la gent en tot, no com ara.

—Però ara a les muntanyes la gent no beu i no fuma —va dir en Gamzalo.

—Un lamoroi, això és el que és el teu Xamil —va deixar anar en Khan-Magoma, fent l’ullet a en Lorís-Mélikov.

“Lamoroi” era el nom insultant dels muntanyencs.

—Un lamoroi viu a la muntanya, que és on viuen les àligues —va respondre en Gamzalo.

—Bona, aquesta! Com me l’ha tornat! —va exclamar ensenyant les dents en Khan-Magoma, alegrant-se de la rèplica hàbil del seu contrincant.

En veure la tabaquera de plata a la mà d’en Lorís-Mélikov, li va demanar un cigarret. Quan en Lorís-Mélikov li va recordar que ells tenien prohibit fumar, en Khan-Magoma li va tornar a fer l’ullet al mateix temps que assenyalava amb el cap el dormitori de Hadjí Murat, i li va dir que sí que podien, mentre no els veiessin. Va començar a fumar sense aspirar, fent amb els llavis una forma estranya quan treia fora el fum.

—Això no està bé —va dir, sever, en Gamzalo, i va sortir de l’habitació.

Aquest cop en Khan-Magoma li va picar l’ullet mentre assenyalava en Gamzalo amb el cap, i va preguntar a en Lorís-Mélikov, sense deixar de fumar, on es podia comprar una aljuba de seda i una papakha blanca.

—¿Tants diners, tens?

—Faran el fet —va respondre, i li va tornar a picar l’ullet.

—Però pregunta-li d’on els ha tret, pregunta-l’hi —va intervenir l’Eldar, girant la seva bella cara somrient cap a en Lorís-Mélikov.

—Doncs els he guanyat —va dir de seguida en Khan-Magoma.

I va explicar que ahir, passejant per Tbilisi, es va trobar una colla de gent —russos, ordenances de l’exèrcit, i armenis— que jugaven al cara o creu. L’aposta era gruixuda: tres monedes d’or i moltes de plata. En Khan-Magoma va entendre el joc de seguida i, fent dringar la quincalla de coure que tenia a la butxaca, va entrar al cercle i va apostar contra tots.

—¿Contra tots? ¿Que t’arribava, potser? —va preguntar en Lorís-Mélikov.

—Només tenia dotze copecs —va contestar en Khan-Magoma, ensenyant les dents.

—¿I si perdies?

—Em quedava això. —I en Khan-Magoma va assenyalar la pistola.

—¿Com? ¿Els l’hauries donada?

—¿Donà’ls-hi? Hauria fugit corrents i, si algú m’hagués aturat, l’hauria mort. I llestos.

—¿Vas guanyar, doncs?

—Aià, ho vaig recollir tot i me’n vaig anar.

En Lorís-Mélikov entenia perfectament en Khan-Magoma i l’Eldar. En Khan-Magoma era un xicot divertit, un barrilaire que no sabia què fer de l’excés de vida; sempre alegre, despreocupat, jugava amb la seva vida i amb la dels altres, i ara s’havia passat als russos per això, per jugar amb la vida, i demà, per continuar jugant-hi, podia tornar amb Xamil. L’Eldar també s’entenia: calmós, fort, constant, era un noi entregat en cos i ànima al seu murxid. El misteri, per a en Lorís-Mélikov, era el pèl-roig Gamzalo. Veia que aquell home no només era lleial a Xamil, sinó que sentia menyspreu, aversió, odi i un fàstic invencible per tots els russos i, per tant, no entenia què hi havia vingut a fer, al bàndol rus. Li venia al cap la idea —compartida per diversos alts càrrecs— que aquella deserció de Hadjí Murat i totes aquelles històries de l’enemistat amb Xamil eren una enganyifa, i que havia vingut només a espiar els punts dèbils de l’enemic per després fugir un altre cop a les muntanyes i redirigir les forces contra aquests punts dèbils. En Gamzalo confirmava aquesta sospita amb tot el seu ésser. “Hadjí Murat i els altres”, pensava en Lorís-Mélikov, “saben amagar les seves intencions, però a aquest el delata l’odi: no el sap dissimular”.

Va provar de parlar-hi. Li va preguntar si s’avorria gaire. En Gamzalo, sense deixar la feina, el va mirar de biaix amb el seu únic ull i va respondre, ràpid, amb un rugit ronc:

—No, no m’avorreixo.

I va contestar d’aquesta manera totes les altres preguntes.

Mentre en Lorís-Mélikov era allà, va entrar el quart murid de Hadjí Murat, l’àvar Khanefi, pelut de cara i de coll, i amb el pit bombat cobert d’una tofa que recordava el pelatge d’una bèstia. Era un treballador infatigable, sense tirada a reflexionar, sempre absorbit per alguna feina i, com l’Eldar, d’una obediència incondicional cap al seu senyor. Havia vingut a l’habitació dels mossos a buscar arròs, i en Lorís-Mélikov el va aturar per preguntar-li d’on era i quant de temps feia que anava amb Hadjí Murat.

—Cinc anys —va respondre en Khanefi—. Som del mateix poble. Mon pare va matar un oncle seu, i després d’això em volien matar a mi —deia, observant amb tranquil·litat, per sota de les celles juntes, la cara d’en Lorís-Mélikov—. Llavors vaig demanar si podia ser el seu agermanat.

—¿Què vol dir, “agermanat”?

—Durant dos mesos no em vaig afaitar el cap ni em vaig tallar les ungles, i després vaig anar a casa seva. Em van deixar passar a veure la Patimat, sa mare. La Patimat em va donar el pit i així vam ser germans.

A l’habitació de la vora es va sentir la veu de Hadjí Murat. L’Eldar va reconèixer de seguida que l’amo el cridava i, eixugant-se les mans, va sortir a l’altra sala fent llargues gambades, de pressa.

—Et demana —va dir, quan va tornar.

I en Lorís-Mélikov, després de donar un altre cigarret al bordegàs d’en Khan-Magoma, se’n va anar a l’altra sala.

XIII

Quan en Lorís-Mélikov va entrar a la sala, Hadjí Murat el va rebre amb una expressió d’alegria.

—¿Què? ¿Continuem? —va preguntar, asseient-se a l’otomana.

—Sí, i tant —va respondre en Lorís-Mélikov—. He passat a veure els teus mossos, la fèiem petar. N’hi ha un de ben trempat —va afegir.

—Sí, en Khan-Magoma té l’esperit lleuger —va dir Hadjí Murat.

—M’ha caigut bé el jove, és molt ben plantat.

—Ah, l’Eldar. Jove però ferm. És de ferro.

Van estar un moment en silenci.

—¿Continuo la història, doncs?

—Sí, sí.

—T’explicava com van matar els kans. Bé, van matar els dos germans grans, i Hamzat va entrar a Khunzakh i es va establir al palau dels kans —va començar Hadjí Murat—. Quedava la mare, la kanessa. Hamzat la va fer venir. Ella es va posar a llançar improperis, i ell va fer un senyal a l’Asselder, un murid seu, que va venir per darrere i la va matar.

—¿I a ella per què? —va preguntar en Lorís-Mélikov.

—¿I què havia de fer? Si han entrat les potes del davant, entraran les del darrere. N’havia d’acabar tota la mena. I així ho van fer. Xamil va matar el germà petit, el va estimbar d’un precipici. Tot l’Avaristan es va sotmetre a Hamzat, només resistíem mon germà i jo. Li volíem fer pagar la sang dels kans. Fèiem veure que ens havíem sotmès, però només pensàvem a fer-li pagar sang per sang. Vam demanar consell a l’avi i vam decidir que esperaríem el moment que ell sortiria del palau, li pararíem una emboscada i el mataríem. Algú ens devia sentir i en va parlar a Hamzat, perquè hi va fer anar l’avi i li va dir: “Ves amb compte. Si és veritat que els teus nets ordeixen mals designis contra mi, tu i ells penjareu junts de la mateixa barra. El que jo faig és obra de Déu, i no pot ser destorbat. Ves i recorda el que t’he dit.” L’avi va tornar a casa i ens ho va explicar. Llavors vam decidir que no esperaríem, que faríem la feina a la mesquita, el primer dia de festa. Els companys s’hi van negar: érem sols mon germà i jo. Vam agafar cadascú un parell de pistoles, ens vam cobrir amb una pellissa i vam anar a la mesquita. Hamzat va entrar amb trenta murids. Tots duien el sabre a la mà, descobert. Al costat de Hamzat hi anava l’Asselder, el seu murid preferit, el mateix que havia decapitat la kanessa. Quan ens va veure, va cridar que ens traguéssim la pellissa i se’m va acostar. Em vaig aferrar bé a la daga i el vaig matar, i vaig córrer cap a Hamzat: l’Osman, mon germà, ja li havia disparat. Però Hamzat encara vivia i es va precipitar amb la daga contra l’Osman, i llavors jo li vaig clavar el cop final al cap. Ells eren trenta murids i nosaltres érem dos. Van matar mon germà Osman, jo els vaig plantar cara fins que vaig poder saltar per una finestra i escapar-me. Quan van saber que Hamzat havia mort, tot el poble es va rebel·lar i els murids van fugir, i a tots els que no fugien els mataven.

Hadjí Murat es va aturar, recuperant l’alè amb dificultat.

—Això va estar bé —va continuar—, però després es va espatllar tot. Xamil va agafar el lloc de Hamzat. Va enviar emissaris a dir-me que anés amb ell i contra els russos; si no ho feia, m’amenaçava que destruiria Khunzakh i em mataria. Li vaig contestar que ni aniria amb ell ni deixaria que vingués mai a casa.

—¿I per què no vas anar amb ell? —va preguntar en Lorís-Mélikov.

Hadjí Murat va arrufar les celles i va trigar una estona a respondre.

—No podia. Damunt de Xamil hi havia la sang de mon germà Osman i del kan Abununtsal. No hi vaig anar. El general Rosen em va fer oficial de l’exèrcit i em va nomenar comandant de l’Avaristan. Tot hauria anat bé, si no fos perquè per damunt meu manaven primer el kan de Kazikumikh i després el kan Akhmet. I el kan Akhmet m’odiava. Volia casar un fill amb la Saltanet, una filla de la kanessa. Els parents no ho van voler, i es va pensar que jo en tenia la culpa. Em va odiar i va fer venir els seus homes a matar-me, però me’n vaig escapar. Llavors va dir moltes mentides de mi al general Von Klugenau: com si hagués manat als àvars que no donessin llenya als soldats. A més a més, li va dir que m’havia posat turbant, aquest mateix —Hadjí Murat es va assenyalar el turbant que duia damunt de la papakha—, i que això volia dir que m’havia unit a Xamil. El general no s’ho va creure i no em va tocar, però, un cop va haver tornat a Tbilisi, el kan Akhmet va fer i desfer al seu aire: em va capturar amb una companyia de soldats, em van engrillonar i em va lligar a un canó. M’hi van tenir lligat sis dies. El setè dia em van treure els grillons per dur-me fins a Temir-Khan-Xurà. M’acompanyaven quaranta soldats amb els fusells a punt. Anava lligat de mans, i hi havia l’ordre de matar-me si intentava fugir. I jo ho sabia. Quan ja érem a prop, passat Moksokh, el camí es tornava molt estret i a la dreta ens quedava una cinglera que devia fer més de dues-centes braces. Em vaig posar a la dreta d’un soldat, al caire del precipici; el soldat em volia aturar, però em vaig llançar avall, i ens vam capitombar tots dos per la cinglera. El soldat es va matar a l’acte, jo vaig sobreviure. M’ho vaig trencar tot: costelles, cap, braços, la cama… Vaig intentar arrossegar-me i no podia. Em marejava, i em vaig adormir. Em vaig despertar tot xop de sang. Un pastor m’havia vist. Va avisar la gent, em van portar al poble. Les costelles i el cap se’m van curar, i la cama també, però em va quedar curta.

Hadjí Murat va allargar la cama ranca.

—Encara em fa servei, i ja en tinc prou —va dir—. La gent va saber qui era, venien a veure’m. Em vaig posar bo i me’n vaig tornar a viure a Tselmes. Els àvars em demanaven que fos un altre cop el seu comandant —va continuar Hadjí Murat, amb un orgull serè i un gran aplom—. I vaig acceptar.

Hadjí Murat es va alçar d’una revolada. Va agafar una cartera de dins de les alforges i en va treure dos fulls esgrogueïts. Eren dues cartes del general Von Klugenau, i una la va donar a en Lorís-Mélikov. En Lorís-Mélikov va llegir la primera carta, que deia així:

“Sotstinent Hadjí Murat: has servit sota el meu comandament, i jo estava satisfet de tu i et considerava una bona persona. Fa poc el kan Akhmet, general de divisió, em va fer saber que eres un traïdor, que duies turbant, que tenies tractes amb Xamil, que havies ensenyat el poble a desobeir les autoritats russes. Vaig manar que et detinguessin i et portessin davant meu, però tu et vas escapar. No sé si per bé o per mal, perquè no sé si ets innocent o culpable. Ara escolta’m. Si tens la consciència neta i no has fet res contra el gran tsar, si no tens cap culpa de res, vine a veure’m. No tinguis por de ningú: soc el teu defensor. El kan no et farà res perquè jo mano per damunt d’ell, i no tens res a témer.”

El general Von Klugenau continuava dient que era un home de paraula i amb sentit de la justícia, i tornava a insistir que Hadjí Murat hi anés.

Quan en Lorís-Mélikov va acabar la primera carta, Hadjí Murat va agafar la segona, però, abans de donar-l’hi, va explicar què havia respost.

—Li vaig escriure que duia turbant però no per Xamil sinó per la salvació de l’ànima i que no volia i no podia anar amb Xamil perquè havia participat en la mort de mon pare, els meus germans i els meus parents, però que tampoc no podia anar amb els russos, perquè m’havien deshonorat. A Khunzakh, mentre estava lligat amb els grillons, un desgraciat se’m va p… a la cara. No podia anar amb ells si no mataven aquell home. I temia, sobretot, el mentider del kan Akhmet. Llavors el general em va enviar aquesta carta —va dir Hadjí Murat, donant a en Lorís-Mélikov l’altre full esgrogueït.

“Has respost la meva carta: gràcies —va llegir en Lorís-Mélikov—. Dius que no tens por de tornar amb nosaltres, però que un infidel et va deshonorar i això t’ho impedeix. T’asseguro que la llei russa és justa i que veuràs amb els teus ulls com és castigat aquell que va gosar insultar-te. Ja he ordenat que ho investiguin. Escolta, Hadjí Murat. Tindria dret d’estar descontent amb tu, perquè no et fies de mi ni del meu honor, però t’ho perdono, coneixent com conec el caràcter malpensat dels muntanyencs. Si tens la consciència neta, si portes el turbant tan sols per la salvació de l’ànima, i per cap més motiu, llavors has fet bé i pots mirar-me a mi i al govern rus als ulls, que aquell que et va deshonorar, t’ho asseguro, serà castigat, totes les propietats et seran retornades i veuràs i entendràs com funciona la llei russa. I amb més motiu si tenim en compte que els russos ho veuen tot d’una altra manera: per a ells, tu no ets un home menys digne només perquè un desgraciat t’hagi volgut deshonorar. Jo mateix he permès de portar turbant als homes de Guimrí, i la seva manera de fer no em sembla malament; en conseqüència, t’ho repeteixo, no tens res a témer. Vine amb l’home que t’ha dut aquesta carta: m’és lleial i no és cap esclau dels teus enemics, sinó l’amic d’algú que el govern tracta amb favor…”

El que seguia era el general mirant de convèncer un altre cop Hadjí Murat perquè tornés.

—No me’n vaig creure res —va dir Hadjí Murat quan en Lorís-Mélikov va haver llegit la carta—, i no hi vaig anar. El que volia fer, i era el més important, era venjar-me del kan Akhmet, però això no ho aconseguiria a través dels russos. Just llavors el kan Akhmet va encerclar Tselmes perquè em volia capturar o matar. Jo tenia molt pocs homes, no em podia defensar. I llavors va aparèixer un enviat de Xamil amb una carta. Assegurava que m’ajudaria a resistir l’atac del kan Akhmet, i que m’ajudaria a matar-lo, i que em cediria el comandament de tot l’Avaristan. Vaig pensar-hi molt i vaig unir-me a Xamil. De llavors ençà he lluitat sempre contra els russos.

Aquí Hadjí Murat va explicar totes les seves gestes militars. N’hi havia moltes, i en Lorís-Mélikov ja en coneixia una bona part. Totes les seves campanyes i incursions sorprenien per la rapidesa extraordinària de les marxes i l’atreviment dels atacs, sempre exitosos.

—Entre Xamil i jo no hi va haver mai amistat —va dir Hadjí Murat, acabant d’explicar la seva història—, em tenia por i alhora em necessitava. Una vegada, però, em van preguntar qui creia que havia de ser imam després de Xamil. Vaig respondre que l’imam seria aquell que tingués el sabre esmolat. Això va arribar a orelles de Xamil, i es va voler desfer de mi. Em va enviar a la comarca de Tabassaran. Vaig anar-hi i vaig aplegar un botí de mil ovelles i tres-cents cavalls. Però va dir que no havia fet el que calia, em va retirar la condició de naïb i se’m va voler quedar tots els diners. Li vaig fer arribar mil monedes d’or. Va enviar els seus murids i em va deixar sense casa. Exigia que l’anés a veure: sabia que volia matar-me i no vaig anar-hi. Va enviar homes perquè m’agafessin. Em vaig poder defensar, i ja és quan vaig lliurar-me al príncep Vorontsov. Però no em vaig endur la família. La mare, la dona i el fill s’han quedat amb ell. Digues al cabdill que, mentre tingui la família allà, no puc fer res.

—L’hi diré —va respondre en Lorís-Mélikov.

—Dona’t ànsia, esforça-t’hi. El que és meu és teu, però ajuda’m amb el príncep. Estic lligat, i el cap de la corda el té Xamil a la mà.

Hadjí Murat va acabar la seva història amb aquestes paraules.

XIV

El 20 de desembre en Vorontsov va escriure a en Txernixov, ministre de la Guerra. La carta era en francès.

“Benvolgut príncep, no li vaig fer arribar cap missiva amb l’últim correu perquè abans volia decidir què faríem amb Hadjí Murat i perquè els darrers dos o tres dies no em trobava gaire bé de salut. En l’última carta li comunicava l’arribada de Hadjí Murat: va venir a Tbilisi el dia vuit, i l’endemà el vaig conèixer. Durant aquests vuit o nou dies hi he estat parlant, i he pensat què podria fer per a nosaltres més endavant, però sobretot què n’hem de fer nosaltres ara, atès que el preocupa molt el destí de la seva família i diu, amb tots els indicis d’una absoluta franquesa, que estarà paralitzat mentre tingui la família en mans de Xamil, i no podrà posar-se al nostre servei i mostrar-nos el seu agraïment per l’amable acollida i el perdó que li hem dispensat.

”La incertesa en què es troba pel que fa a les persones que li són cares provoca en ell un estat de gran nerviosisme. Els homes que li he assignat com a acompanyants m’asseguren que a les nits no dorm, gairebé no menja, resa contínuament i només demana permís per fer algun tomb a cavall amb uns quants cosacs: sola distracció possible i exercici necessari per causa d’una habitud de molts anys. Ha vingut cada dia a preguntar-me si tinc notícies de la seva família i em demana que reuneixi els presoners que hàgim fet en tots els fronts i que tinguem a la nostra disposició per proposar-los a Xamil en concepte d’intercanvi. Ell, a més, hi afegiria uns quants diners: hi ha gent que li’n deixaria amb aquest objectiu. No ha parat de repetir-me: “Salveu la meva família i després deixeu que em posi al vostre servei (ell opina que el millor lloc seria a la línia del Lezguistan) i, si al cap d’un mes no us he estat de gran utilitat, castigueu-me com us sembli convenient.” Li he respost que ho trobava tot perfectament just i que molts dels nostres comandants podrien malpensar d’ell si els seus familiars continuaven com a ostatges a les muntanyes i no entre nosaltres; que faria tot el possible per reunir els presoners a les fronteres i que potser trobaria altres mitjans per ajudar-lo, però que el nostre reglament m’impedia donar-li més diners per al rescat a part dels que ell aconseguís pel seu compte. També li he dit sincerament el que opino: que Xamil no li lliurarà la família en cap cas, que potser li anunciarà un ultimàtum i li prometrà el perdó general i restituir-lo en les antigues funcions, que l’amenaçarà, en cas que no torni, de matar la seva mare, la seva dona i els seus sis fills. Li vaig preguntar si em podia dir amb franquesa què faria si rebés un missatge així de Xamil. Hadjí Murat va aixecar els ulls i les mans cap al cel i em va dir que tot era en mans de Déu, però que ell no es lliuraria mai al seu enemic, perquè estava segur que Xamil no el perdonaria i que lliurar-se-li volia dir perdre la vida. Quant a l’extermini de la seva família, no creu que Xamil pugui actuar amb tanta frivolitat: en primer lloc, per no convertir-lo a ell en un enemic encara més aferrissat i perillós; en segon lloc, perquè al Daguestan hi ha molta gent influent que dissuadiria Xamil d’una acció com aquesta. Finalment, m’ha repetit moltes vegades que, siguin quins siguin els designis de Déu per al futur, ara l’únic que l’ocupa és la idea de rescatar la família: em suplica en nom de Déu que l’ajudi i li doni permís per tornar a alguna zona pròxima a Txetxènia, on podria (sempre amb el vistiplau i la mediació de les nostres autoritats) tenir contacte amb la seva família i rebre notícies de la seva situació real i dels mitjans per alliberar-los. Diu que, en aquesta zona del país enemic, moltes persones importants i fins i tot diversos naïbs li són d’una manera o altra favorables, i que, amb la nostra ajuda, no li costarà gens d’establir bones relacions amb tots aquests pobles neutrals o conquerits pels russos, cosa que seria de gran utilitat per atènyer l’objectiu que el persegueix dia i nit i que, un cop complert, el tranquil·litzaria definitivament i li donaria l’oportunitat d’actuar en favor nostre i de merèixer la nostra confiança. Demana que el tornem a Gróznaia amb un comboi de vint o trenta cosacs dels més valents, que a ell li servirien de protecció contra l’enemic i a nosaltres ens garantirien la sinceritat de les seves intencions.

”Ja entén, benvolgut príncep, l’estat de desconcert en què em trobo, ja que, faci el que faci, carregaré una immensa responsabilitat. Seria altament temerari confiar en ell sense reserves. Ara bé, si el volguéssim privar de qualsevol mitjà de fuga, hauríem d’empresonar-lo, la qual cosa és, en la meva opinió, tan injusta com poc política. Una tal mesura ens faria molt de mal: la notícia s’escamparia de seguida per tot el Daguestan i desmoralitzaria tots els que estan disposats a anar més o menys obertament contra Xamil (són molts) i que ara segueixen amb interès el tracte que donem a aquest ajudant de l’imam, el més audaç i diligent, que s’ha vist forçat a venir amb nosaltres. Si tractéssim Hadjí Murat com un presoner, perdríem tot l’efecte beneficiós de la seva traïció a Xamil.

”Penso, per tant, que no podia actuar altrament que com he actuat, si bé entenc que se’m podrà acusar d’un error greu en cas que Hadjí Murat tingui la pensada de fugir. En la nostra feina, i en afers tan complicats com aquests, és difícil, per no dir impossible, seguir sempre el camí recte sense córrer el risc d’equivocar-nos i sense acceptar responsabilitats; si el camí, però, sembla recte, cal seguir-lo fins al final, passi el que passi.

”Li prego, benvolgut príncep, que presenti el cas a la consideració de Sa Majestat l’Emperador, i seré feliç si el nostre august Sobirà es digna a aprovar la meva acció. Tot el que li he escrit més amunt ho he comunicat també als generals Zavadovski i Kozlovski per tal de facilitar les relacions entre Kozlovski i Hadjí Murat, a qui ja he advertit que no pot fer res ni anar enlloc sense l’autorització de Kozlovski. També li he comunicat que nosaltres creiem convenient que surti escortat amb un comboi nostre: així evitarem que Xamil difongui el rumor que el tenim tancat en una masmorra. En canvi, li he fet prometre que no aniria mai a Vozdvíjenskaia, ja que el meu fill, a qui es va entregar en primer lloc i a qui considera el seu kunak (amic), no és el comandant d’aquesta fortalesa i es podrien produir malentesos. D’altra banda, Vozdvíjenskaia queda massa a prop de l’hostil població local, molt nombrosa, mentre que Gróznaia és un lloc còmode en tots els sentits per poder relacionar-se amb gent de la seva confiança.

”A més dels vint cosacs que, a petició seva, no li trauran els ulls de sobre, he enviat a l’expedició el capità de cavalleria Lorís-Mélikov, un excel·lent oficial, digne i molt intel·ligent, que sap tàtar i coneix bé Hadjí Murat, qui, al seu torn, també sembla que confia plenament en ell. Durant els deu dies que l’hem tingut aquí, Hadjí Murat s’ha allotjat a la mateixa casa que el príncep Tarkhànov, tinent coronel i cap del districte de Xuixa, que s’està un temps amb nosaltres per assumptes del servei: un home veritablement digne, en qui tinc una confiança absoluta. També s’ha guanyat la confiança de Hadjí Murat, i només a través d’ell, que domina el tàtar a la perfecció, hem pogut parlar dels assumptes més delicats i secrets.

”He demanat consell al príncep Tarkhànov pel que fa a Hadjí Murat i està completament d’acord amb mi que calia o bé actuar com he actuat, o bé tancar-lo a la presó i vigilar-lo prenent les mesures més estrictes (perquè, posats a tractar-lo malament, no serà fàcil retenir-lo), o bé expulsar-lo del país per sempre. Tanmateix, les dues últimes opcions no solament destruirien tot el profit que podem treure de la baralla entre Hadjí Murat i Xamil, sinó que aturarien de forma inevitable la insatisfacció creixent dels muntanyencs i la possibilitat d’una revolta contra el poder de Xamil. El príncep Tarkhànov m’ha confiat que està segur que Hadjí Murat és sincer, i que sap perfectament que Xamil no el perdonarà mai i el farà matar per molt que li prometi el perdó. L’única cosa que, tractant amb Hadjí Murat, l’ha preocupat una mica és el fort lligam que té amb la seva religió, i no exclou que Xamil el pugui influir per aquesta banda. Però, com he dit més amunt, no el convencerà mai que no li prendrà la vida, sigui al moment, sigui un temps després de la seva tornada.

”I això, benvolgut príncep, és tot el que li volia comentar en relació amb la situació local.”

XV

Aquest informe va sortir de Tbilisi el 24 de desembre. En vigílies de l’any nou, l’estafeta va deixar exhaustos una desena de cavalls i va baldar a garrotades una desena de cotxers per fer-lo arribar al príncep Txernixov, el ministre de la Guerra d’aleshores.

I el primer de gener de 1852, en Txernixov va presentar a l’emperador Nicolau, entre altres assumptes, aquest informe d’en Vorontsov.

A en Txernixov no li queia en gràcia en Vorontsov, i no li queia en gràcia perquè tothom el respectava, perquè tenia una fortuna immensa, perquè era un aristòcrata de debò mentre que ell era un parvenu i sobretot perquè l’emperador demostrava per ell una simpatia particular. I per això en Txernixov aprofitava cada oportunitat de perjudicar en Vorontsov que se li presentava. En l’últim informe sobre la situació del Caucas, havia aconseguit que Nicolau es disgustés amb en Vorontsov perquè, per una negligència de les autoritats, els muntanyencs havien destruït gairebé sencer un petit destacament de l’exèrcit. Ara es disposava a presentar la decisió que en Vorontsov havia pres respecte a Hadjí Murat pel costat més desfavorable. Volia suggerir a l’emperador que en Vorontsov era sempre indulgent i fins i tot protegia la població local en detriment dels russos, i que deixar Hadjí Murat al Caucas havia estat una imprudència: era probable que Hadjí Murat només hagués canviat de bàndol per poder espiar els nostres mitjans de defensa i, per tant, seria millor enviar-lo al centre de Rússia i fer-lo servir un cop haguéssim rescatat la seva família i estiguéssim segurs de la seva lleialtat.

Però el pla d’en Txernixov va fracassar. L’únic motiu del fracàs va ser que, aquell primer matí de gener, l’emperador Nicolau estava especialment malhumorat i, per pures ganes de dur la contrària, no hauria admès cap mena de proposta de ningú, i encara menys d’en Txernixov, a qui es limitava a tolerar —bo i considerant-lo, per ara, insubstituïble— però a qui tenia per un autèntic miserable, ja que recordava com s’havia acarnissat contra Zakhar Txernixov en el judici dels decabristes amb la intenció d’usurpar-li el patrimoni. Així, gràcies al mal humor de l’emperador Nicolau, Hadjí Murat es va quedar al Caucas, i el seu destí no seria el que hauria pogut ser si en Txernixov hagués presentat l’informe en un altre moment.

Eren dos quarts de deu quan, en la boirina d’una gelada de vint graus sota zero, el cotxer d’en Txernixov, gras i barbut i amb una gorra de pana blau cel de dues puntes, assegut al pescant d’un trineu petit —idèntic al trineu que feia servir el tsar Nicolau—, va arribar a l’entrada posterior del Palau d’Hivern i va saludar amb un cop de cap un amic seu, el cotxer del príncep Dolgoruki, que feia estona que havia ajudat a baixar el seu senyor i s’esperava a la porta, fregant-se les mans balbes i assegut sobre les regnes amb el seu gec embuatat.

En Txernixov duia l’abric de l’uniforme, amb un coll de castor gris, suau, i el tricorn amb plomes de gall que corresponia al seu rang. Després d’apartar la manta de pell d’ós, va treure del trineu, amb cura, els peus glaçats (no calçava mai xancles contra el fred, cosa que era per a ell un motiu d’orgull i satisfacció) i, eixorivint-se i fent dringar els esperons, va avançar per la catifa fins a la porta que l’uixer li havia obert amb gran respecte. Al vestíbul, en Txernixov va llençar l’abric als braços d’un vell criat que hi havia acudit corrents, es va acostar al mirall i, amb molt de compte, va separar el tricorn de la perruca arrissada; mirant-se al mirall, va fer el gest de sempre amb les seves mans velles per cargolar-se les patilles i el rull del front i es va posar bé la creu, els cordons trenats i les grans xarreteres filigranades. Fluix, amb aquelles cames velles que no l’acabaven d’obeir, va començar a pujar l’escalinata, encatifada i gens costeruda.

Quan entrava a l’avantsala, uns servents de palau vestits de gala que s’estaven drets a banda i banda de la porta li van fer una reverència servil. A dins el va rebre educadament l’oficial de guàrdia, un ajudant de camp de l’emperador designat no feia gaire que resplendia tot ell amb el seu uniforme nou, els esperons i els cordons, i amb una cara vermelleta encara sense desgastar que tenia uns bigotets negres i els cabells dels polsos pentinats cap endavant, igual que els del tsar Nicolau. El príncep Vassili Dolgoruki, l’adjunt del ministre de la Guerra, amb una expressió d’avorriment a la cara estúpida —decorada amb els mateixos bigotis, patilles i cabells als polsos que els que duia el tsar Nicolau—, es va aixecar a saludar en Txernixov.

—L’empereur? —va preguntar en Txernixov a l’ajudant de camp, assenyalant amb una mirada interrogativa la porta del gabinet.

—Sa majesté vient de rentrer[8] —va respondre l’ajudant de camp, escoltant el so de la seva pròpia veu amb evident satisfacció, i, fent uns passos tan delicats i suaus que hauria pogut portar un got ple d’aigua al cap sense vessar-lo, va acostar-se a la porta, que es va obrir en silenci. Després, mostrant amb tot el seu ésser la veneració que li inspirava el lloc on s’introduïa, va desaparèixer darrere la porta.

Mentrestant, en Dolgoruki havia obert la cartera i revisava els papers que hi tenia.

En Txernixov, arrufant les celles, es passejava amunt i avall per desentumir les cames mentre recordava tot el que havia de comunicar a l’emperador. Passava a prop de la porta del gabinet quan es va tornar a obrir: va sortir-ne l’ajudant de camp, encara més resplendent i educat que abans, i amb un gest va convidar el ministre i el seu adjunt a entrar perquè els rebés l’emperador.

Feia temps que havien reconstruït el Palau d’Hivern després de l’incendi, i el tsar Nicolau vivia al pis de dalt. El gabinet on donava audiència als ministres i als càrrecs superiors era una sala molt alta amb quatre finestrals. A la paret d’enfront hi havia un gran retrat de l’emperador Alexandre I, i hi havia dos burós entre els finestrals, unes quantes cadires tocant a les parets i, al mig de la sala, un immens escriptori, amb la butaca de Nicolau en una banda i cadires per als visitants a l’altra.

Nicolau duia una levita negra amb muscleres però sense xarreteres, seia davant de l’escriptori repenjant al respatller el tors enorme, amb la panxa protuberant molt tibada, i observava immòbil, amb la seva mirada morta, com entraven el ministre i l’adjunt. La cara, llarga i esblanqueïda, amb el front ample i inclinat enrere que li sobresortia d’entre els cabells repentinats dels polsos —hàbilment units amb la perruca que li tapava la calba—, avui tenia una fredor i una immobilitat especials. Els ulls, sempre apagats, ho estaven més que de costum; aquells llavis premuts sota els bigotis cargolats amunt, aquelles galtes grasses, acabades d’afaitar, apuntalades pel coll alt de la levita i travessades per unes patilles llargues i arrodonides, aquell mentó premut també pel coll de la levita, tot donava a aquella cara una expressió de descontentament i fins i tot d’ira. La causa d’aquell mal humor era la fatiga, i la causa de la fatiga era que el dia abans havia anat a un ball de màscares. Allà, mentre rondava, com sempre, amb el seu casc de cavaller de la Guàrdia, decorat amb un ocell al capdamunt, i passava entre tot aquell públic que se li amuntegava al voltant i s’enretirava tímidament davant de la seva figura enorme i altiva, va trobar un altre cop la màscara que, al ball anterior, després d’haver-li encès la sensualitat de vell amb aquella pell blanca, aquell cos bonic i aquella veu dolça, s’havia amagat prometent-li que es trobarien al següent ball. Al ball d’ahir se li va acostar, i ell ja no va deixar que se n’anés. La va dur cap a una llotja que s’havia reservat expressament amb l’objectiu d’estar a soles amb la seva dama. Van arribar en silenci fins a la porta de la llotja, i Nicolau va mirar als costats, buscant amb els ulls un acomodador, però no n’hi havia cap. Va arrufar les celles i va empènyer ell mateix la porta, deixant passar la dama.

—Il y a quelqu’un[9] —va dir la màscara, aturant-se.

La llotja, efectivament, estava ocupada. En un sofà revestit de vellut, seien molt junts un oficial dels ulans i una dona joveneta, maca, de rínxols rossos, que anava disfressada amb un dominó i s’havia tret la màscara. Veient la figura del tsar Nicolau, furiosa, redreçant-se en tota la seva alçada, la dona rossa es va tapar amb la màscara de seguida, mentre l’oficial, glaçat d’espant, se’l mirava amb els ulls fixos sense aixecares del sofà.

Per molt avesat que estigués Nicolau a aquell espant que provocava en tothom, cada vegada hi trobava gust, i de tant en tant el divertia desconcertar la gent paralitzada per la por amb el contrast de les paraules simpàtiques que els adreçava. És el que va fer ara.

—Ets força més jove que jo, company —va dir a l’oficial petrificat de por—, i em pots cedir el lloc.

L’oficial va alçar-se d’un salt i, empal·lidint i ruboritzant-se, va sortir de la llotja amb l’esquena ajupida, darrere de la seva dama, i Nicolau i la màscara es van quedar sols.

La màscara va resultar una noieta de vint anys, ben maca i innocent, la filla d’una institutriu sueca. Va explicar a Nicolau que de petita ja s’havia enamorat d’ell pels retrats, que l’idolatrava i havia volgut aconseguir que li prestés atenció fos com fos. I ara ho havia aconseguit i, tal com deia, no li feia falta res més. Van dur aquesta noia al lloc on Nicolau solia tenir les seves cites amb dones, i hi van passar més d’una hora.

Quan, de matinada, va tornar a la seva habitació, es va ajeure al llit —que estava orgullós que fos estret i dur— i va tapar-se amb el capot —que considerava, i així ho deia, tan cèlebre com el barret de Napoleó—, li va costar d’adormir-se. Recordava ja la carona blanca de la noia d’avui, amb aquella expressió d’espant i d’èxtasi, ja les espatlles fortes i plenes de la seva amant de sempre, la Nelídova, i feia comparacions entre l’una i l’altra. No se li va acudir en cap moment que el llibertinatge d’un home casat fos una cosa incorrecta, i s’hauria sorprès molt si algú l’hi hagués retret. Igualment, encara que estigués convençut que havia actuat com calia, li quedava per dins un rosec desagradable i, per ofegar aquesta sensació, es va posar a pensar en la idea que més el calmava: la idea que era un gran home.

Tot i que va agafar el son molt tard, l’endemà es va llevar, com sempre, a quarts de vuit i, després de fer-se la toaleta de cada dia i de fregar-se amb gel el cos gros i ben atipat, va dir les oracions de costum, les que sabia des de petit —l’avemaria, el credo i el parenostre—, sense atribuir cap sentit a les paraules que pronunciava i, en acabat, posant-se l’abric i la gorra, va sortir al passeig del riu.

A mig passeig es va trobar un estudiant de l’acadèmia de dret, amb el barret i l’uniforme, que feia la mateixa alçada descomunal que ell. En veure l’uniforme d’una institució que no li agradava —era massa liberal—, Nicolau va sentir un cert fastigueig, però la gran alçada de l’estudiant i les ganes amb què havia posat dreta l’esquena i havia fet la salutació militar, mantenint el colze ben recte i amunt, van apaivagar el seu humor malagradós.

—¿Cognom? —li va preguntar.

—Polossàtov, sa majestat imperial!

—Molt bé!

L’estudiant continuava amb la mà al barret. Nicolau es va aturar.

—¿Vols entrar al servei militar?

—No, sa majestat imperial.

—Tros de ruc… —I Nicolau, girant-se, va continuar endavant i es va posar a pronunciar en veu alta les primeres paraules que li venien al cap—: Kopperwein, Kopperwein… —anava repetint el nom de la noia d’ahir—. No és per bé, no és per bé…

No pensava el que deia, simplement es limitava a ofegar aquella sensació desagradable que tenia a dins distraient l’atenció cap al fet mateix de dir coses. “Sí, què seria de Rússia sense mi”, es deia, sentint que li tornava el mal humor. “Sí, sense mi què seria ja no de Rússia sola, sinó de tot Europa.” I va recordar el seu cunyat, el rei de Prússia, a qui trobava dèbil i ximple, i va desaprovar amb el cap.

Tornant al palau, va veure que el carruatge de la Ielena Pàvlovna es dirigia amb un lacai vestit de vermell cap a l’entrada de la façana de ponent. La Ielena Pàvlovna li semblava la personificació de tota aquella classe de gent forassenyada que no reflexionaven només sobre ciència o poesia sinó també sobre com calia dirigir les persones, i que es pensaven que les persones es podien dirigir a si mateixes millor que no pas les dirigia ell, l’emperador. Sabia que, per molt que l’enfonsés, aquesta gent tornava a surar una vegada i una altra. I va recordar son germà, en Mikhaïl Pàvlovitx, mort feia poc, i una sensació de pena i d’enuig es va emparar d’ell. Va arrufar les celles, fastiguejat, i va tornar a mormolar el primer que li passava pel cap. No va deixar de mormolar fins que va entrar a palau. Un cop a la seva cambra, davant del mirall, es va pentinar les patilles, els cabells dels polsos i la perruca de la clepsa, es va cargolar els bigotis i, quan va estar, va anar directe al gabinet on rebia els ministres.

La primera audiència va ser per a en Txernixov. Només entrar, en Txernixov va entendre per la cara i sobretot pels ulls de Nicolau que avui estava especialment malhumorat i, coneixent la seva aventura d’ahir, n’endevinava el motiu. Nicolau, després de saludar-lo fredament i de convidar-lo a seure, se’l va quedar mirant amb els seus ulls morts.

El primer punt de l’informe d’en Txernixov era el cas d’uns funcionaris de la intendència militar que s’havia descobert que robaven; el segon era el desplaçament de tropes a la frontera amb Prússia; després venien les condecoracions d’any nou que atorgarien a una sèrie de gent que no havia aparegut a la primera llista; després, el comunicat d’en Vorontsov sobre la deserció de Hadjí Murat; finalment, la història desagradable d’un estudiant de l’acadèmia de medicina que havia atemptat contra la vida d’un professor.

Nicolau, sense dir res, els llavis premuts, passava les seves mans grosses, amb l’anell d’or al quart dit, per damunt d’uns fulls de paper i escoltava l’informe sobre els funcionaris que havien robat sense apartar els ulls del front d’en Txernixov, amb aquell rull que hi tenia.

Nicolau estava convençut que robava tothom. Sabia que ara tocava castigar aquests funcionaris de la intendència i va decidir que els rebaixaria tots a soldats rasos, però també sabia que això no evitaria que els qui ocupessin el lloc dels expulsats no fessin el mateix. La característica dels funcionaris era que robaven, la seva obligació era la de castigar-los i, per molt avorrit que n’estigués, complia a consciència aquesta obligació.

—Pel que sembla, a Rússia només hi ha un home honrat —va dir.

En Txernixov va entendre de seguida que aquest únic home honrat de Rússia era Nicolau mateix i va fer un somriure d’aprovació.

—Deu ser així, majestat —va respondre.

—Deixa-ho, després hi escriuré la resolució —va dir Nicolau, agafant el full i posant-lo a l’esquerra de l’escriptori.

Després d’això, en Txernixov el va informar de les condecoracions i dels desplaçaments de tropes. Nicolau va mirar la llista, va ratllar uns quants noms i després, decidit i concís, va ordenar que es destaquessin dues divisions de l’exèrcit a la frontera amb Prússia.

Nicolau no podia perdonar de cap manera al rei de Prússia que després de l’any 1848 hagués concedit una constitució al seu poble i, per això, al mateix temps que expressava per carta i de paraula els sentiments més amistosos al seu cunyat, considerava necessari tenir, per si de cas, tropes a la frontera amb Prússia. Aquestes tropes també podrien fer servei si el poble de Prússia mai es rebel·lava (Nicolau veia rebel·lions per tot arreu): les faria avançar per defensar el tron del cunyat tal com havia fet avançar tropes per defensar Àustria dels hongaresos. A més, aquestes tropes a la frontera ajudaven a dotar de més pes i més significat els consells que donava al rei de Prússia.

“Sí, què seria de Rússia si no fos per mi”, va tornar a pensar.

—Bé, ¿què més? —va dir.

—Un estafeta del Caucas —va respondre Txernixov, i el va informar de tot el que havia escrit en Vorontsov sobre Hadjí Murat.

—Vaja —va dir Nicolau—. És un bon començament.

—És evident que el pla que va dissenyar sa majestat comença a donar fruit —va fer en Txernixov.

Aquest elogi dels seus dots per a l’estratègia li era especialment agradable perquè, encara que estigués orgullós de tenir dots per a l’estratègia, en el fons de l’ànima sabia que no en tenia cap. I ara volia sentir algú que s’esplaiés elogiant-lo.

—¿Tu com ho veus? —va preguntar.

—Veig que, si haguéssim seguit des del principi el pla de sa majestat (avançar de mica en mica, sense pressa, talant els boscos i destruint les reserves), ara faria temps que dominaríem el Caucas. La rendició de Hadjí Murat l’atribueixo només a això. Ha entès que ja no poden resistir.

—És veritat —va dir Nicolau.

Per bé que el pla d’introduir-se a poc a poc en zona enemiga recorrent a la tala de boscos i a la destrucció de l’abastiment era el pla de Iermólov i de Veliamínov, completament contrari al pla de Nicolau, segons el qual calia ocupar d’un cop la residència de Xamil i arrasar aquell cau de bandits —era seguint aquest pla que, l’any 45, havien emprès la campanya de Dargó que havia costat tantes vides—, Nicolau també s’adjudicava a si mateix el pla d’introducció lenta, tala successiva de boscos i destrucció de l’abastiment. Semblava que, per poder creure’s que el pla d’introducció lenta era seu, calia amagar que precisament ell havia insistit en l’empresa militar de l’any 45, del tot oposada a aquest pla. Però no ho amagava, i estava tan orgullós del pla de la campanya de l’any 45 com del pla d’introducció lenta, encara que es contradiguessin entre ells de forma flagrant. La llagoteria de la gent que l’envoltava, una llagoteria constant, manifesta, contrària a l’evidència, l’havia dut a l’extrem que ja no veia les seves contradiccions, no lligava els seus actes i les seves paraules amb la realitat, amb la lògica, ni tan sols amb el sentit comú, i estava absolutament convençut que totes les seves disposicions, per molt insensates, injustes i inconseqüents que fossin, passaven a ser sensates, justes i conseqüents només perquè sortien d’ell.

Així va ser la decisió que va prendre en el cas de l’estudiant de l’acadèmia de medicina i cirurgia que en Txernixov li va començar a explicar després de l’informe del Caucas.

L’assumpte es podria resumir així: un jove, després de suspendre un examen dos cops, s’hi presentava per tercera vegada; quan l’examinador el va tornar a suspendre, l’estudiant, que estava malalt dels nervis, va agafar un tallaplomes de la taula, va precipitar-se contra el professor en una mena de deliri frenètic i li va fer algunes ferides insignificants.

—¿Cognom? —va preguntar Nicolau.

—Brzezowski.

—¿Polac?

—D’origen polonès i catòlic —va respondre en Txernixov.

Nicolau va arrufar les celles.

Havia fet molt de mal als polonesos. Per justificar aquest mal li calia la seguretat que tots els polonesos eren una porqueria. I Nicolau els considerava una porqueria i els odiava en la mesura del mal que els feia.

—Espera un moment —va dir, i, aclucant els ulls, va abaixar el cap.

En Txernixov sabia, perquè l’hi havia sentit dir molts cops, que l’únic que li calia a Nicolau a l’hora de resoldre una qüestió important era concentrar-se uns segons, perquè llavors li venia alguna pensada, i en treia una decisió que resultava, per si mateixa, la més correcta, com si una veu interior li hagués dictat el que calia fer. Ara cavil·lava la manera més completa d’esbravar aquella ràbia contra els polonesos —un sentiment que se li havia exacerbat per dintre amb la història de l’estudiant—, i la veu interior li va dictar la decisió següent. Va agafar l’informe i va escriure al marge, amb la seva lletra gruixuda: “Mereix pena de mort. Però, gràcies a Déu, al nostre país no hi ha pena de mort. I no seré jo qui la introdueixi. Fer-lo passar 12 vegades entre dues fileres d’un miler d’homes. Nicolau.” I hi va posar la seva signatura enorme i artificiosa.

Nicolau sabia que fer passar algú per dotze mil cops de baqueta no era només una mort segura i dolorosíssima, sinó una crueltat innecessària, ja que cinc mil cops bastaven per matar l’home més fort. Però trobava gust a ser implacable i cruel, i alhora trobava gust a pensar que al país no hi havia pena de mort.

Després d’apuntar aquesta resolució sobre el cas de l’estudiant, va acostar el full a en Txernixov.

—Mira —li va dir—. Llegeix.

En Txernixov la va llegir i, en mostra d’admiració respectuosa davant de la saviesa de la decisió, va inclinar el cap.

—I que treguin tots els estudiants a la plaça perquè presenciïn el càstig —va afegir Nicolau.

“Els farà servei. Extirparé tot això de l’esperit revolucionari, ho arrancaré de soca-rel”, va pensar.

—A les vostres ordres —va dir en Txernixov, i, després d’un silenci, havent-se arreglat el rull del front, va tornar a l’informe del Caucas—. I així, ¿què voleu que escriguem a en Mikhaïl Semiónovitx?

—Mantenir al peu de la lletra el meu pla d’assolament dels poblats i de destrucció de l’abastiment a Txetxènia, i anar-los importunant amb incursions militars —va dir Nicolau.

—I sobre Hadjí Murat, ¿què decidiu? —va preguntar en Txernixov.

—En Vorontsov ha escrit que se’n vol servir al Caucas, ¿oi?

—¿I no correm un cert risc? —va fer en Txernixov, evitant la mirada de Nicolau—. El nostre Mikhaïl Semiónovitx, em temo, és massa confiat…

—¿I tu què en penses? —va preguntar Nicolau amb brusquedat, havent percebut que en Txernixov mirava de presentar la disposició d’en Vorontsov pel costat dolent.

—Pensaria que és més segur enviar-lo a Rússia.

—Pensaries, pensaries… —va dir Nicolau, burleta—. Doncs jo no ho penso i estic d’acord amb en Vorontsov. Ja l’hi pots dir.

—A les vostres ordres —va respondre en Txernixov, i es va aixecar per retirar-se.

També es va retirar en Dolgoruki, que durant tota l’audiència només havia dit algunes paraules, en resposta a l’emperador, sobre el desplaçament de tropes.

Darrere d’en Txernixov va ser rebut en Bíbikov, el governador general de les províncies occidentals, que venia a presentar els seus respectes abans de tornar-se-n’hi. Nicolau va aprovar les mesures d’en Bíbikov contra els pagesos que s’havien revoltat i que es negaven a convertir-se a l’ortodòxia, i li va ordenar que sotmetés tots els que desobeïssin a un consell de guerra. Això volia dir condemnar-los a passar per les baquetes. També va manar que enviessin a l’exèrcit, com a soldat ras, el director d’un diari que havia publicat informacions sobre el traspàs d’uns quants milers de pagesos de terres de l’estat a terres de la família imperial.

—Ho faig perquè ho considero necessari —va dir Nicolau—. I no permeto que se’m qüestioni.

En Bíbikov veia tota la crueltat de les ordres contra els pagesos uniats, i tota la injustícia de traspassar una gent que vivia en terres estatals —en aquella època, l’única gent lliure— a terres de la família del tsar, convertint-los en serfs. Però no hi podia estar en contra. Discrepar de la voluntat de Nicolau significava perdre la posició privilegiada que tenia i que li havia costat quaranta anys d’aconseguir. Per tant, va inclinar obedientment el cap, amb uns cabells negres que ja tiraven a blancs, i va demostrar així que estava disposat a complir la voluntat cruel, boja i deshonesta de sa majestat.

Quan en Bíbikov es va retirar, Nicolau va redreçar-se tan llarg com era amb la certesa del deure ben complert, va mirar el rellotge i es va anar a mudar per a la recepció. D’uniforme, amb xarreteres, condecoracions i una banda al pit, va sortir a la gran sala, on més de cent persones, entre homes d’uniforme i dones amb vestimentes escotades, tots repartits als llocs assignats, esperaven ansiosament que aparegués.

Amb la mirada morta, el pit ben alt i una panxa massa tibada que li sobreeixia per dalt i per baix, va avançar cap a aquella gent que l’esperava i, sentint que tots els ulls es dirigien cap a ell amb un servilisme ansiós, va prendre un posat encara més solemne. Quan topava cares conegudes es posava a recordar qui era qui, s’aturava un moment, deia quatre paraules de vegades en rus i de vegades en francès i, calant-los amb la seva mirada freda i morta, escoltava el que li deien.

Un cop tothom li va haver felicitat l’any nou, Nicolau va anar a la capella.

Déu, a través dels seus servents, saludava i enaltia Nicolau de la mateixa manera que feien els seglars, i ell acceptava aquelles salutacions i aquell enaltiment com una cosa deguda però que ja l’avorria una mica. Era com havia de ser, perquè d’ell depenien la prosperitat i la benaurança de tot el món i, si bé començava a cansar-se’n, no podia negar al món el seu auxili. Quan, al final de la missa, un diaca imposant i ben pentinat va exclamar “molts d’anys” i els cantants van reprendre aquestes paraules amb unes veus precioses, Nicolau va mirar al voltant i va veure la Nelídova dreta al costat d’una finestra, amb les seves espatlles opulentes, i va decidir que, en comparació amb la noieta d’ahir, guanyava ella.

Després de missa se’n va anar a veure l’emperadriu i es va estar uns minuts amb la família, fent broma amb els fills i amb la dona. Tot seguit va travessar l’Hermitage i va anar a veure el ministre de la Cort, en Volkonski, i li va manar, entre altres coses, que destinés dels seus comptes privats una pensió anual a la mare de la noieta d’ahir. D’allà va sortir a fer el passeig habitual.

Aquell dia dinaven a la sala pompeiana: hi havia els fills petits, en Nikolai i en Mikhaïl, i a més hi estaven convidats el baró Von Lieven, el comte Rzewuski, en Dolgoruki, un enviat prussià i un ajudant de camp del rei de Prússia.

Esperant que arribessin l’emperador i l’emperadriu, va començar una conversa plena d’interès entre l’enviat prussià i el baró Von Lieven en ocasió de les últimes i preocupants notícies que arribaven de Polònia.

—La Pologne et le Caucase, ce sont les deux cautères de la Russie —deia en Von Lieven—. Il nous faut cent milles hommes à peu près dans chacun de ces deux pays.

L’enviat es va mostrar falsament sorprès que fos així.

—Vous dites, la Pologne… —va començar l’enviat.

—Oh, oui, c’était un coup de maître de Metternich de nous en avoir laissé l’embarras…[10]

En aquest moment de la conversa va entrar l’emperadriu, amb el cap que sempre li tremolava i un somriure postís, i, al darrere, Nicolau.

Mentre dinaven, Nicolau va explicar que Hadjí Murat s’havia rendit i que ara la guerra al Caucas no trigaria gaire a acabar perquè ell havia disposat que exercissin pressió contra els muntanyencs mitjançant tales de boscos i un sistema de fortificacions. L’enviat, després de clavar una llambregada ràpida a l’ajudant de camp prussià —amb qui aquell mateix matí havia comentat la infortunada flaca d’aquell home de creure’s un gran estratega—, va elogiar molt el pla, ja que palesava un cop més els grans dots per a l’estratègia de Nicolau.

Després de dinar va anar al ballet, on centenars de dones amb mallot desfilaven mig nues. Una li va fer especial patxoca: va cridar el coreògraf i va manar que li regalessin un anell de brillants.

L’endemà, Nicolau va tornar a rebre en Txernixov i va confirmar la disposició que enviaria a en Vorontsov: ara que Hadjí Murat s’havia rendit, calia importunar Txetxènia més que mai i acordonar-la.

En Txernixov va escriure alguna cosa en aquest sentit a en Vorontsov, i un altre estafeta, que extenuaria els cavalls i inflaria els morros als cotxers, se’n va anar galopant cap a Tbilisi.

XVI

En compliment de les ordres de Nicolau I, aquell mateix gener de 1852 va començar una incursió a Txetxènia.

La partida enviada a la incursió estava composta per quatre batallons d’infanteria, dos grups de cent cosacs i vuit canons. La columna avançava pel mig del camí. A banda i banda de la columna s’allargava un cordó ininterromput de caçadors, que baixaven i pujaven pels costers vestits amb botes altes, abric de pell fins als genolls i papakha, i duien l’escopeta a l’esquena i els cartutxos a la bandolera. Com sempre, la partida es movia per terra hostil amb el màxim silenci possible. Només se sentia de tant en tant el so metàl·lic del sotrac d’un canó a la cuneta, o esbufegava o renillava un cavall d’artilleria que no havia entès l’ordre de marxar en silenci, o un superior enfadat cridava amb la veu ronca i ofegada als subalterns perquè el cordó s’allargassava o avançava massa lluny o massa a prop de la columna. Només una vegada hi va haver un cert esvalot, quan van sortir d’un petit clap d’esbarzers, entre el cordó i la columna, una cabra, blanca a la panxeta i al darrere i grisa a l’esquena, i un boc del mateix color, amb unes banyes no gaire grans que li creixien enrere. Aquells animals, tan bells, espantats, van acostar-se fent grans salts, amb les potes de davant replegades, fins tan a prop de la columna que alguns soldats, cridant i rient, els van perseguir per clavar-los la baioneta; però les cabres van girar cua, es van esmunyir a través del cordó i, empaitades per uns quants genets i pels gossos de la companyia, van enfilar muntanya amunt com ocells.

El sol, tot i ser hivern, ja pujava bastant i, al migdia, quan la partida —que havia sortit molt d’hora— havia superat la desena de verstes, escalfava tant que feia calor i tot; l’acer de les baionetes enlluernava, i sobre el bronze dels canons lluïen tot d’espurnes que eren com petits solets.

Acabaven de deixar enrere un rierol d’aigües ràpides i pures, tenien al davant camps llaurats i prades amb barrancs poc profunds; més enllà començaven unes muntanyes negres, misterioses, cobertes de boscos, i encara es veien, passades aquelles muntanyes, uns espadats prominents i, al fons de tot, en l’alt horitzó, sempre superbes, sempre mudables, jugant amb la llum com diamants, les muntanyes nevades.

Al capdavant de la cinquena companyia hi anava, amb levita militar negra, papakha i el sabre penjat a l’espatlla, l’oficial Buttlar, alt i ben plantat, que feia poc que havia deixat la Guàrdia per venir a l’exèrcit del Caucas, i que ara sentia una barreja engrescadora d’alegria de viure i por de morir, i que tenia ganes d’actuar, i la certesa que participava en un tot que el superava i que dirigia una voluntat per sobre d’ell. Era el segon cop que en Buttlar sortia en combat, i estava content quan pensava que ara començarien a disparar en la seva direcció i que ell no tan sols no ajupiria el cap sota la bala de canó que li passaria per sobre i ignoraria els xiulets de les bales sinó que, com ja havia fet l’altra vegada, estiraria encara més el cap, observaria amb mirada enriolada els companys i els soldats i començaria a parlar amb la veu més indiferent possible d’alguna cosa que no vingués a tomb.

La partida va deixar el camí ral i va trencar per un senderol poc transitat que travessava uns rostolls de blat de moro. Ja s’acostaven al bosc quan, sense que es veiés d’on venia, una bala de canó va passar volant amb el seu xiulet sinistre i va anar a parar a prop del camí, cap a mitja columna, al camp de blat de moro, obrint-hi un clot.

—Ja comença —va dir en Buttlar amb un somriure al company que li anava al costat.

I, dit i fet, després de la canonada va aparèixer de dins del bosc una gernació de txetxens a cavall, amb estendards. Al mig de l’escamot es veia un estendard verd, més gros, i el vell sergent de la companyia, un home amb molt bona vista, va informar el miop Buttlar que aquell havia de ser Xamil en persona. L’escamot va baixar al peu de la muntanya, va reaparèixer al capdamunt del barranc més proper, a mà dreta, i ja començava a acostar-se. El general, baixet, amb una levita militar negra i calenta, una papakha i una gran samarra blanca, va venir amb el seu cavall de pas elegant fins a la companyia d’en Buttlar i li va manar que anés cap a la dreta, contra la cavalleria que s’acostava. En Buttlar de seguida va moure la companyia cap a la direcció que li havien dit, però gairebé no s’havien mogut de lloc que es va sentir a l’esquena dues canonades, una rere l’altra. Es va girar: dos núvols d’una fumera blavissa pujaven de dos canons i s’allargaven per tot el barranc. L’escamot txetxè no devia esperar que hi hagués artilleria i va començar la retirada. La companyia d’en Buttlar disparava a l’encalç dels muntanyencs, i tota la fondalada es va omplir de fum de pólvora. Més enllà, per damunt del fum, es distingien els muntanyencs retirant-se de pressa i disparant als cosacs que els empaitaven. La partida va seguir en la direcció dels muntanyencs i, al vessant d’un segon barranc, van descobrir un poble.

En Buttlar i la seva companyia van entrar corrents al llogarret, darrere dels cosacs. Estava desert. Van manar als soldats que cremessin el gra, el fenc i també els casalots. Un fum acre es va estendre per tot el poble, i per dins d’aquest fum pul·lulaven els soldats, que treien el que trobaven a les cases i es dedicaven sobretot a empaitar i disparar gallines: els pobletans no se les havien pogut endur. Els oficials van seure una mica apartats del fum, van fer un mos i van beure. El sergent els va portar unes quantes bresques de mel damunt d’un tauló de fusta. Els txetxens no se sentien. A primera hora de la tarda van ordenar la retirada. Les companyies van formar en columna a l’entrada del llogarret i a en Buttlar li va tocar anar a la rereguarda. Tan bon punt van començar a desfilar van aparèixer els txetxens: seguien la partida a distància, i disparaven algun tret de tant en tant.

Quan la partida va sortir a camp obert, els muntanyencs es van quedar enrere. A en Buttlar no li havien ferit ningú, i tornava d’allò més alegre i animat.

Després de travessar a gual el rierol que ja havien passat al matí, la partida es va allargar pels camps de blat de moro i per les prades; els cantaires de les companyies es van posar al davant i van començar les cançons. No feia vent, l’aire era fresc i pur, tan nítid que les muntanyes nevades, que quedaven a més de cent verstes, semblava que fossin allà mateix; quan els cantaires callaven, se sentien els trepitjos regulars dels peus i els sorolls metàl·lics dels canons, que sonaven de fons entre una cançó i l’altra. A la cinquena companyia, la d’en Buttlar, cantaven una cançó que havia compost un cadet en honor d’aquella companyia, i que tenia un motiu de ball i una tornada que feia: “Com hi van, i com hi van, els caçadors, caçadors!”

En Buttlar cavalcava al costat del seu superior immediat, el major Ivan Matvéievitx, amb qui compartia allotjament, i no podia parar d’alegrar-se de la decisió de deixar la Guàrdia i venir al Caucas. La raó principal d’aquest trasllat era que a Petersburg ho havia perdut tot a les cartes, i no li quedava res. Tenia por que, si es quedava a la Guàrdia, seria incapaç de renunciar al joc, i ja no li quedava res per apostar. Tot això s’havia acabat. Ara feia una altra vida, la vida estupenda d’un valent. No recordava que s’havia arruïnat i que tenia deutes per pagar. El Caucas, la guerra, els soldats, els oficials, el major Ivan Matvéievitx —un bon jan, beverri i intrèpid—, ho trobava tot plegat tan bonic que de vegades no es podia creure que, en lloc de ser en habitacions carregades de fum a Petersburg, apostant, envidant i odiant el banquer i amb un mal de cap continu, fos allà, en aquell país meravellós, entre els valents del Caucas.

“Com hi van, i com hi van, els caçadors, caçadors!”, cantaven. El cavall seguia la música amb pas viu. En Tresorka, un gos de la companyia, gris i pelut, aixecava la cua i, corrent al davant de tothom amb aire d’atrafegat, semblava que manés més que ningú. En Buttlar estava animat, se sentia tranquil i content. Per a ell, la guerra consistia a exposar-se a perills, a la possibilitat de morir, a canvi de merèixer condecoracions i guanyar-se el respecte tant dels companys d’aquí com dels amics que havia deixat a Rússia. L’altra cara de la guerra —la mort i les ferides dels soldats, dels oficials, dels muntanyencs—, per estrany que soni, no li venia mai a la imaginació. De forma inconscient, per preservar la imatge poètica que s’havia creat de la guerra, no mirava mai els morts i els ferits. Així ho va fer ara: en tota la partida hi havia hagut tres morts i dotze ferits; va passar pel costat d’un cadàver que jeia d’esquena i només de cua d’ull va entreveure que un braç, del color de la cera, havia pres una posició estranya i que al cap hi havia una taca d’un vermell fosc, i no es va aturar a mirar-ho. Als muntanyencs se’ls imaginava com uns jiguits a cavall de qui calia defensar-se.

—Sí, tu, ja ho veus —va dir el major en una pausa entre cançons—. No és com ho feu allà a Píter,[11] ¿eh? “Alineats a la dreta! Alineats a l’esquerra!” Aquí hem fet la feina, i ara cap a casa. La Maixurka ens servirà una empanada, una bona sopeta de col… Això és vida! ¿O no? Ei, vinga tots! “De matí, de bon matí…” —i va manar que cantessin la seva cançó preferida.

El major vivia maritalment amb la filla d’un infermer, a qui al principi tothom anomenava Maixka i ara Mària Dmítrievna. Era una dona de trenta anys sense fills, atractiva, rossa, amb la cara coberta de piguetes. Fos quin fos el seu passat, ara era la companya fidel del major, en tenia cura com una mainadera, i ell ho necessitava, perquè sovint s’emborratxava fins a quedar inconscient.

Quan van arribar a la fortificació, tot va anar com havia previst el major. La Mària Dmítrievna va oferir-los a tots dos, i a un parell d’oficials més de la partida a qui havien convidat, un sopar bo i contundent, i el major es va fer un tip de menjar i beure, fins que ja no va poder ni parlar i se’n va anar a dormir. En Buttlar, cansat però content, i havent begut també un xic massa de vi jove, se’n va anar a l’habitació, on tot just després desvestir-se, i havent posat el cap rinxolat i bonic damunt del palmell, es va adormir amb un son fort i sense somnis, com un soc.

XVII

El poble que havien destruït durant la incursió era el mateix on Hadjí Murat havia fet nit abans de lliurar-se als russos.

En Sadó, l’home que havia acollit Hadjí Murat, va fugir amb la família a les muntanyes quan els russos s’acostaven. Quan va tornar al poble, va trobar casa seva destrossada: el canyís ensorrat, la porta i les bigues del rafal cremades, l’interior brut d’immundícies. Al seu fill, aquell noiet agraciat d’ulls brillants que mirava Hadjí Murat amb tanta fascinació, el van dur mort a la mesquita, damunt d’un cavall cobert amb una pellissa. Li havien clavat una baioneta a l’esquena. Aquella dona venerable que, durant la visita, havia servit Hadjí Murat ara s’estava davant del fill mort amb els cabells desfets i una camisa estripada que li descobria els pits vells i caiguts, i s’esgarrapava la cara fins a fer-se sang, udolant sense parar. En Sadó va agafar un pic i una pala i se’n va anar amb uns parents a cavar la tomba del fill. L’avi, assegut a tocar d’una paret de la casa destruïda, mirava endavant sense veure res mentre pelava un bastó. Acabava de tornar del seu abeller. Li havien incendiat les dues piles de fenc que hi tenia, li havien cremat i fet malbé els albercoquers i els cirerers que hi tenia plantats i que cuidava tant, però el que més li dolia era que li havien socarrat tots els ruscos d’abelles. Per totes les cases i a la plaça, on van portar dos cadàvers més, ressonaven xiscles de dones. Els nens petits bramaven amb les mares. Bramava també el bestiar afamat: no tenien res per donar-los. Els nens més grans s’estaven quiets i miraven els adults amb uns ulls espantats.

Havien omplert la font d’immundícies, sens dubte expressament, de manera que no se’n podia agafar aigua. També havien embrutat la mesquita, i el mul·là i els deixebles la netejaven.

Els vells i els caps de casa es van reunir a la plaça i, asseguts a la gatzoneta, van repassar la situació. Ningú no parlava d’odi contra els russos. El que sentien tots els txetxens, del més petit al més gran, era més fort que l’odi. Allò no era odi: era pura incapacitat de veure persones en aquells gossos russos, i un fàstic, una aversió i una incomprensió tals davant l’absurda crueltat d’aquelles criatures que el desig d’eliminar-les era com el desig d’eliminar rates, aranyes verinoses o llops: un instint tan natural com l’instint de supervivència.

Els pobletans havien de triar: o bé quedar-se al lloc i reconstruir amb un esforç suprem tot allò que havia costat tanta feina de pujar i que havia estat destruït tan de pressa i d’una manera tan absurda, a l’espera que es repetís en qualsevol moment, o bé, contradient la llei religiosa i la sensació de fàstic i de menyspreu que els inspiraven els russos, sotmetre-s’hi.

Els vells van resar i van decidir tots a una veu que enviarien homes a Xamil per demanar-li empara, i de seguida es van posar a refer el que estava desfet.

XVIII

L’endemà de la incursió, en Buttlar va sortir de casa al matí, no gaire aviat, per la porta del darrere, perquè volia estirar les cames i respirar una mica abans del te, que solia prendre amb l’Ivan Matvéievitx. El sol ja havia sortit de darrere les muntanyes, i les cases de tàpia, a la banda dreta del carrer, feien mal als ulls de tanta llum; en canvi, el que era un gust i assossegava era mirar a mà esquerra, cap a les muntanyes negres cobertes de bosc, que fugien i s’amuntegaven, i passat el congost, cap a la cadena borrosa de muntanyes nevades que, com de costum, es feien passar per núvols.

En Buttlar mirava aquelles muntanyes, respirava fondo i l’alegrava estar viu, i estar viu concretament ell i en aquell món meravellós. També l’alegrava una mica haver-se portat tan bé el dia abans, durant l’atac i encara més durant la retirada, quan la cosa es va posar calenta; l’alegrava, a més, un altre record d’ahir, quan, en tornar de la incursió, la Maixa, o Mària Dmítrievna, l’amistançada de l’Ivan Matvéievitx, els va donar menjar i va ser senzilla i amable amb tothom, però amb ell —o això li semblava— es va mostrar especialment tendra. La Mària Dmítrievna, amb aquella trena gruixuda, les espatlles amples, el pit ferm i la cara coberta de piguetes, bondadosa i somrient, atreia sense voler-ho en Buttlar, un home jove, solter i vigorós, i fins i tot li feia l’efecte que ella mateixa el desitjava. Creia, però, que coquetejar-hi seria fer un lleig al seu amic, tan bon jan i tan càndid, i tractava la Mària Dmítrievna amb senzillesa i dignitat, i estava molt content que fos així. Ara anava pensant en tot això.

El va distreure d’aquests pensaments el trepig d’uns cavalls que picaven amb les peülles pel camí polsós, com si s’acostés una gran colla de gent. Va alçar el cap i va veure, al final del carrer, un grup de genets que venia al pas. Eren dues desenes de cosacs, encapçalats per un parell d’homes: un amb casaca blanca i una papakha alta amb turbant, l’altre un oficial rus, molt moreno i amb el nas aguilenc, que duia casaca blava i tot d’argenteria a la roba i a les armes. El genet del turbant muntava un cavall de bona planta, pèl-roig i cuablanc, amb un cap petit i uns ulls preciosos; l’oficial, un poltre del Karabakh, alt, d’aquells que fan presumir. En Buttlar, molt aficionat als cavalls, va apreciar de seguida la força i l’eixoriviment del primer i es va aturar per saber qui era aquella gent. L’oficial se li va adreçar:

—¿Casa de comandant? —va preguntar, delatant el seu origen estranger per la incorrecció de la frase i per l’accent, i assenyalant amb el fuet la casa de l’Ivan Matvéievitx.

—Sí senyor —va respondre en Buttlar—. ¿I aquest qui és? —va preguntar, acostant-se a l’oficial i assenyalant amb els ulls l’home del turbant.

—Hadjí Murat. Venia aquí, farà quedar-se en casa de comandant —va dir l’oficial.

En Buttlar sabia qui era Hadjí Murat i sabia que s’havia lliurat als russos, però no s’hauria esperat mai veure’l allà, en aquella fortificació tan petita.

Hadjí Murat el va mirar amb simpatia.

—Bon dia. Koixkoldi —va dir en Buttlar, fent servir una salutació en tàtar que havia après.

—Saubul —va respondre Hadjí Murat, saludant amb el cap. Va acostar el cavall cap a en Buttlar i li va donar la mà, agafant el fuet amb dos dits—. ¿Comandant? —va preguntar.

—No, el comandant és aquí, ara l’aviso —va dir en Buttlar, dirigint-se a l’oficial, i de seguida va pujar els graons de l’entrada de la casa i va empènyer la porta.

Però la porta de “l’entrada principal”, com en deia la Mària Dmítrievna, estava tancada amb clau. En Buttlar va trucar i, en no rebre resposta, se’n va anar a la porta del darrere fent el tomb a la casa. Va cridar el seu ordenança, no va respondre ningú i, com que no va trobar tampoc l’ordenança de l’Ivan Matvéievitx, va entrar a la cuina. La Mària Dmítrievna, tota vermella, amb un mocador lligat al cap i les mànigues arromangades sobre els braços molsudets i blancs, tallava a trossos una massa plana, blanca com els seus braços, per fer-ne empanades.

—¿On s’han ficat els ordenances? —va dir en Buttlar.

—Han sortit a engatar-se —va respondre la Mària Dmítrievna—. ¿Per què ho diu?

—Hem d’obrir la porta. Hi ha una caterva de muntanyencs davant de casa. Ha vingut Hadjí Murat.

—En té cada una, vostè… —va dir la Mària Dmítrievna, somrient.

—No és broma. De veritat. Són aquí a l’entrada.

—¿M’ho diu de debò? —va fer la Mària Dmítrievna.

—¿Per què l’hauria d’enganyar? Vagi a veure-ho, són a l’entrada.

—Aquesta sí que és bona! —va exclamar la Mària Dmítrievna, abaixant-se les mànigues i arreglant-se amb una mà les agulles de la trena gruixuda—. Me’n vaig a despertar l’Ivan Matvéievitx —va afegir.

—No, ja hi vaig jo. Tu, Bondarenko, ves a obrir la porta —va manar en Buttlar.

—Bé, d’acord —va dir la Mària Dmítrievna, i va tornar a la feina.

Quan va sentir que havia vingut Hadjí Murat, l’Ivan Matvéievitx, que ja sabia que l’havien dut fins a Gróznaia, no es va sorprendre gens; un cop incorporat, es va cargolar un cigarret, el va encendre i es va començar a vestir, estossegant fort i rondinant contra els superiors que li havien enviat “aquell dimoni”. Quan es va haver vestit, va exigir a l’ordenança que li dugués la medicina. L’ordenança sabia que “medicina” era el nom del vodka, i n’hi va donar.

—No hi ha barreja pitjor —remugava, bevent vodka a glopets i combinant-lo amb mossegades de pa negre—. Ahir vaig beure vi jove, i ara em fa mal el cap. Bé, ja estic —va concloure, i se’n va anar a la sala, on en Buttlar ja havia conduït Hadjí Murat i l’oficial que l’acompanyava.

Aquest oficial va lliurar a l’Ivan Matvéievitx, de part del comandant del flanc esquerre, l’ordre d’acollir Hadjí Murat i de permetre-li comunicar-se amb els muntanyencs a través d’emissaris, però sense deixar-lo sortir mai de la fortificació si no era amb un comboi de cosacs.

Després de llegir el full, l’Ivan Matvéievitx va clavar la mirada sobre Hadjí Murat i després la va tornar al paper. Va moure els ulls unes quantes vegades del paper a l’hoste i, finalment, va deixar-los damunt de Hadjí Murat i va dir:

—Iakxí, iakxí. Que es quedi a viure, doncs. Explica-li que m’han ordenat que no el deixi sortir. I el que ordenen és sagrat. I el posarem… ¿Què en penses, Buttlar? ¿El posem al despatx?

En Buttlar no va ser a temps de respondre perquè la Mària Dmítrievna, que havia vingut de la cuina i s’estava dreta a la porta, es va adreçar a l’Ivan Matvéievitx:

—¿Com que al despatx? Allotgeu-lo aquí. Li podem deixar la sala i el quarto dels mals endreços. Així el tindrem a la vista —va dir, i va donar un cop d’ull a Hadjí Murat i, com que ell també la mirava, va apartar els ulls de seguida.

—¿Per què no? Trobo que la Mària Dmítrievna té raó —va dir en Buttlar.

—Bé, bé, tu tira: les dones no hi han de fer res, aquí —va remugar l’Ivan Matvéievitx, arrufant el front.

Durant la conversa, Hadjí Murat s’estava assegut amb una mà ficada darrere del puny de la daga i somreia amb una mica de desdeny. Va dir que li era igual on viure. L’únic que li calia, i el cabdill l’hi havia permès, era tenir relació amb els muntanyencs i, per tant, volia poder-los rebre. L’Ivan Matvéievitx va dir que així seria i va demanar a en Buttlar que entretingués els hostes mentre els duien alguna cosa de menjar i els preparaven les habitacions: ell se n’anava al despatx a fer papers i a donar les ordres necessàries.

L’actitud de Hadjí Murat amb aquelles noves coneixences es va definir de seguida i de forma inequívoca. Des del primer moment, l’Ivan Matvéievitx li va inspirar fàstic i menyspreu, i sempre el va tractar amb arrogància. La Mària Dmítrievna, que li feia i li portava el menjar, li agradava particularment. Li agradava aquella simplicitat, aquella forma de bellesa característica d’un altre poble i aquella afecció que ella li demostrava i que de manera inconscient li feia sentir també a ell. Procurava no mirar-la i no parlar-hi, però els ulls, sense voler, la seguien i espiaven els seus moviments. Amb en Buttlar, des de la primera trobada s’hi va avenir com amb un amic, i hi parlava molt i de bon grat, preguntant-li coses de la vida d’ell, explicant-n’hi d’altres de la seva i informant-lo de les notícies que li duien els emissaris sobre la situació de la seva família, i fins i tot demanant-li consell.

Les novetats que li feien arribar els emissaris no eren bones. Durant els quatre dies que va estar-se en aquella fortificació van venir dos cops, i tots dos cops li van portar males notícies.

XIX

Poc després que Hadjí Murat es lliurés als russos, es van endur la seva família al poble de Vedenó i la van posar sota vigilància, mentre esperaven la decisió de Xamil. A les dones —la vella Patimat i les dues mullers— i als cinc fills petits els custodiaven a casa del capitost Ibraguim Raixid, mentre que en Iussuf, el fill gran, un jove de divuit anys, estava pres en una masmorra, és a dir, en una fossa de més de dues braces de fondària, acompanyat de quatre criminals que esperaven, com ell, que decidissin el seu destí.

I els destins no es decidien perquè Xamil era fora, dirigint la campanya contra els russos.

El 6 de gener de 1852, Xamil va tornar a casa, a Vedenó, després d’una batalla en la qual, segons els russos, l’havien derrotat i l’havien fet fugir fins a Vedenó, i, segons els seus murids i ell mateix, havia vençut i havia expulsat els russos. En aquesta batalla, cosa molt poc habitual, ell mateix havia disparat el fusell i, brandant el sabre, havia estat a punt d’arrencar a galopar contra els russos. Els murids que l’acompanyaven, però, el van retenir; dos d’ells van caure morts allà mateix, al seu costat.

Era migdia quan Xamil, envoltat d’un escamot de murids que feien ballar els cavalls, disparaven fusells i pistoles i cantaven sense parar “la ilaha il·la Al·là”, s’atansava a casa seva. Els habitants de Vedenó, un poblat gran, havien sortit al carrer o s’havien enfilat a les teulades per rebre el vencedor, i també disparaven fusells i pistoles en senyal de festa. Xamil muntava un cavall blanc d’Aràbia, i, a mesura que s’acostaven a casa, el cavall jugava cada cop més amb les regnes. Duia uns guarniments austers, sense afegits d’or ni de plata: una brida de cuiro roig ben treballat, amb un solc al mig, uns estreps metàl·lics de forma acampanada i una gualdrapa vermella sota la sella. L’imam portava un abric revestit d’una tela marró, amb el folre de pell que sobresortia una mica pel coll i pels punys; un cinturó negre li cenyia l’abric al tors, prim i llargarut, i li aguantava la daga. Portava al cap una papakha alta, llisa a la part de dalt, amb una borla negra, i un turbant blanc que l’envoltava tota i li penjava per darrere el coll. Calçava sabatilles verdes i li cobrien els panxells uns camalls negres estrets, lligats amb simples cordills.

En tot ell no hi havia res que refulgís, ni dauradures ni argenteria, i la seva figura alta, dreta i poderosa, vestida sense cap ornament i envoltada de murids amb robes i armes guarnides d’or i plata, aconseguia ben bé l’efecte de grandesa que desitjava i sabia com despertar en la gent. La cara, pàl·lida, emmarcada per una barba curta i pèl-roja, amb uns ulls menuts i sempre entretancats, estava completament immòbil, com si fos de pedra. Avançant pel poble, se sentia a sobre milers d’ulls que el seguien; els seus no miraven ningú. Les dones i els fills de Hadjí Murat també van sortir a la galeria a mirar, com tots els habitants del poble, l’entrada de l’imam. Només la vella Patimat, la mare, no va sortir i es va quedar asseguda al terra de la casa, amb els cabells blancs despentinats, abraçant-se els genolls secs amb els braços llargs i mirant les branques que es consumien al foc a terra amb els seus ulls negres i penetrants. Ella, igual que el fill, sempre havia odiat Xamil, i ara més que abans, i no el volia veure.

Qui tampoc no va veure l’entrada triomfal de Xamil va ser el fill gran de Hadjí Murat. Des de la fossa, llòbrega i pudent, podia sentir els trets i les cançons i patia com pateixen els nois joves i plens de vida a qui han privat de llibertat. Tancat en aquella fossa repugnant, envoltat d’aquells homes infeliços, bruts i exhaustos, que havien empresonat junts i la major part del temps es detestaven entre ells, envejava amb tota l’ànima els qui tenien aire, llum, llibertat, i podien fer giravoltar uns cavalls briosos a la vora del vencedor, disparant i cantant junts “la ilaha il·la Al·là”.

Després de travessar tot el poble, Xamil va entrar a cavall en un pati esbarjós que donava a un altre pati interior més petit, el del seu serrall. Dos guàrdies lesguians armats guardaven les portes obertes del primer pati, que estava ple de gom a gom: hi havia gent que havia vingut de molt lluny pels seus negocis, gent que hi acudia a demanar un favor, gent que Xamil mateix havia sol·licitat per jutjar i decidir algun assumpte. Quan va entrar amb el cavall, tots els que eren al pati es van alçar i el van saludar amb veneració, duent-se les mans al pit. Alguns es van agenollar i van quedar-se així mentre l’imam travessava el pati fins a les portes de dins. Tot i que Xamil va reconèixer entre la gent que l’esperava molts personatges que li eren desagradables i molts suplicants que l’esgotaven amb la seva demanadissa, els va passar per la vora amb la mateixa cara immòbil que semblava de pedra, i, ja al pati interior, franquejades les portes de l’esquerra, va descavalcar davant de la galeria de casa.

Després de les dificultats de la campanya —més morals que físiques, perquè Xamil, encara que tots diguessin en veu alta que n’havien sortit victoriosos, sabia que aquella campanya havia estat un fracàs, que havien deixat enrere molts pobles cremats i destruïts, i que els txetxens, gent inconstant i rampelluda, començaven a dubtar, i alguns, els que eren més a prop dels russos, ja estaven disposats a canviar de bàndol—, Xamil, veient que la situació era difícil i que calia prendre mesures, no volia fer ni pensar en res. Només volia una cosa: reposar entre les carícies conjugals de la seva muller preferida, l’Aminet, una txetxena de Geòrgia de divuit anys, d’ulls negres i cames àgils. Però no tan sols no podia ni pensar en veure-la —tot i que era allà mateix, darrere de la palissada que dividia, al pati interior, l’espai de les dones i el del homes (Xamil estava convençut que ara, mentre descavalcava, l’Aminet i les altres mullers l’espiaven pels forats de la palissada)—, no tan sols no podia anar-la a veure, sinó que no podia ni estirar-se una estona als coixins i descansar. Abans que res havia de fer la pregària del migdia: encara que no s’hi sentís gens disposat, era impossible no complir-la en la seva condició de guia religiós i, a més, ell mateix la necessitava com el menjar de cada dia. Va dur a terme l’ablució i la pregària i, en acabat, va fer venir els que l’esperaven.

El primer d’entrar va ser el seu sogre i mestre, en Djemal Edín, un vell venerable, alt, canós, amb una barba blanca com la neu i unes galtes vermelles. Després de pregar, va preguntar a Xamil com havia anat la campanya contra els russos i li va explicar què havia passat a les muntanyes mentre havia estat fora. Entre fetes de tota mena —venjances de sang, robatoris de bestiar, acusacions d’incompliment de la llei sagrada (algú havia fumat, algú havia begut vi)—, en Djemal Edín li va dir que Hadjí Murat havia enviat homes per endur-se la seva família amb el russos, però que ho havien descobert i havien portat tota la família aquí a Vedenó, on la tenien sota vigilància mentre esperaven la decisió de l’imam. A l’habitació de la vora, els ancians s’havien reunit per dilucidar totes aquestes qüestions, i en Djemal Edín va aconsellar a Xamil que ho enllestissin avui i els deixés marxar, perquè ja feia tres dies que l’esperaven.

Va dinar tot sol i, quan va acabar de menjar el que li havia dut la Zaidet —una dona renegrida, de nas punxegut i cara desagradosa, a qui no s’estimava però que era la seva primera muller—, va anar a l’habitació de la vora. El sis ancians que componien el consell, amb barbes blanques, grises i pèl-roges, amb turbants i sense, amb papakhes altes i aljubes i casaques noves, cenyides amb cinturons d’on penjaven les dagues, es van aixecar per rebre Xamil. Era el més alt: feia un cap més que qualsevol d’ells. Tots plegats, també Xamil, van posar els palmells rectes i, aclucant els ulls, van recitar una pregària, es van fregar la cara amb les mans i, fent-les baixar per la barba, les van ajuntar a la punta. Tot seguit es van asseure —Xamil al mig, al coixí més alt— i van començar a jutjar els assumptes pendents.

Sentenciaven els acusats segons la xaria: van condemnar dos lladres a l’amputació d’una mà i un assassí a la decapitació, van indultar tres homes. Després van passar a la qüestió més important, la de les mesures que calia prendre per evitar que els txetxens es passessin al bàndol rus. Per prevenir aquesta mena de desercions, Djemal Edín havia redactat la crida següent:

“La pau eterna de Déu omnipotent sigui amb vosaltres. M’han dit que els russos us tempten i us inclinen a la submissió. No us els cregueu i no cediu: sigueu pacients. Si no obteniu recompensa en aquesta vida, l’obtindreu en la futura. Recordeu què va passar fa temps, quan us van prendre les armes. Si Déu no us hagués empès a posar seny llavors, l’any 1840, ja seríeu tots soldats i duríeu baionetes en lloc de dagues i les vostres dones anirien sense baldragues, i les haurien ultratjades. Jutgeu el futur a partir del passat. Millor morir lluitant contra els russos que viure amb infidels. Sigueu pacients, que jo vindré a vosaltres amb l’Alcorà i el sabre i us conduiré contra els russos. De moment, us ordeno amb tota severitat que no tingueu ja no la intenció sinó el sol pensament de sotmetre-us-hi.”

Xamil va aprovar aquesta crida, la va signar i va dir que la fessin córrer.

Després de tot això els ancians van parlar de Hadjí Murat. Era una qüestió molt important per a Xamil. Encara que no ho volgués admetre, sabia que no tindria els problemes que tenia ara a Txetxènia si Hadjí Murat, destre, coratjós i audaç com era, lluités al seu bàndol. Hauria estat bé fer-hi les paus i tornar a servir-se’n; però, ja que això era impossible, no podia permetre que ajudés els russos. Per tant, calia fer-lo sortir del refugi i matar-lo. Hi havia dues maneres d’aconseguir-ho: enviar a Tbilisi un home perquè l’assassinés o obligar-lo a venir aquí. I només hi havia una manera de fer-lo venir aquí: la seva família, i sobretot el fill, a qui Hadjí Murat —Xamil ho sabia— s’estimava amb deliri. De manera que havien d’actuar a través del fill.

Quan els ancians del consell van haver parlat així, Xamil va tancar els ulls i es va quedar en silenci. Els ancians sabien que allò volia dir que ara escoltava la veu del Profeta, que li dictava el que havia de fer. Després d’un silenci solemne de cinc minuts, Xamil va obrir els ulls, deixant-los, però, més entretancats que mai, i va dir:

—Porteu-me el fill de Hadjí Murat.

—És aquí —va respondre Djemal Edín.

Efectivament, en Iussuf, el fill de Hadjí Murat, magre, pàl·lid, esparracat i pudent però, així i tot, bell de cara i de cos, amb els mateixos ulls negres i penetrants que l’àvia Patimat, s’estava dret a les portes del pati exterior esperant que el cridessin.

En Iussuf no compartia els sentiments de son pare contra Xamil. No sabia tot el que havia passat en altres temps, o potser ho sabia però, com que no ho havia viscut, no entenia per què son pare perseverava en aquella hostilitat. Ell, que només volia una cosa al món —continuar la vida lleugera i bulliciosa que feia a Khunzakh com a fill del naïb—, no veia cap necessitat d’estar enemistats amb Xamil. Per bravejar i per dur la contrària a son pare, admirava Xamil i sentia per ell la mateixa fascinació reverencial que tanta gent de les muntanyes. Ara acudia en presència de l’imam frisant de veneració i, en aturar-se a la porta, va topar amb la mirada incisiva d’aquells ulls entretancats. Va quedar-se quiet una estona, després va acostar-se a Xamil i li va besar la mà, grossa, blanca, de dits llargs.

—¿Ets el fill de Hadjí Murat?

—Sí, imam.

—¿Saps què ha fet?

—Ho sé, imam, i ho lamento.

—¿Saps de lletra?

—He estudiat per ser mul·là.

—Doncs escriu a ton pare que, si torna, si em ve a veure de seguida, abans de festes, el perdonaré i tot anirà com abans. Si no, si es queda amb els russos —Xamil va corrugar les celles, amenaçador—, convertiré ta mare i ta padrina en esclaves, i a tu et tallaré el cap.

A en Iussuf no li va tremolar ni un múscul de la cara. Va inclinar-se en senyal que havia entès les paraules de Xamil.

—Escriu-li això i dona la carta a un home que t’enviaré.

Xamil va fer un silenci i va mirar en Iussuf molta estona.

—Digue-li que m’has fet compassió i que no et mataré: et trauré els ulls, com faig amb els traïdors. Ves-te’n.

Quan en Iussuf, que en presència de Xamil semblava impertorbable, va haver sortit de la sala, es va llançar sobre el guàrdia que l’acompanyava, li va arrabassar la daga i se l’anava a clavar, però entre tots el van agafar pels braços, el van lligar i el van tornar a la fossa.

Aquell vespre, després de la pregària, quan ja fosquejava, Xamil es va posar un abric blanc, va travessar la palissada cap a la part de la casa on vivien les seves dones i es va dirigir a la cambra de l’Aminet. Però ella no hi era —se n’havia anat a la cambra de les dones més grans—, i Xamil, mirant de passar desapercebut, es va quedar darrere la porta esperant-la. L’Aminet estava enfadada perquè Xamil havia regalat un teixit de seda a la Zaidet i no a ella. Va veure que Xamil entrava i sortia de la cambra, buscant-la, i no s’hi va presentar a propòsit. S’amagava rere la porta de la Zaidet, rient per sota el nas, i espiava aquella figura blanca que anava entrant i sortint. Havent-la esperat endebades, Xamil se’n va tornar que ja era l’hora de la pregària de mitjanit.

XX

Hadjí Murat va passar una setmana a la fortalesa, a casa de l’Ivan Matvéievitx. La Mària Dmítrievna, encara que discutís amb el pelut Khanefi —Hadjí Murat havia vingut només amb dos homes: en Khanefi i l’Eldar— i encara que, un cop que el va treure a empentes de la cuina, en Khanefi hagués estat a punt de clavar-li la daga, tenia sens dubte un sentiment especial de respecte i simpatia per Hadjí Murat. Ara ja no li servia el dinar —se’n feia càrrec l’Eldar—, però aprofitava qualsevol ocasió per veure’l i fer-li algun favor. També estava molt pendent de les negociacions sobre la seva família, sabia quantes dones i quants fills tenia, i de quina edat, i després de cada visita d’un emissari esbrinava si havien arribat a un acord, preguntant-ho a tothom que podia.

Durant aquesta setmana, en Buttlar i Hadjí Murat es van fer amics. Ara el venia a veure ell, ara hi anava en Buttlar, i conversaven o bé a través de l’intèrpret o bé per mitjans propis, amb signes i sobretot amb somriures. Feia l’efecte que Hadjí Murat li havia agafat confiança. Es notava per com l’Eldar tractava en Buttlar: quan entrava a l’habitació de Hadjí Murat, l’Eldar el rebia amb un somriure d’orella a orella, ensenyant les dents blanques, i s’afanyava a posar-li un coixí per seure o a treure-li el sabre, si en duia.

En Buttlar també s’avenia amb el pelut Khanefi, l’agermanat de Hadjí Murat. En Khanefi sabia moltes cançons de les muntanyes i les cantava bé. Hadjí Murat, per fer content en Buttlar, cridava en Khanefi i li manava que cantés, triant ell les cançons que trobava més bones. La veu d’en Khanefi era alta, atenorada, i cantava amb una nitidesa i una expressivitat extraordinàries. Una de les cançons, una que agradava especialment a Hadjí Murat, va sorprendre en Buttlar per la melodia, plena d’una tristesa continguda; va demanar a l’intèrpret que li traduís les paraules, i les va apuntar. La cançó anava d’una venjança de sang, la venjança entre en Khanefi i Hadjí Murat. Feia així:

“S’assecarà la terra sobre la meva tomba, i tu m’oblidaràs, mare estimada! S’omplirà el cementiri de mala herba, i l’herba també cobrirà el teu dolor, vell pare meu! Les llàgrimes s’assecaran als ulls de ma germana, el dolor li fugirà del cor. Però tu no, tu no m’oblidaràs, germà gran, fins que no vengis la meva mort. Tu tampoc, germà segon, no m’oblidaràs, fins que no jeguis al meu costat. Oh, bala, tu que cremes i portes la mort: ¿no vas ser la meva esclava fidel? Oh, terra negra, tu que em cobriràs: ¿no et trepitjava amb el cavall? Oh, mort, tu que ets tan freda: jo vaig ser el teu senyor. La terra es quedarà el meu cos, però l’ànima se l’endurà el cel.”

Hadjí Murat sempre escoltava aquesta cançó amb els ulls clucs i, quan s’acabava, amb una nota que moria allargassant-se, deia en rus:

—Bon cançó. Savi cançó.

Després de l’arribada de Hadjí Murat, i després d’haver-los conegut a ell i als seus murids, en Buttlar va sentir que el prenia més que mai la poesia d’aquella vida de les muntanyes, plena de vigor. Es va posar aljuba, casaca i camalls, i li semblava que era un muntanyenc més i que feia la mateixa vida que aquella gent.

El dia que Hadjí Murat se n’anava, l’Ivan Matvéievitx va reunir uns quants oficials per acomiadar-lo amb honors. Uns seien a la taula del te, que servia la Mària Dmítrievna, i els altres en una altra taula amb vodka, vi jove i quatre coses de menjar quan Hadjí Murat, vestit de viatge i carregant les armes, va entrar a la sala amb passos ràpids i suaus, ranquejant.

Tots van alçar-se i van anar a donar-li la mà d’un en un. L’Ivan Matvéievitx el va convidar a seure a l’otomana, però ell, agraint-l’hi, es va estimar més una cadira que hi havia a prop de la finestra. Es notava que el silenci que s’havia fet després que hagués entrat no el torbava gens. Va observar amb atenció totes les cares i va aturar la mirada indiferent sobre la taula del samovar i el menjar. L’oficial Petrokovski, un home eixerit que veia Hadjí Murat per primer cop, li va preguntar a través de l’intèrpret si Tbilisi li havia agradat.

—Aià —va dir.

—Diu que sí —va traduir l’intèrpret.

—¿I què és el que li va agradar?

Hadjí Murat va respondre alguna cosa.

—El que més li va agradar va ser el teatre.

—¿I el ball al palau del governador no li va agradar?

Hadjí Murat va arrufar les celles.

—Cada poble té els seus costums. A casa nostra les dones no es vesteixen així —va dir, donant un cop d’ull a la Mària Dmítrievna.

—¿Què és el que no li va agradar?

—Tenim una dita —va respondre, adreçant-se a l’intèrpret—: el gos va donar carn al ruc, el ruc va donar fenc al gos, i tots dos van quedar amb gana. —Va somriure—. A cada poble li escau el seu costum.

La conversa no va anar més enllà. Els oficials es van posar a prendre te i a menjar alguna cosa. Hadjí Murat va agafar el got de te que li oferien i el va deixar davant seu.

—¿Què? ¿Crema de llet? ¿Un dolç? —preguntava la Mària Dmítrievna, oferint-li de tot.

Hadjí Murat va refusar amb el cap.

—Doncs bé, adeu-siau —va dir en Buttlar, tocant-li el genoll—. ¿Quan ens veurem?

—Adeu-siau, adeu-siau —va respondre en rus Hadjí Murat, somrient—. Kunak serà. Molt kunak teu. Ja temps: he d’anar —va dir, assenyalant amb un cop de cap la direcció que agafaria.

L’Eldar va aparèixer a la porta de la sala amb un embalum blanc a l’espatlla i un sabre a la mà. Hadjí Murat li va fer senyal que vingués i l’Eldar se li va acostar amb les seves gambades llargues i li va donar el sabre i una pellissa blanca. Hadjí Murat es va aixecar, va agafar la pellissa i, penjant-se-la del braç, la va oferir a la Mària Dmítrievna mentre deia alguna cosa a l’intèrpret, que ho va traduir:

—Diu que la pellissa et va agradar, que l’agafis.

—¿Com? ¿Per què? —va dir la Mària Dmítrievna, ruboritzant-se.

—Així cal. Adat[12] així —va respondre Hadjí Murat.

—Bé, gràcies… —va fer la Mària Dmítrievna, agafant la pellissa—. Espero que rescati el fill, Déu ho vulgui… Ulan iakxí —va fer, en tàtar; “bon xicot”—. Traduïu-l’hi: li desitjo que pugui rescatar la família.

Hadjí Murat va mirar la Mària Dmítrievna i va assentir amb el cap. Després va agafar el sabre de les mans de l’Eldar i el va oferir a l’Ivan Matvéievitx, que el va acceptar i va dir a l’intèrpret:

—Que agafi el meu cavall alatzà. Explica-li que no tinc res més per tornar-li l’obsequi.

Hadjí Murat va agitar la mà davant de la cara fent entendre que no necessitava i no agafaria res de res, i tot seguit va assenyalar les muntanyes i va assenyalar-se el cor, i se’n va anar cap a la sortida. Molts el van seguir. Els oficials que s’havien quedat a dins van desembeinar el sabre i, examinant la fulla, van concloure pels relleus que era una gurdà, una autèntica arma de les muntanyes.

En Buttlar va acompanyar Hadjí Murat a fora. I aquí es va produir un incident que no esperava ningú i que li hauria pogut costar la vida a Hadjí Murat si no hagués actuat amb la velocitat, la decisió i la destresa de sempre.

Els pobletans de Taix-Kitxú, un llogarret kúmik, sentien un gran respecte per Hadjí Murat i havien vingut molts cops a la fortificació només per poder veure aquell naïb famós. Tres dies abans que se n’anés, van enviar uns homes a demanar-li que el divendres anés a la mesquita del poble. Els senyors de Taix-Kitxú, en canvi, odiaven Hadjí Murat i hi havien tingut venjances de sang. Quan ho van saber, van dir que no deixarien entrar Hadjí Murat a la mesquita; el poble es va revoltar i hi va haver batussa amb els partidaris dels senyors. Les autoritats russes van calmar els muntanyencs i van demanar a Hadjí Murat que no anés a la mesquita. No hi va anar, i tothom creia que la cosa s’havia resolt.

Però just al moment que Hadjí Murat se n’anava, quan havia sortit i els cavalls ja estaven a punt, esperant a l’entrada, va arribar a cavall el senyor de Taix-Kitxú, el kan Arslan, conegut d’en Buttlar i l’Ivan Matvéievitx. Quan va veure Hadjí Murat, es va treure la pistola del cinturó i el va apuntar. Abans que disparés, Hadjí Murat, tot i la coixesa, va saltar com un gat i se li va acostar corrents. El kan Arslan va disparar sense encertar-lo; Hadjí Murat se li havia posat a la vora i li va prendre les regnes del cavall amb una mà, va empunyar la daga amb l’altra i va cridar alguna cosa en tàtar. En Buttlar i l’Eldar van córrer al mateix temps a subjectar els enemics. En sentir el tret, també va sortir l’Ivan Matvéievitx:

—¿Es pot saber què fas, Arslan? Quina jugada tan bruta, i a sobre a casa meva! —va exclamar, quan va entendre què havia passat—. Molt malament, company. A camp obert tothom fa el que vol, però davant de casa no hi vull matances.

El kan Arslan, un homenic remenut de bigotis negres, tot pàl·lid i tremolós, va baixar del cavall, va clavar una mirada furibunda a Hadjí Murat i es va ficar amb l’Ivan Matvéievitx a dins de casa. Hadjí Murat va tornar als cavalls amb la respiració alterada i un somriure.

—¿Per què el volia matar? —va preguntar en Buttlar a través de l’intèrpret.

—Diu que la seva llei és així —va dir l’intèrpret, traduint les paraules de Hadjí Murat—. L’Arslan havia de venjar un crim de sang. Per això el volia matar.

—¿I si l’atrapa ara, de camí? —va preguntar en Buttlar.

Hadjí Murat va somriure.

—Ja ho veurem. Si em mata és que Al·là ho haurà volgut. Bé, adeu-siau —va dir en rus, i, posant la mà a la crinera del cavall, va resseguir amb els ulls tots els qui l’havien acompanyat i va trobar amb afecte la mirada de la Mària Dmítrievna—. Adeu-siau, bon mestressa —li va dir—. Gràcies.

—Déu vulgui que pugui rescatar la família, Déu ho vulgui… —va repetir la Mària Dmítrievna.

No va entendre les paraules, però va entendre que eren de preocupació per ell i les hi va agrair amb un gest de cap.

—No t’oblidis del teu kunak, eh! —li va dir en Buttlar.

—Digue-li que soc el seu amic fidel, que no l’oblidaré mai —va respondre a través de l’intèrpret.

Així que va posar el peu a l’estrep, a pesar de la cama ranca, es va enfilar ràpid i lleuger a dalt de la sella i, després de posar bé el sabre i de palpar la pistola amb el gest habitual, es va allunyar de la casa de l’Ivan Matvéievitx amb aquell posat altiu i bel·licós dels muntanyencs quan van a cavall. En Khanefi i l’Eldar també van pujar als cavalls i, acomiadant-se amicalment dels amos de casa i dels oficials, van arrencar el trot darrere del seu murxid.

Com sempre, els que es quedaven van començar a parlar de qui acabava d’anar-se’n.

—Quin homenàs!

—S’ha llançat a sobre del kan Arslan que semblava un llop, se li ha transformat la cara.

—Ens vol entabanar, aquest. És més llest que la tinya —va dir en Petrokovski.

—Tant de bo hi hagués més russos llestos com ell, doncs —va intervenir de sobte la Mària Dmítrievna, irritada—. S’ha estat una setmana amb nosaltres i no he vist sinó coses bones —va dir—. Era curós, intel·ligent, just…

—¿I vostè com ho ha sabut, tot això?

—Ves per on, ho he sabut.

—¿Te’ns has enamorat o què? —va dir l’Ivan Matvéievitx, tornant—. Se’t nota…

—Doncs que se’m noti. ¿Què n’heu de fer? El que no entenc és per què cal malparlar d’algú que és bona persona. Tàrtar, però bona persona.

—Això mateix, Mària Dmítrievna —va dir en Buttlar—. Ha fet molt bé de defensar-lo.

XXI

A les fortaleses d’avantguarda del front de Txetxènia la vida continuava com abans. Hi havia hagut dues alarmes generals, i havien sortit a peu les companyies i les milícies, i els cosacs a cavall, però no havien pogut atrapar els muntanyencs en cap dels dos casos. Havien fugit totes dues vegades, i una de les dues, a Vozdvíjenskaia, van robar vuit cavalls a l’abeurador i van matar un cosac. No hi havia hagut més incursions després de l’última, quan van assolar aquell poble, i ara esperaven una gran expedició cap a la Txetxènia interior després que haguessin designat el príncep Bariàtinski nou comandant del flanc esquerre.

El príncep Bariàtinski, amic personal de l’hereu del tron i antic comandant del regiment Kabardinski, tan bon punt va arribar a Gróznaia i va ocupar el càrrec de comandant de tot el flanc esquerre, va formar un destacament per continuar complint les disposicions de l’emperador —les mateixes que en Txernixov havia comunicat un temps enrere a en Vorontsov pare. El destacament reunit a Vozdvíjenskaia va sortir cap a la posició del regiment Kúrinski, que estava instal·lat en un campament de tala al bosc.

En Vorontsov fill s’allotjava en una tenda de drap sumptuosa, i la seva dona, la Mària Vassílievna, venia al campament i es quedava a dormir sovint. No era un secret per a ningú que en Bariàtinski s’entenia amb la Mària Vassílievna, i els oficials allunyats dels alts cercles i els soldats en deien fàstics perquè, per culpa d’ella, els feien fer patrulles d’incògnit de nit. Els muntanyencs podien portar canons a prop i disparar contra el campament, però la majoria de vegades les bales no hi arribaven, de manera que en temps normals no haurien pres cap mesura contra les canonades; ara, però, per evitar que els muntanyencs acostessin els canons i espantessin la Mària Vassílievna, destacaven patrulles d’incògnit al voltant. I haver de sortir cada nit només perquè la senyora no s’espantés els ofenia i els feia ràbia, i els soldats i els oficials que no pertanyien a l’alta societat n’hi dedicaven de gruixudes.

En Buttlar també hi era: havia deixat la fortificació per venir de permís a aquell campament a veure antics companys del cos de patges i altres camarades del regiment Kúrinski que servien com a ajudants de camp. Només arribar-hi li va venir una gran alegria. Es va instal·lar a la tenda d’en Poltoratski i hi va trobar molts coneguts contents de rebre’l. Va visitar en Vorontsov, a qui coneixia una mica perquè havien servit un temps al mateix regiment. En Vorontsov el va acollir amb afecte, li va presentar el príncep Bariàtinski i el va convidar al dinar de comiat que celebraria en honor de l’anterior comandant del flanc esquerre, el general Kozlovski.

El dinar va ser esplèndid. Van posar sis tendes en rengle i les van ajuntar; van parar-hi taula de llarg a llarg amb coberts i ampolles. Recordava un banquet de la Guàrdia a Petersburg. Van seure a taula a les dues. En Kozlovski i en Bariàtinski eren al mig, l’un al davant de l’altre; en Kozlovski tenia els Vorontsov, marit i muller, a dreta i esquerra respectivament. Tot al llarg de la taula, a banda i banda, seien oficials dels regiments Kabardinski i Kúrinski, en Buttlar al costat d’en Poltoratski: alegres, xerraven i bevien amb els oficials que tenien a prop. Quan van dur el rostit i els ordenances van començar a servir el xampany a les copes, en Poltoratski va dir a en Buttlar, amb llàstima i amb autèntica por:

—En Dallonses farà el ridícul de mala manera.

—¿Per què?

—Haurà de pronunciar un parlament. I no se’n sortirà pas.

—Sí, tu, no és tan fàcil com assaltar parapets sota les bales. Hi ha una dama, i tots aquests senyors tocats i posats… Pobre, fa pena de veure —es deien entre ells els oficials.

Però va arribar el gran moment. En Bariàtinski es va aixecar i, alçant la copa, va dedicar un breu discurs a en Kozlovski. Quan va acabar es va aixecar en Kozlovski i, amb una veu encara prou ferma, va començar:

—He de partir per voluntat suprema de sa majestat: els deixo, senyors oficials. I, tanmateix, estaré sempre amb vostès. Ja coneixen la dallonses, la dita: “El soldat sol no fa la guerra.” Per això, tots els honors que he rebut durant el servei, tots els dallonses, els reconeixements amb què m’ha gratificat sa majestat l’emperador, tota la meva posició actual i tot el meu dallonses, el meu bon nom, tot això, tot sense excepció, tot —aquí la veu li va tremolar—… els ho dec a vostès, només a vostès, estimats amics! —La seva cara arrugada es va arrugar encara més, va sanglotar i li van venir llàgrimes als ulls—. De tot cor els presento el meu agraïment més sincer i més dallonses, més profund…

En Kozlovski no podia continuar: es va posar a abraçar els oficials que se li acostaven. Tots estaven commoguts. La princesa es va cobrir la cara amb el mocadoret, el príncep Semion Mikhàilovitx tenia la boca torta i parpellejava de pressa, a molts oficials se’ls van humitejar els ulls. En Buttlar, encara que no conegués gaire en Kozlovski, tampoc va poder retenir les llàgrimes. Tot allò li encantava. Van començar els brindis per en Bariàtinski, per en Vorontsov, pels oficials, pels soldats. Els comensals es van aixecar de taula embriacs de vi i d’aquell entusiasme militar al qual tenien tanta tirada.

Feia un temps meravellós, assolellat, serè, amb un airet fresc que eixorivia. Crepitaven fogueres per tot arreu, se sentien cançons. Semblava que tothom fes festa. En Buttlar, ple d’alegria i emoció, va anar a la tenda d’en Poltoratski, on s’havien aplegat uns oficials que havien estès la taula de joc; un ajudant de camp feia de banquer, l’aposta inicial era de cent rubles. En Buttlar va sortir un parell de vegades de la tenda, amb la mà a la butxaca dels pantalons, prement fort el moneder, però al final no ho va poder resistir més i, a despit de la paraula donada als seus germans i a si mateix, va seure a taula i va apostar.

No va passar ni una hora que en Buttlar, tot vermell, suat, tacat de guix, seia amb els colzes damunt la taula i anava apuntant les xifres de les apostes sota un munt de cartes rebregades. Havia perdut tant que li feia por sumar el que hi tenia apuntat. Sense sumar-ho ja sabia que, encara que donés tot l’avançament que pogués rebre del salari i tot el preu del seu cavall, no podria pagar el que aquell ajudant de camp desconegut havia apuntat al seu nom. Hauria continuat, però l’ajudant, amb una cara severa, va deixar les cartes a la taula amb les seves mans blanques i netes i va començar a sumar la columna on hi havia apuntades amb guix les apostes d’en Buttlar. Arronsat, en Buttlar va demanar que el perdonessin però que ara no podia pagar tot el que havia perdut i que es faria enviar diners de casa, i mentre ho deia es va adonar que tothom li tenia compassió i que fins i tot en Poltoratski li evitava la mirada. Era el seu últim vespre al campament. En lloc de jugar hauria d’haver anat a la tenda d’en Vorontsov, on l’havien convidat, “i les coses haurien anat bé”, pensava. I ara les coses no anaven bé: anaven pel pedregar.

Després d’acomiadar-se de companys i coneguts, se’n va tornar a casa, a la fortificació, i tan bon punt va arribar-hi es va estirar al llit i va dormir divuit hores seguides, com solen dormir els que han perdut molts diners a les cartes. La Mària Dmítrievna, per la manera com li havia demanat cinquanta copecs per donar propina al cosac que l’havia acompanyat, per la mala cara que feia i per les respostes massa curtes, va entendre que havia perdut, i va renyar l’Ivan Matvéievitx d’haver-lo deixat marxar.

L’endemà en Buttlar es va despertar a quarts de dotze i, en recordar la seva situació, hauria volgut submergir-se de nou en l’oblit d’on acabava de sortir, però ja no podia. Calia que prengués mesures per pagar els quatre-cents setanta rubles que havia quedat a deure a aquell home desconegut. Una d’aquestes mesures va ser escriure a son germà, penedir-se de la malifeta i suplicar-li que li enviés per últim cop cinc-cents rubles, que anirien a compte del molí que encara els quedava en propietat compartida. Després va escriure a una parenta garrepa i li va demanar també cinc-cents rubles, amb els percentatges que ella volgués. En acabat, va anar a veure l’Ivan Matvéievitx i, sabent que tenia diners —més aviat sabent que en tenia la Mària Dmítrievna—, li va demanar que li deixés cinc-cents rubles.

—Te’ls donaria —va dir l’Ivan Matvéievitx—, te’ls donaria ara mateix, però la Maixka no… Ja saps com són les dones, totes del puny estret. Però bé hem de fer alguna cosa, bé hem de fer alguna cosa… Aquell dimoni, l’avituallador, ¿no en tindria?

Però a l’avituallador no valia la pena ni preguntar-l’hi: a en Buttlar només el podrien salvar son germà o la parenta garrepa.

XXII

Com que no va aconseguir el que volia a Txetxènia, Hadjí Murat va tornar a Tbilisi, on anava a visitar en Vorontsov cada dia i, si el rebien, li suplicava que ajuntés els muntanyencs empresonats i els intercanviés per la seva família. Repetia que, mentre això no passés, ell estava lligat i no podia fer el que hauria volgut, que era servir els russos i destruir Xamil. En Vorontsov li assegurava, sense precisar res, que faria tot el que podria, però sempre ho deixava per més endavant, dient que decidirien aquesta qüestió quan el general Argutinski vingués a Tbilisi: ho havien de parlar amb ell. Llavors Hadjí Murat va demanar a en Vorontsov que el deixés viure un temps a Nukhà, una petita ciutat de la Transcaucàsia des d’on creia que li seria més fàcil establir negociacions amb Xamil i els seus homes per rescatar la família. A més, Nukhà era una ciutat mahometana, amb mesquita, i hi podria observar amb més comoditat les pregàries que exigia la seva fe. En Vorontsov va escriure a Petersburg sobre aquesta qüestió i, mentre esperaven resposta, va autoritzar igualment Hadjí Murat a traslladar-se a Nukhà.

Per a en Vorontsov i les autoritats de Petersburg, com per a la majoria de russos que coneixien les peripècies de Hadjí Murat, tota aquella història era un gir afortunat en la guerra del Caucas o, simplement, una aventura interessant; per a Hadjí Murat, sobretot els últims temps, era una veritable desgràcia. Havia fugit de les muntanyes en part per salvar-se i en part perquè odiava Xamil; per difícil que fos aquesta fugida, ho havia aconseguit, i al principi s’alegrava de la seva bona sort i, efectivament, rumiava la manera d’atacar Xamil. Però treure d’allà la seva família va resultar més difícil que no es pensava: Xamil els havia capturat, els tenia retinguts, i deia que enviaria les dones pels pobles com a esclaves i que mataria o eixorbaria el fill. Ara Hadjí Murat se n’havia anat a Nukhà amb la intenció d’arrencar d’una vegada per totes la seva família de les urpes de Xamil, fos per l’astúcia o per la força, amb l’ajut dels seus partidaris. L’últim enviat que havia rebut a Nukhà li havia dit que els àvars que li eren lleials estaven disposats a raptar la seva família i després dur-la tota aquí, amb els russos, però que els homes realment decidits eren massa pocs i no s’atrevien a fer-ho al lloc on la tenien retinguda, a Vedenó, i que ho farien només en cas que la portessin a un altre lloc: llavors assaltarien el comboi en algun punt del camí. Hadjí Murat va fer arribar als seus amics que prometia tres mil rubles a qui salvés la seva família.

A Nukhà l’havien allotjat en una casa petita, de cinc habitacions, a prop de la mesquita i del palau dels kans. En aquella casa també s’hi estaven els oficials que li havien assignat, l’intèrpret i els seus murids. La vida de Hadjí Murat transcorria esperant i rebent emissaris de les muntanyes i fent algun tomb a cavall pels afores de Nukhà, tal com li havien permès.

El 8 d’abril, tornant de fer un d’aquests tombs a cavall, li van dir que mentre no hi era havia vingut un funcionari de Tbilisi. Tot i les ganes de saber què li portava aquell funcionari, Hadjí Murat no va anar a l’habitació on l’esperaven ell i un oficial de policia: abans va passar pel seu quarto a fer la pregària del migdia. Només quan va haver acabat va anar a l’altra habitació, que feien servir com a saleta i lloc de recepcions. En Kirílov, el funcionari que havia vingut de Tbilisi, un conseller d’estat grassonet, va transmetre a Hadjí Murat el desig d’en Vorontsov que el dia dotze tornés a Tbilisi per entrevistar-se amb el general Argutinski.

—Iakxí —va dir, enfadat.

El funcionari Kirílov no li havia caigut bé.

—¿Has portat els diners?

—Sí —va respondre en Kirílov.

—Ara han de ser per dues setmanes —va dir Hadjí Murat, ensenyant deu dits i després quatre més—. Dona-me’ls.

—Ara, ara —va fer el funcionari, traient una cartera de la bossa de viatge—. ¿I per què els vol, tants diners? —va dir en rus a l’oficial de policia, pensant-se que Hadjí Murat no l’entendria.

Però Hadjí Murat el va entendre i li va clavar una mirada d’irritació. Mentre treia els diners, en Kirílov va voler parlar-hi una mica per tenir, a la tornada, alguna cosa a comunicar al príncep Vorontsov, i li va preguntar a través de l’intèrpret si s’hi avorria gaire, allà. Hadjí Murat va mirar de gairell, amb menyspreu, aquell homenet baixet, grassó, vestit de civil i sense armes i no va respondre res. L’intèrpret va repetir la pregunta.

—Digue-li que no vull parlar amb ell. Que em doni els diners.

I, havent dit això, es va asseure a taula per comptar els diners que li donarien.

En Kirílov va treure les monedes d’or, les va disposar en set petits pilars de deu peces —li donaven cinc monedes al dia— i els hi va acostar. Hadjí Murat va abocar les monedes a la màniga de la casaca, es va aixecar i, de forma completament imprevista, va ventar al conseller d’estat un castanyot a la clepsa i va continuar tranquil cap a la porta. El conseller d’estat es va aixecar d’un bot i va manar a l’intèrpret que li digués que a ell no li podia fer una cosa així perquè tenia el rang de coronel. L’oficial de policia ho va confirmar. Hadjí Murat va moure el cap en senyal que ja ho sabia i va sortir de l’habitació.

—I què li faràs… —va dir l’oficial de policia—. T’endinya la daga i au, llestos. Amb aquesta colla de dimonis no s’hi pot tenir tracte. Veig que ja li comença a sortir la ràbia.

Així que es va fer fosc, van baixar dos enviats de les muntanyes, tapats amb un caperó que només deixava veure els ulls. L’oficial de policia els va fer passar. Un era un àvar corpulent i moreno, l’altre un vell secardí. Duien males notícies per a Hadjí Murat. Els amics que s’havien compromès a salvar la família ara se’n desdeien per por de Xamil, que amenaçava amb els suplicis més terribles tothom que gosés ajudar Hadjí Murat. Després d’escoltar els enviats, Hadjí Murat va repenjar els colzes sobre les cames encreuades, va acotar el cap cofat amb la papakha i es va estar molta estona en silenci. Hadjí Murat pensava, i pensava resoludament. Sabia que era l’últim cop que pensava, que calia prendre la decisió definitiva. Va aixecar el cap i, traient dues monedes d’or, en va donar una a cada un i els va dir:

—Aneu-vos-en.

—¿Quina serà la resposta?

—Serà la que Déu vulgui. Aneu-vos-en.

Els enviats es van alçar i van sortir. Hadjí Murat va continuar assegut a la catifa amb els colzes a la falda. Es va estar així molta estona, pensant.

“¿Què he de fer? ¿Confiar en Xamil i tornar?”, pensava Hadjí Murat. “És una guineu. M’enganyarà. Fins i tot si no em vol enganyar, ara és impossible que em sotmeti a aquest mentider pèl-roig. És impossible perquè no confiarà més en mi, després d’haver estat amb els russos.”

I va recordar el conte àvar d’un falcó que el van capturar els homes, va viure entre la gent i després va tornar amb els seus a les muntanyes. Va tornar, però amb grillons a les potes, i dels grillons en penjaven uns picarols. Els falcons no el van voler. “Ves-te’n lluny d’aquí”, li deien. “Vola cap on et van posar aquests picarols d’argent. Nosaltres no tenim picarols, i tampoc no tenim grillons.” El falcó no volia deixar la seva terra, es va quedar. Però els altres falcons no el volien i el van matar a cops de bec.

“A mi també em mataran a cops de bec”, va pensar Hadjí Murat. “¿I si em quedo? ¿I si ajudo el tsar rus a ensenyorir-se del Caucas i em procuro glòria, honors i riqueses?”

“També podria”, pensava, recordant les trobades amb en Vorontsov i les paraules falagueres del vell príncep. “Però ho he de decidir ara, abans que els facin mal…”

Aquella nit, Hadjí Murat no dormia, i pensava, pensava…

XXIII

Ben entrada la nit, la decisió estava presa. Hadjí Murat va resoldre que calia fugir a les muntanyes i entrar a Vedenó amb els àvars que li fossin lleials, i alliberar la família o morir. Si tornar i portar la família amb els russos o si anar tots a Khunzakh per combatre Xamil des d’allà, això encara no ho havia decidit. Només sabia que ara fugiria dels russos i s’emboscaria. I de seguida es va posar a acomplir aquella decisió. Va agafar de sota el coixí la seva aljuba negra embuatada i se’n va anar a l’habitació dels murids, al costat de l’entrada. Així que va arribar a l’entrada, que tenia la porta oberta de bat a bat, va apoderar-se d’ell la frescor d’una nit de lluna i de serena i li van percudir a les orelles els refilets i la xiuladissa d’uns rossinyols del jardí que tocava a la casa.

Hadjí Murat va travessar l’entrada i va obrir la porta de l’habitació dels murids. No hi havia llum, i només la lluna, en quart creixent, il·luminava les finestres. Havien arraconat la taula i dues cadires i, a terra, quatre murids jeien sobre les catifes i les pellisses: en Khanefi dormia fora, amb els cavalls. En sentir el grinyol de la porta, en Gamzalo es va incorporar, va mirar Hadjí Murat i, reconeixent-lo, es va tornar a ajeure. L’Eldar, en canvi, que estava estirat a la vora, es va llevar d’un salt i va començar a posar-se l’aljuba, esperant alguna ordre. En Kurban i en Khan-Magoma dormien. Hadjí Murat va deixar la seva aljuba a la taula, i es va sentir el soroll d’alguna cosa que picava contra la fusta. Eren les monedes d’or cosides a la roba.

—Aquestes també, cus-les —va dir Hadjí Murat, donant a l’Eldar les monedes que havia rebut aquell dia.

L’Eldar va agafar les monedes, va anar a un lloc amb claror i es va treure de darrere la daga unes tisoretes per obrir el folre de l’aljuba. En Gamzalo es va asseure encreuant les cames.

—Tu, Gamzalo, ves amb els altres a revisar els fusells i les pistoles, i prepareu els cartutxos. Demà marxem lluny —va dir Hadjí Murat.

—Tenim pólvora i bales. Ho prepararem tot —va dir en Gamzalo, i va deixar anar un rugit incomprensible.

En Gamzalo havia entès per què Hadjí Murat els manava carregar les armes. Des del principi —i com més anava amb més i més força—, ell només havia volgut una cosa: matar i degollar tots els gossos russos que pogués i fugir a les muntanyes. Ara veia que això mateix era el que volia Hadjí Murat, i estava satisfet.

Quan Hadjí Murat va sortir, en Gamzalo va despertar els seus companys i, plegats, van passar-se la nit revisant fusells, pistoles, encebs, pedrenyals, van canviar tot el que estava fet malbé, van renovar la pólvora de les cassoletes, es van atapeir les butxaques d’uns cartutxos omplerts amb cura, se les van tapar amb unes bales embolicades amb drapets sucats de greix, van afilar els sabres i les dagues, van enseuar les fulles.

A trenc d’alba, Hadjí Murat va tornar a l’entrada a agafar aigua per a l’ablució: els rossinyols cantaven amb ganes abans que es fes de dia, sonaven més fort i més sovint que durant la nit. A l’habitació dels murids se sentien els carrisquejos i els xiulets regulars de l’acer contra la pedra: hi esmolaven una daga. Hadjí Murat va agafar l’aigua del barral i ja s’acostava a la seva porta quan va sentir a l’habitació dels murids, a més del soroll de l’acer que esmolaven, la veu fina d’en Khanefi que cantava una cançó. Hadjí Murat la coneixia, i va aturar-se a escoltar.

La cançó contava que el jiguit Hamzat i els seus homes havien robat als russos un estol de cavalls blancs. El príncep rus els va atrapar passat el riu Térek i els va envoltar amb un exèrcit gran com el bosc. Després, la cançó deia que Hamzat i els seus homes van matar els cavalls i es van resguardar rere el parapet sangonós dels cavalls morts, i van combatre els russos mentre van tenir bales als fusells i dagues als cinturons i sang a les venes. Abans de morir, però, Hamzat veia uns ocells al cel i els cridava: “Oh, ocells de pas! Voleu a les nostres cases i digueu a les germanes, a les mares i a les noies boniques que tots hem mort per la jihad. Digueu-los que els nostres cossos no jauran sota terra, sinó que els llops famolencs se n’enduran els ossos i els rosegaran, i els corbs negres ens bequejaran els ulls.”

Eren les paraules finals de la cançó, i a aquestes paraules, cantades amb una melodia queixosa, s’hi va afegir la veu desperta i alegre d’en Khan-Magoma, que va celebrar el final de la cançó cridant fort “la ilaha il·la Al·là” i deixant anar un alarit penetrant. Després va tornar el silenci, i novament només se sentien els petarrellejos i refilets dels rossinyols al jardí i, darrere la porta, el carrisqueig regular i, de tant en tant, els xiulets de l’acer que corria de pressa per la pedra.

Hadjí Murat havia quedat tan absort que no es va adonar que decantava el pitxer i vessava l’aigua per terra. Va moure el cap, disgustat amb ell mateix, i se’n va anar a l’habitació.

Acabada la pregària del matí, va inspeccionar les seves armes i es va asseure al llit. No hi havia res més a fer. Per poder sortir a cavall, havia de demanar permís a l’oficial de policia. I a fora encara no s’hi veia, i l’oficial dormia.

La cançó d’en Khanefi li va recordar una altra cançó, una que s’havia inventat sa mare. Parlava d’una cosa que havia passat de debò, just després que nasqués Hadjí Murat, i que li havia explicat ella mateixa. Deia així: “La teva daga d’acer m’ha esquinçat el pit blanc, i jo hi he posat a sobre el meu solet, el meu fill, i l’he mullat amb sang calenta, i la ferida s’ha tancat sense herbes ni arrels. No he tingut por, i tampoc no en tindrà el meu nen, el meu jiguit.” La cançó s’adreçava al pare de Hadjí Murat. Quan la mare el va tenir, la kanessa també va donar a llum el seu segon fill, el kan Ummà, i va exigir-li que li fes de dida com ja havia fet amb el primer, l’Abununtsal. Però la Patimat no volia deixar el fill i va dir que no hi aniria. El pare de Hadjí Murat es va enfadar molt, li manava que ho fes. Un cop que ella tornava a negar-s’hi li va clavar la daga i, si no l’haguessin apartat, l’hauria mort. I així no va abandonar el fill i li va donar el pit, i en va fer una cançó.

Hadjí Murat va recordar la mare, que li cantava aquesta cançó quan el posava a dormir al seu costat, tapats amb l’abric, sobre el canyís de casa, i ell li demanava que li ensenyés la marca de la ferida. La veia com si la tingués al davant: no amb la pell arrugada, els cabells blancs i tot just quatre dents, com la mare que havia deixat ara, sinó jove, bonica i robusta, fins al punt que quan ell tenia cinc anys i ja començava a pesar encara el duia amb un cabasset a l’esquena per les muntanyes, a veure l’avi.

I també va recordar l’avi, ple d’arrugues, amb la barba blanca: era argenter i cisellava la plata amb les seves mans venoses, i feia recitar les oracions al net. Va recordar la font a baix de tot de la muntanya, on anaven a buscar aigua amb la mare, i ell se li arrupia a les baldragues. Va recordar aquell gos escanyolit que li llepava la cara, i l’olor i el gust del fum i de la llet agra, quan anava amb la mare a l’estable i ella munyia la vaca i bullia la llet. Va recordar la primera vegada que la mare li va afaitar el cap, i la sorpresa que va tenir quan es va emmirallar en un gibrell brunyit que penjava a la paret i es va veure el caparró tot blavís i arrodonit.

I, recordant-se a ell mateix de nen, li va venir a la memòria en Iussuf, el seu fill estimat, a qui ell havia afaitat el cap per primera vegada. Ara aquest Iussuf ja era un jove jiguit ben plantat. Pensava en el fill tal com l’havia vist l’últim cop. Era el dia que se n’anava de Tselmes. El fill li va portar el cavall i li va demanar permís per acompanyar-lo. Anava vestit de camí, armat, i havia dut també el seu cavall i en sostenia les regnes. Tota la cara vermella, jove i bonica d’en Iussuf i tota la seva figura llarga i esvelta —era més alt que son pare— traspuaven alegria de viure i audàcia de joventut. Les espatlles, molt amples per la seva edat, els malucs grossos d’adolescent, el tors llarg i prim, els braços llargs i forts, i aquella moviments vigorosos, àgils i destres que sempre havien fet goig i havien alegrat son pare.

—És millor que et quedis. Hi ets només tu. Tingues cura de la mare i de l’àvia —li havia dit Hadjí Murat.

I ara recordava l’expressió de braó i d’orgull a la cara d’en Iussuf quan, vermell de satisfacció, li havia respost que mentre ell visqués ningú faria mal a la mare i a l’àvia. Al final en Iussuf va pujar al cavall i el va acompanyar una mica, fins al rierol. Allà va girar cua, i des d’aleshores Hadjí Murat no havia vist ni la dona ni la mare ni el fill.

I Xamil li volia buidar els ulls, a ell, a aquest fill! Què farien amb la seva dona no ho volia ni pensar…

Aquests pensaments van inquietar tant Hadjí Murat que no es va poder estar més estona assegut. Es va alçar de cop, va anar ràpidament cap a la porta, ranquejant, la va obrir i va cridar l’Eldar. No havia sortit el sol, però ja es veia tot clar. El rossinyols no havien callat.

—Ves i avisa que vull sortir a fer un tomb, i enselleu els cavalls —va dir.

XXIV

L’únic consol que li quedava a en Buttlar era la poesia de la vida militar, i s’hi lliurava no només quan estava de servei sinó també en la seva vida privada. Es vestia de txerquès, anava a cavall com un jiguit i va participar en un parell d’emboscades amb en Bogdanóvitx, tot i que no van atrapar ni matar ningú. L’amistat amb en Bogdanóvitx, famós pel seu coratge, i aquella vida intrèpida li semblaven agradables i el feien sentir important. Havia pagat el deute demanant un préstec a un jueu, amb uns interessos descomunals; s’havia limitat, per tant, a ajornar una mica la resolució del problema. Mirava de no pensar-hi, i per evadir-se, a més de la poesia de la vida militar, el que li servia era el vi. Bevia cada cop més i la moral se li anava afeblint dia rere dia. Ja no es comportava com un Josep el Cast amb la Mària Dmítrievna: havia començat a sol·licitar-la de la manera més barroera, però, per a sorpresa seva, havia topat amb una resistència decidida, que l’havia avergonyit molt.

A finals d’abril va arribar a la fortificació un destacament que en Bariàtinski volia destinar a una nova avançada a través de tot Txetxènia, considerada impenetrable. Hi havia dues companyies del regiment Kabardinski i, seguint el costum del Caucas, les companyies del lloc, les del regiment Kúrinski, les van acollir com a hostes. Van repartir els soldats per les casernes i els van convidar a sopar, amb farinetes i tall, i a beure vodka. Els oficials es van allotjar amb els oficials del lloc, que també van convidar els nouvinguts.

El convit va acabar amb una borratxera i amb tothom cantant. L’Ivan Matvéievitx, tan begut que ja no estava vermell sinó pàl·lid i gris, seia a la cadira com si anés a cavall i, brandant el sabre, atacava uns enemics imaginaris, i ara renegava, ara esclafia a riure, ara abraçava algú, ara ballava la seva cançó preferida: “En Xamil, en Xamilot, s’avalota i s’avalota, tarariro-tarirot.”

En Buttlar hi era. Per molt que s’esforcés a veure també en allò la poesia de la vida militar, en el fons de l’ànima l’Ivan Matvéievitx li feia llàstima, i no tenia cap manera d’aturar-lo. Notant que el beure també li havia pujat al cap, va sortir d’amagat i se’n va anar cap a casa.

La lluna plena il·luminava les cases blanques i les llambordes del carrer. Hi havia tanta claror que es veia cada pedreta del camí, cada bri de palla, cada tifa de cavall. Quan s’acostava a casa, en Buttlar es va trobar la Mària Dmítrievna, amb un mocador que li cobria el cap i les espatlles. Després del rebuf que li havia dispensat, en Buttlar, avergonyit, evitava coincidir-hi. Ara, a la claror de la lluna i animat per l’alcohol, va estar content de trobar-la i va tenir ganes de ser amable amb ella un altre cop.

—¿On va? —va preguntar-li.

—A veure què fa el meu vell allà baix —va respondre, amistosa. Havia rebutjat de la manera més sincera i decidida les pretensions d’en Buttlar, però li sabia greu que ara ell l’esquivés.

—¿I què vol veure? Ja tornarà.

—¿Segur?

—I si no torna ell, el tornaran.

—Això és el que no m’agrada… —va dir la Mària Dmítrievna—. ¿Què faig, doncs? ¿No hi vaig?

—No hi vagi, no. Farem més bé d’anar a casa.

La Mària Dmítrievna es va girar i va refer el camí al costat d’en Buttlar. La claror de la lluna era tan intensa que, entorn de les ombres que es movien pel carrer, es movia també una mena d’aurèola que els envoltava el cap. En Buttlar observava aquella aurèola que l’encerclava i volia dir a la Mària Dmítrievna que encara li agradava, però no sabia per on començar. Ella esperava que parlés ell. Així, en silenci, gairebé havien arribat a casa quan van aparèixer, tombant la cantonada, uns homes a cavall. Era un oficial amb un comboi.

—¿Qui pot ser, a aquestes hores? —va dir la Mària Dmítrievna, i es va fer a un costat.

La lluna els venia per darrere, de manera que la Mària Dmítrievna només va reconèixer l’oficial quan el va tenir gairebé a la vora. Era en Kàmenev: el coneixia perquè havia servit amb l’Ivan Matvéievitx.

—Piotr Nikolàievitx, ¿és vostè? —li va preguntar la Mària Dmítrievna.

—Jo mateix —va respondre en Kàmenev—. Oh, Buttlar! Hola! ¿Encara no dorm? ¿Passejant amb la Mària Dmítrievna? Ai si ho sap l’Ivan Matvéievitx… ¿On és, per cert?

—¿No ho sent? —va dir la Mària Dmítrievna, assenyalant en direcció al xivarri de timbals i cançons—. Estan de gresca.

—¿Els d’aquí?

—N’han vingut uns de Khassav-Iurt i els nostres els han convidat.

—Ah, està bé, això. Ja seré a temps de passar-hi. El venia a veure només un moment.

—¿Per què? ¿Passa alguna cosa? —va demanar en Buttlar.

—Sí que ha passat una coseta…

—¿Bona o dolenta?

—Depèn! Per a nosaltres bona, per a algú altre pèssima —va dir en Kàmenev, i va riure.

Havien arribat a casa de l’Ivan Matvéievitx, en Kàmenev a cavall i ells dos a peu.

—Txikhiriov! —va cridar en Kàmenev a un cosac—. Vine!

Un cosac del Don es va separar del grup i se’ls va acostar. Duia l’uniforme típic, amb les botes i l’abric, i unes alforges darrere la sella.

—Vinga, treu la cosa —va dir en Kàmenev, descavalcant. L’home també va descavalcar i va treure un sac de dins les alforges. En Kàmenev va agafar el sac i hi va ficar la mà.

—Doncs què, ¿els ensenyo la notícia? ¿No se m’espantarà? —va preguntar a la Mària Dmítrievna.

—¿De què he de tenir por? —va dir la Mària Dmítrievna.

—Aquí la tenen —va dir en Kàmenev, traient un cap humà i ensenyant-lo a la claror de la lluna—. ¿El reconeixen?

Era un cap afaitat, amb l’arc de les celles molt sortit, una barba fosca i curta i un bigoti retallat; un ull estava obert, l’altre mig cluc; el crani rasurat tenia un tall profund que el resseguia sense obrir-lo del tot; al nas hi havia taques de sang negra, resseca; una tovallola ensangonada li tapava el coll. Malgrat totes aquelles ferides, als plecs dels llavis emblavits hi havia una expressió infantil de bondat.

La Mària Dmítrievna va mirar i, girant-se sense dir res, va entrar a casa amb passos ràpids.

En Buttlar no podia apartar els ulls d’aquell cap horrible. Era el cap d’aquell mateix Hadjí Murat amb qui, no feia gaire, havia passat els vespres i havia tingut converses amistoses.

—¿Com? ¿Qui l’ha mort? ¿On? —va preguntar.

—Es volia escapolir, i el van atrapar —va dir en Kàmenev, tornant el cap al cosac, i va entrar amb en Buttlar a casa—. Va morir com un valent —va afegir.

—¿Però com va anar?

—Esperi, esperi. Quan vingui l’Ivan Matvéievitx els ho explicaré tot fil per randa. Vinc per això, de fet: volto per les fortificacions i pels pobles ensenyant-ho.

Van anar a buscar l’Ivan Matvéievitx. Va tornar a casa amb dos oficials que també anaven molt tocats i de seguida es va posar a abraçar en Kàmenev.

—El vinc a veure —va dir en Kàmenev—. Li porto el cap de Hadjí Murat.

—Què dius! ¿L’han matat?

—Sí, volia fugir.

—Ja ho deia jo que ens entabanaria. ¿I on és, el cap? Ensenya-me’l.

Van cridar el cosac d’abans, que els va portar el sac. Van treure’n el cap, l’Ivan Matvéievitx se’l va mirar molta estona amb ulls de begut.

—I, així i tot, quin homenàs —va dir—. Li faré un petó.

—Sí, un valent i un cap… de trons —va dir un dels oficials.

Quan tots van haver observat el cap, el van tornar al cosac que el duia, que va desar-lo una altra vegada i va deixar el sac a terra amb cura, mirant de no donar-li un cop.

—I escolta, Kàmenev: ¿no recites res, quan l’ensenyes? —va dir un dels oficials.

—Li he de fer un petó, i punt. Em va regalar el seu sabre —exclamava l’Ivan Matvéievitx.

En Buttlar va sortir a fora. La Mària Dmítrievna seia al segon graó del porxo. Va clavar un cop d’ull a en Buttlar i es va girar de seguida, enfadada.

—¿Què li passa, Mària Dmítrievna? —li va preguntar.

—Sou una colla de carnissers. No us puc veure. Uns carnissers, de debò —va dir ella, posant-se dreta.

—Ens pot passar a tots —va fer en Buttlar, que no sabia què dir—. La guerra és com és.

—La guerra! —va cridar la Mària Dmítrievna—. ¿Quina guerra? Uns carnissers, sou tots, i res més. El cos d’un mort s’ha d’enterrar, i ells allà vinga a riure… Carnissers… —va repetir.

Va baixar els graons del porxo i va entrar a casa per la porta del darrere. En Buttlar va tornar a la sala i va demanar a en Kàmenev que li expliqués amb tots els detalls com havia anat.

I en Kàmenev ho va explicar.

Va anar així.

XXV

Hadjí Murat tenia permès fer sortides a cavall a prop de la ciutat amb la condició que l’acompanyés un comboi de cosacs. En tot Nukhà hi havia una cinquantena de cosacs, i ja n’hi havia deu de repartits, servint diversos oficials; si haguessin hagut d’enviar, com manava l’ordre, deu homes per cada sortida, no s’haurien dedicat sinó a això. De manera que el primer dia hi van enviar els deu homes, però després van decidir que n’enviarien cinc, i van demanar a Hadjí Murat que no s’endugués tots els murids junts. Però aquell dia d’abril Hadjí Murat va sortir amb tots cinc murids. Mentre pujava al cavall, el comandant del lloc va adonar-se que Hadjí Murat s’enduia tots cinc homes i li va dir que n’havia de deixar algun, però Hadjí Murat va fer veure que no el sentia i va arriar el cavall, i el comandant no va insistir. Entre els cosacs hi havia un jove sotsoficial, cavaller de la Creu de Sant Jordi, en Nazàrov: un xicot sa, fresc com una rosa, amb els cabells d’un ros fosc, tallats molt curts als costats. Era el fill gran d’una família pobra de creients del ritu antic, havia pujat sense pare i es feia càrrec de la mare, tres germanes i dos germans.

—Nazàrov, compte! No deixis que vagin gaire lluny! —va cridar el comandant.

—Sí, excel·lència! —va respondre en Nazàrov, i, amb el fusell a l’esquena, va pujar pels estreps i va arrencar al trot a dalt del seu bon cavall bai, gros i de morro encorbat.

El seguien quatre cosacs: en Ferapóntov, esprimatxat, sec, un lladre i un trafica (era qui havia venut la pólvora a en Gamzalo); l’Ignàtov, que estava a punt d’acabar el servei, un pagès ja gran, sa i que presumia de forçut; en Mixkin, un passerell esquifit de qui es reia tothom, i en Petrakov, un jovenet ros, fill únic, sempre afable i de bon humor.

A la matinada hi havia boira, però cap a l’hora d’esmorzar escampava, i el sol es posava a lluir sobre el fullatge nascut de feia poc, sobre l’herba verge i els brots dels conreus, sobre el riu d’aigües ràpides que mirallejava a l’esquerra del camí.

Hadjí Murat cavalcava al pas. Els cosacs i els murids el seguien sense ressagar-se. Avançaven pel camí de darrere el fortí, i els venien de cara dones amb cistells al cap, carruatges plens de soldats, carros de pagès que grinyolaven, empesos per búfals. Al cap d’un parell de verstes, Hadjí Murat va arriar el seu kabardí blanc i va començar a anar al trot; els murids el van imitar, els cosacs també.

—I mira que és bo, el seu cavall —va dir en Ferapóntov—. Si fóssim en l’època que érem enemics, ja l’hauria fet baixar.

—Sí, noi, per aquest cavall li oferien tres-cents rubles a Tbilisi.

—Doncs jo l’avançaré amb el meu —va fer en Nazàrov.

—¿Com que l’avançaràs? —va dir en Ferapóntov.

Hadjí Murat no parava d’accelerar.

—Ei, kunak, no! Així no! Més lent! —va cridar en Nazàrov, encalçant Hadjí Murat.

Hadjí Murat va donar un cop d’ull enrere i, sense dir res, va mantenir el ritme i va continuar cavalcant al mateix trot.

—Aquests dimonis n’han pensat alguna —va dir l’Ignàtov—. Mira com s’afuen!

Així van fer cosa d’una versta en direcció a les muntanyes.

—Que et dic que no! —va tornar a cridar en Nazàrov.

Hadjí Murat no responia i no es girava: s’embalava cada cop més, i va passar del trot al galop.

—Ah no! No te m’escaparàs! —va cridar en Nazàrov, picat.

Va clavar fuetada al seu gran cavall bai i, posant-se mig dret sobre els estreps i inclinant-se endavant, es va llançar a tota velocitat a perseguir-lo.

En aquell moment que, unit en un sol ésser amb el seu cavall bo i vigorós, volava pel camí pla al darrere de Hadjí Murat, el cel era tan pur, l’aire tan fresc, les forces de la vida jugaven amb tanta alegria per dins d’en Nazàrov, que no se li podia ni acudir la possibilitat de res de dolent, funest o espantós. Estava content perquè a cada salt anava més ràpid i era més a prop de Hadjí Murat. Pels trepitjos d’aquell cavall gros del cosac que se li acostava, Hadjí Murat va suposar que l’atraparia al cap de ben poc i, agafant amb la mà dreta la pistola, amb l’esquerra va refrenar una mica el seu kabardí, que, excitat, sentia els cops de pota d’un altre cavall al darrere.

—Et dic que no! —va cridar en Nazàrov, arribant gairebé a l’altura de Hadjí Murat i estirant la mà per agafar-li les regnes.

Però no va arribar a agafar-les que es va sentir un tret.

—¿Què fas? —va cridar en Nazàrov, posant-se la mà al pit—. Nois, a l’atac! —va dir i, després de trontollar endavant i endarrere, es va desplomar sobre l’arçó de la sella.

Els muntanyencs, però, havien agafat les armes abans que els cosacs i ja els disparaven i els envestien a cops de sabre. En Nazàrov penjava del coll del cavall, que, espantat, el portava fent tombs al voltant dels seus companys. El cavall de l’Ignàtov va caure i li va aixafar la cama. Dos muntanyencs, sense baixar del cavall, li van sabrejar el cap i els braços. En Petrakov anava a socórrer el company, però dos trets, un a l’esquena i l’altre al costat, el van fulminar i va caure trabucat a terra com un sac.

En Mixkin va girar en rodó i va arrencar a galopar cap al fortí. En Khanefi i en Khan-Magoma van perseguir-lo, però ja era molt endavant i no el van poder atrapar. En veure que no el caçarien, van tornar amb els altres. En Gamzalo va acabar de matar a cops de daga l’Ignàtov i després en Nazàrov, fent-lo caure del cavall. En Khan-Magoma va recollir les bosses de cartutxos que havien deixat els morts. En Khanefi es volia endur el cavall d’en Nazàrov, però Hadjí Murat li va cridar que no calia, i va continuar cavalcant pel camí. Els murids el seguien mentre miraven de foragitar el cavall d’en Petrakov, que els corria al darrere. Eren a unes tres verstes de Nukhà, enmig de camps d’arròs, quan va retrunyir la canonada de la torre que donava l’alarma.

En Petrakov jeia d’esquena, amb la panxa estripada, i la seva cara jove mirava cap al cel, i, boquejant com un peix, es moria.

—Ai, Senyor! Mare de Déu santíssima! Però què han fet! —bramava, amb les mans al cap, el comandant del fortí, en saber que Hadjí Murat havia fugit—. Estem perduts! Se’ns han esquitllat, els bandits! —cridava, escoltant el testimoni d’en Mixkin.

Van donar l’alarma a tot arreu, i van enviar en cerca dels fugitius no només tots els cosacs que hi havia sinó totes les milícies que van poder aplegar pels pobles del bàndol rus. Van anunciar mil rubles de recompensa per a qui portés Hadjí Murat viu o mort. I, dues hores després que Hadjí Murat i els seus companys haguessin fugit, més de dos-cents homes a cavall, amb l’oficial de policia al capdavant, sortien a buscar-los.

Quan va haver fet unes quantes verstes més pel camí ral, Hadjí Murat va frenar el seu cavall blanc, que s’havia tornat gris de la suor i esbufegava amb esforç, i es va aturar un moment. A mà dreta s’albiraven les cases i el minaret del poble de Belardjik, a l’esquerra, camps, i al fons de tot el riu Alazan. Encara que el camí de les muntanyes era el de la dreta, Hadjí Murat va girar a l’esquerra, en direcció contrària, perquè comptava que els perseguidors es llançarien darrere seu precisament cap a la dreta. Ells, mentrestant, passarien a gual l’Alazan, tornarien a sortir al camí ral, on no els esperaria ningú, i l’anirien seguint fins al bosc; allà tornarien a passar el riu i pujarien cap a les muntanyes bosc a través. Un cop ho va haver decidit, van girar a l’esquerra. Però arribar al riu era impossible: el camp d’arròs que havien de travessar estava regat a tesa, com se sol regar a la primavera, i s’havia convertit en un fangar on als cavalls se’ls enfonsaven les potes fins al garró. Hadjí Murat i els seus homes tiraven ara a la dreta ara a l’esquerra, pensant que trobarien un bocí de terra més seca, però el camp on havien entrat estava cobert i amarat d’aigua per tot arreu igual. Els cavalls arrencaven, amb un so d’ampolla destapant-se, les peülles del fang enganxifós i, fets uns pocs passos, esbufegant, es tornaven a aturar.

Van patollar-hi tanta estona que, quan ja es feia fosc, encara no havien arribat al riu. A l’esquerra hi havia una clapa de matolls que acabaven de treure fulla. Hadjí Murat va decidir ficar-se entre aquells matolls a esperar que es fes de nit i els cavalls fatigats descansessin.

Quan van ser als matolls, Hadjí Murat i els seus murids van baixar dels cavalls i, travant-los les potes, els van aviar a pasturar; ells van menjar el pa i el formatge que duien. La lluna jove que brillava al començament es va amagar rere les muntanyes, i es va fer negra nit. A Nukhà hi havia molts rossinyols; en aquells matolls se n’hi havien amagat dos. Mentre Hadjí Murat i els seus homes entraven i feien renou, els rossinyols callaven. Però quan la gent va haver deixat d’esvalotar, van tornar a refilar i a respondre’s. Hadjí Murat parava l’orella als sons de la nit i, sense voler-ho, només escoltava els rossinyols.

I aquella piuladissa li va recordar la cançó sobre Hamzat que havia sentit la nit abans, quan anava a buscar aigua. Ara podia trobar-se en qualsevol moment en la mateixa situació que Hamzat. I se li va acudir que així seria, i de sobte l’ànima se li va enfosquir. Va estendre la pellissa i va pregar. Tot just quan havia acabat va sentir uns sons que s’acostaven als matolls. Era el xipolleig de moltes potes de cavall que patollaven pel fang. En Khan-Magoma, llarg de vista, va anar a una punta dels matolls i va percebre en la foscor tot d’ombres d’homes a peu i a cavall que venien. En Khanefi va veure la mateixa multitud de l’altre costat. Era en Kargànov, el comandant militar de la zona, amb les seves milícies.

“Lluitarem, doncs. Lluitarem com Hamzat”, va pensar Hadjí Murat.

Després que donessin l’alarma, en Kargànov havia sortit a la caça de Hadjí Murat amb un centenar de cosacs i milicians, però no el va trobar, ni en va trobar cap rastre. Ja se’n tornava sense cap esperança quan, al vespre, va aparèixer pel camí un vell tàtar. Li va preguntar si havia vist sis homes a cavall i el vell li va dir que sí, que havia vist sis genets que rondaven pel camp d’arròs i que s’havien ficat als matolls on ell apilava la llenya. En Kargànov es va endur el vell al lloc que deia. Sabent segur que eren allà perquè havia vist els cavalls travats, va encerclar de nit els matolls i va esperar que es fes de dia per capturar Hadjí Murat, viu o mort.

Quan va entendre que estaven encerclats, Hadjí Murat va descobrir un vell reguer al mig dels matolls i va decidir atrinxerar-s’hi i resistir mentre els quedessin cartutxos i forces. Ho va dir als seus companys i els va manar que hi fessin un parapet. Els murids es van posar de seguida a tallar branques, a fer el clot més gran amb les dagues, a amuntegar terra al davant; Hadjí Murat feinejava com ells.

Així que va clarejar se’ls va acostar un capità de milícies, cridant:

—Ei! Hadjí Murat! Rendeix-te! Sou pocs, i nosaltres molts.

En resposta, de dins del clot va sortir un nuvolet de fum, es va sentir un tret de fusell, i una bala va encertar el cavall del milicià: la bèstia va fer un salt i va començar a caure. Va seguir el petarrelleig dels fusells dels milicians que eren vora els matolls; les bales, xiulant i brunzint, picaven contra les fulles i les branques i queien al clot, però no tocaven els homes que s’hi havien amagat. Només van tocar el cavall d’en Gamzalo, que s’havia apartat dels altres, i el van malferir al cap. No va caure, però es va deslligar la trava i, fent fressa per dins dels matolls, es va precipitar cap als altres cavalls i es va arrupir entre ells mentre regava de sang l’herba jove. Hadjí Murat i els seus homes només disparaven quan algun milicià sortia prou endavant, i rarament fallaven: ja n’havien ferit tres, i els altres ja no era que no es decidissin a assaltar-los sinó que cada cop s’anaven retirant més i més, i disparaven de lluny, a cegues.

Van estar així més d’una hora. El sol ja s’havia enfilat i il·luminava tota una cara dels arbres, i Hadjí Murat ja pensava a pujar als cavalls i provar de fugir cap al riu, quan es van sentir els crits d’una altra gran partida que s’acostava. Era en Gadjí-Agà de Mekhtuli amb els seus homes, uns dos-cents. Gadjí-Agà va ser el kunak de Hadjí Murat durant un temps, i havien viscut junts a les muntanyes, però després se n’havia anat amb els russos. L’acompanyava el kan Akhmet, el fill del qui havia estat el seu gran enemic. En Gadjí-Agà, igual que en Kargànov, va començar cridant-los que es rendissin, però, igual que el primer cop, van contestar amb un tret.

—Sabres amunt, companys! —va cridar en Gadjí-Agà, desembeinant el seu, i es van sentir centenars de veus d’homes que es precipitaven cap als matolls fent alirets.

Els milicians van arribar als matolls, però de dins del clot van espetegar uns quants trets seguits. Tres homes van caure i els atacants van aturar-se. Llavors van començar a disparar de l’altra banda: disparaven i s’anaven acostant, corrent i amagant-se, d’una mata a una altra. Alguns hi arribaven, d’altres queien sota les bales de Hadjí Murat i els seus homes. Hadjí Murat no n’errava ni una; també eren poques les vegades que no l’encertava en Gamzalo, que deixava anar un aliret d’alegria sempre que veia que la bala tocava l’enemic. En Kurban, assegut al parapet, cantava “la ilaha il·la Al·là”, i disparava sense pressa i l’encertava poc. L’Eldar tremolava tot, ansiós de precipitar-se amb la daga contra els enemics, disparava sovint i a l’atzar i no parava de mirar Hadjí Murat i de treure el cap per damunt del parapet. El pelut Khanefi, arromangat, també aquí feia feina de servent: carregava els fusells que li passaven en Kurban i Hadjí Murat, pitjant curosament amb la baqueta de ferro les bales, embolicades amb un drapet sucat de greix, i posant pólvora seca a les cassoletes. En Khan-Magoma no s’amagava al clot com els altres, sinó que corria del parapet als cavalls, mirant de dur-los a un lloc més protegit, i no parava de cridar i de disparar amb el fusell repenjat al braç. Va ser el primer que van ferir. La bala li va anar a parar al coll, i es va asseure per terra, renegant i escopint sang. Després van ferir Hadjí Murat. La bala li va perforar l’espatlla. Es va arrencar un floc de buata de l’aljuba, se’l va posar a la ferida i va continuar disparant.

—Ataquem-los amb els sabres! —va cridar l’Eldar per tercer cop.

Es va aixecar per damunt del parapet, disposat a abalançar-se contra els enemics, però en aquell mateix instant el va encertar una bala, i va sotragar-se i va caure d’esquena, sobre la cama de Hadjí Murat. Hadjí Murat el va mirar. El ulls bonics de moltó de l’Eldar el miraven fixament, seriosos. La boca, amb el llavi de dalt sortit com el dels nens, s’agitava sense obrir-se. Hadjí Murat va alliberar la cama de sota el cos i va continuar apuntant. En Khanefi es va inclinar sobre el cadàver de l’Eldar i, de pressa, va anar traient-li els cartutxos de la casaca. En Kurban no havia deixat de cantar, i carregava i apuntava a poc a poc.

Els enemics, corrent d’una mata a l’altra, llançant alirets i xiscles, eren més i més a prop. Una altra bala va tocar Hadjí Murat al costat esquerre. Es va estirar i, com abans, va tapares la ferida amb un tros de buata. Era una ferida mortal, i sentia que es moria. Records i imatges li van passar per la imaginació, succeint-se a una velocitat extraordinària. Ara veia el kan Abununtsal, aquell home cepat, que s’aguantava amb una mà la galta tallada i amb l’altra aixecava la daga contra els enemics; ara veia en Vorontsov, aquell vell dèbil, exsangüe, amb la cara blanca i plena d’astúcia, i sentia la seva veu manyaga; ara veia en Iussuf, el fill, ara la dona, la Sofiat, ara la cara pàl·lida, la barba pèl-roja i els ulls entretancats del seu enemic Xamil.

Tots aquests records li passaven per la imaginació sense despertar-li cap sentiment: ni compassió, ni ràbia, ni desig de cap mena. Tot allò li semblava insignificant en comparació amb el que començaria per a ell, amb el que ja havia començat. Però mentrestant el seu cos fort continuava movent-se d’esma. Va reunir les últimes forces, es va aixecar de darrere el parapet i va disparar a un home que corria cap a ell, i el va encertar. L’home va caure. Després va sortir tot sencer del clot i, amb la daga a la mà, va anar a l’encontre dels enemics, ranquejant feixugament. Van sonar uns quants trets; Hadjí Murat va trontollar i va caure. Uns quants homes van córrer cap al cos caigut amb alirets de triomf. Però el que semblava un cos mort es va bellugar de sobte. Primer es va aixecar el cap afaitat, sense la papakha, cobert de sang, després el tors, i al final, arrapat a un arbre, es va alçar tot ell. Feia tanta impressió que els que venien es van aturar. Però de sobte es va estremir tot, va separar-se de l’arbre i, llarg com era, com un card segat, va caure de cara i ja no es va moure.

No es va moure, però encara sentia. Quan el primer home que va acostar-se-li, en Gadjí-Agà, va clavar-li un cop al cap amb la seva daga enorme, li va semblar que li picaven el crani amb un martell, i no podia entendre qui ho feia ni per què. Va ser l’últim lligam conscient amb el seu cos. Ja no va sentir res més, i els enemics trepitjaven i trinxaven una cosa que ja no tenia res a veure amb ell. En Gadjí-Agà, posant un peu a l’esquena d’aquell cos, li va tallar el cap amb dos revessos i, vigilant de no tacar-se de sang les sabatilles, el va fer rodar. De l’artèria del coll rajava una sang d’un roig viu, del cap sortia més negra, i l’herba en va quedar xopa.

En Kargànov, en Gadjí-Agà, el kan Akhmet, els milicians, tots, com caçadors davant de la bèstia morta, van envoltar els cossos de Hadjí Murat i els altres dos morts. Van lligar en Khanefi, en Kurban i en Gamzalo i, passejant pels matolls, a dins d’una fumera de pólvora, xerraven contents i celebraven la victòria.

Els rossinyols, que havien callat mentre es van sentir els trets, tornaven a refilar, primer un de sol, a prop, i després els altres, més lluny.

I aquesta mort me la va recordar aquell card desfet enmig d’un camp acabat de llaurar.

GLOSSARI

TERMES DE LA VIDA AL CAUCAS I A RÚSSIA

aljuba: beixmet, roba llarga fins als genolls, més cenyida al pit i baldera als faldons, que podia prendre formes diverses: des d’una peça interior sota la casaca fins a una jaqueta de carrer o una bata d’estar per casa.

baldragues: xarovari, pantalons amples, bombatxos. Xamil, en la seva aplicació de la xaria, la va convertir en una part obligada del vestit femení. Atribuïen al general rus Aleksandr Pul·lo, actiu al Caucas, la frase següent: “Quan hàgim tret les armes dels homes, traurem les baldragues de les dones.”

batolles: conjunt de dos bastons units d’un cap per una corda o corretja, un dels quals serveix de mànec i l’altre de batedor, per batre els cereals i llegums.

camalls: nogovitsi, peça de roba o de cuiro que duien especialment els genets i els guerrers, lligada al voltant de la cama.

caperó: baixlik, mantell que es pot plegar envoltant el cap en forma de caputxa.

casa o casalot de poble: sàklia, casa dels llogarrets de muntanya del Caucas feta de pedra, tàpia o tova, de forma rectangular i tot tipus de mida.

casaca: txerkeska, peça d’abric masculina, llarga, amb faldons fins als genolls, tancament creuat i dos rengles de butxaques davanteres per als cartutxos de pólvora, allargades i cilíndriques.

gurdà: sabre del Caucas que era especialment valorat, amb una inscripció distintiva a la fulla.

jiguit: entre els pobles del Caucas, genet hàbil i, en general, home valent.

kan o kanessa: títol nobiliari del cap suprem d’alguns pobles del Caucas.

kunak: hoste, persona hostatjada o que hostatja.

murid: deixeble, o, com diu Tolstoi en una nota al peu d’un conte de joventut ambientat també al Caucas, “La ràtzia” (1852), “algú entre un ajudant de camp i un guardaespatlles”.

murxid: el mestre i senyor respecte al murid.

naïb: a l’Imamat del Caucas —una confederació teocràtica que es va formar a Txetxènia, el Daguestan i Txerquèssia durant les guerres contra l’Imperi Rus—, delegat amb poder administratiu i militar sobre un territori determinat. Els naïbs depenien de l’imam suprem, que del 1834 al 1859 va ser Xamil.

papakha: gorra alta i circular de llana, molt estesa entre els pobles del Caucas.

pellissa: burka, capa llarga fins als peus i sense mànigues, típica dels pastors i els genets.

sabatilles: txuviaki, calçat tou de cuiro sense taló.

tires de llana: vetes que, embolicades a les cames, es feien servir per protegir-se del fred, com una mena de mitjons.

PERSONATGES HISTÒRICS PRINCIPALS

Hadjí Murat (1816?-1852), o Hadjimurad, guerrer àvar. Neix i creix a Khunzakh, en una família propera a la casa dels kans. El 1834 lluita per defensar la ciutat de les tropes de Hamzat i, després de la derrota i l’extermini de la kanessa i els joves kans, participa en la venjança de sang contra aquest, juntament amb el seu germà i altres joves del lloc. Entre el 1834 i el 1836, tot i la seva joventut, es converteix en el líder indiscutible de l’Avaristan. A partir de 1836 comencen les tensions amb l’autoritat establerta pels russos, el kan Akhmet, que enveja la influència i el carisma de Hadjí Murat. A pesar d’això, Hadjí Murat es manté fidel al bàndol rus i lluita contra l’Imamat fins a la denúncia falsa de tractes amb Xamil i la detenció humiliant de 1840. S’escapa saltant per un precipici mentre el porten detingut. Quan les forces russes intenten capturar-lo, Xamil li ofereix ajuda. Aquesta col·laboració culmina en la victòria de Tselmes (1841) i en deu anys de servei a l’Imamat, durant els quals participa en totes les batalles importants i es converteix en naïb i mà dreta de Xamil. L’agost de 1851 hi entra en conflicte obert perquè no accepta que Xamil vulgui fer hereditària la dignitat d’imam (així cal entendre que, al relat de Tolstoi, Hadjí Murat digui que el següent imam seria “qui tingués el sabre esmolat”, i no qui fos fill de l’imam), o, segons altres versions, perquè Xamil comença a sospitar de Hadjí Murat i a témer la seva força i determinació. El novembre de 1851 s’entrega als russos però, davant de la impossibilitat de rescatar la família, la primavera següent intenta fugir i el maten.

Hamzat (1789-1834), segon imam de l’Imamat del Caucas, entre gener de 1833 i setembre de 1834, successor del mul·là Kazí (1795?-1832) i predecessor de Xamil. Instruït en àrab i teologia, participa activament en el moviment jihadista de l’Imamat des de bon començament. Viu uns anys a Khunzakh sota la protecció de la kanessa, que, tot i la insistència del comandament rus, es nega a entregar-lo. Durant el seu breu lideratge, concentra els atacs, més que contra els russos, contra les autoritats locals que es resisteixen a l’aplicació rigorosa de la xaria. A principis de 1834, per motius desconeguts, s’enemista amb la kanessa de Khunzakh, que envia homes perquè el matin. Després d’aquest intent d’assassinat frustrat, ataca i assetja Khunzakh. L’episodi dels ancians que apareix al relat de Tolstoi segurament no es va produir en aquest setge, però sí que era una pràctica habitual d’humiliació de l’emissari. Fa venir al seu campament els fills de la kanessa, Abununtsal i Ummà, i els assassina a traïció. Quan finalment conquereix Khunzakh, executa la kanessa i fa estimbar Bulatx, el fill petit. S’instal·la al palau dels kans, però una gran part de la població l’odia. El setembre d’aquell mateix any esclata una revolta, i el germà de Hadjí Murat, Osman, l’assassina a la mesquita.

kanessa de Khunzakh, Bakhu-Bike (?-1834), màxima autoritat del kanat de l’Avaristan, amb capital a Khunzakh, entre 1823 i 1834. El 1823, quan se li mor el marit, els seus tres fills (Abununtsal, Ummà i Bulatx) són encara menors d’edat i és ella qui passa a ocupar el tron. S’hi aferma amb dificultat, perquè la situació de l’Avaristan i de la casa dels kans és fràgil: a les lluites de sempre entre ètnies i clans s’hi suma la invasió russa i el moviment jihadista de l’Imamat. Intenta navegar entre aquestes dues aigües: el 1828 jura fidelitat al govern rus al mateix temps que es nega a entregar-los el futur imam Hamzat; l’Imamat envia missioners per convertir-la a la xaria, però ella es manté fidel a l’adat, la llei consuetudinària. Finalment, les tensions es precipiten en l’esclat de violència de 1834, quan Hamzat, després que ella l’hagi intentat assassinar, fa matar els seus tres fills, envaeix la ciutat i l’executa.

Klugenau, Franz von (1791-1851), general de l’exèrcit rus, figura important a la guerra del Caucas. Nascut a Bohèmia, lluita contra Napoleó amb l’exèrcit austríac i el 1818 passa a servir Rússia. Comanda les tropes russes contra els pobles resistents del Caucas i l’Imamat en diverses campanyes dels anys 1830-1840, i hi estableix negociacions i pactes. Atreu Hadjí Murat al servei dels russos, però el regent de l’Avaristan, el kan Akhmet, acusa Hadjí Murat de simpaties amb Xamil, denúncia falsa que porta a la seva detenció i la seva fugida, i al seu posterior alineament amb l’Imamat. Von Klugenau lamenta haver perdut un agent militar tan valuós com Hadjí Murat i prova de recuperar-lo sense èxit (les dues cartes que apareixen al relat, amb alguna reducció, són documents històrics).

Lorís-Mélikov, Mikhaïl Tariélovitx (1824-1888), militar i home d’estat d’origen armeni, actiu per tot el Caucas entre 1847 i 1875, va arribar a ministre de l’Interior (1880-1881). Poliglot i coneixedor de la zona, acompanya Hadjí Murat durant la primera estada a Tbilisi, el desembre de 1851. Apunta la vida de Hadjí Murat tal com l’hi explica ell mateix en una sèrie d’entrevistes, per iniciativa del governador general Mikhaïl Vorontsov, que el va elogiar en aquests termes: “Un oficial de primera, digne i molt intel·ligent, que sap tàtar i que coneix bé Hadjí Murat, el qual sembla que hi confia plenament.” Aquestes notes van sortir publicades el 1881 i van servir de font d’informació a Tolstoi.

Mansur, imam (1760-1794), teòleg, predicador i resistent txetxè. Se li atribueix una gran difusió de l’islam entre les classes més populars de Txetxènia i el Daguestan. No té relació directa amb l’Imamat que es consolida el 1828.

Nelídova, Varvara Arkàdievna (1814-1897), dama d’honor de l’emperadriu Alexandra, l’esposa de Nicolau I. Vivia al Palau d’Hivern i va ser l’amant del tsar, gairebé obertament, durant disset anys.

Nicolau I (1796-1855), tsar de Rússia entre 1825 i 1855. El seu regnat comença sota el signe del fracàs de la revolució decabrista: després d’una repressió que a l’època ja es va considerar especialment dura, instaura per tot l’imperi una maquinària implacable d’espionatge que afavoreix la denúncia secreta, la corrupció i l’arribisme. Entén la “missió històrica” de Rússia com un ideal conservador que es basa en la religió ortodoxa i la monarquia absoluta. Sufoca amb brutalitat la revolta polonesa de 1830 i, en condició de “gendarme d’Europa”, l’hongaresa de 1848-49. En paraules de Iuri Lotman, “enganyant-se a si mateix, crea el decorat d’una Rússia pròspera i poderosa”. La guerra de conquesta del Caucas (1817-1864) s’allarga durant tots els seus anys de regnat; les dècades de 1830 i 1840, amb Xamil al capdavant de l’Imamat, són especialment violentes. La seva mort coincideix amb la derrota a la guerra de Crimea (1853-1856).

Orbeliani, Manana (1808-1870), princesa georgiana, molt propera a la família del governador general del Caucas Mikhaïl Vorontsov. Gran dama de societat, regentava un saló famós a Tbilisi que Tolstoi devia visitar algun cop durant l’època que va servir al Caucas (entre la primavera de 1851 i finals de 1853).

Osman (?-1834), germà gran de Hadjí Murat i germà de llet d’Abununtsal, el primogènit de la kanessa de Khunzakh. Després que Hamzat assassini a traïció Abununtsal i Ummà, conquereixi Khunzakh i executi la kanessa, s’encarrega de dur a terme la venjança de sang: assassina Hamzat a la mesquita i ell mateix mor a la massacre que segueix.

Patimat (?), mare de Hadjí Murat. El seu nom real era Zalmu. Probablement va fer de dida del primogènit de la kanessa de Khunzakh, Abununtsal, i el va convertir així en germà de llet del seu propi primogènit, Osman. En molts pobles del Caucas, els germans de llet tenien la mateixa consideració que els germans biològics: era una institució de parentesc que tant servia per anul·lar venjances de sang (com en l’episodi de l’alletament simbòlic d’en Khanefi) com per obtenir prestigi social (d’aquí, a més de la irritació de veure’s desobeït, que el marit de Patimat entri en fúria després que ella es negui a donar el pit i, per tant, a agermanar Hadjí Murat amb els fills de la kanessa).

Rosen, Grigori Vladímirovitx (1782-1841), militar i home d’estat, participa en la guerra contra Napoleó de 1812 i en la repressió de la revolta polonesa de 1830; del 1831 al 1837 és el governador general del Caucas, càrrec que uns anys més tard ocuparà Mikhaïl Vorontsov.

Txernixov, Aleksandr Ivànovitx (1785-1857), ministre de la Guerra de 1827 a 1852. L’any 1825, en el procés contra els decabristes, va inculpar el seu parent Zakhar Txernixov, que no havia participat directament en la revolució. Nicolau I, que menyspreava i alhora considerava imprescindibles aquesta mena d’arribistes sense escrúpols, va premiar-lo amb el seu favor durant les dècades següents, tot i que els afers de la guerra no van anar mai gaire bé, amb el llarguíssim conflicte del Caucas i finalment amb el desastre de la guerra de Crimea.

Vorontsov, Mikhaïl Semiónovitx (1782-1856), fill de l’ambaixador de Rússia a Londres, veterà de les guerres napoleòniques i governador general i cap de l’exèrcit al Caucas entre 1844 i 1853. Com a màxima autoritat de la zona, estava establert a Tbilisi. El seu principal objectiu durant aquests anys va ser derrotar Xamil, tot i que va quedar lluny d’aconseguir-ho: sota el seu comandament s’emprèn la infausta campanya de Dargó (1845), que acaba en una desfeta estrepitosa del bàndol rus i en dinou anys més de guerra del Caucas. Tot i les intrigues del ministre Txernixov, Nicolau I hi confia i no tan sols el manté en el càrrec sinó que li atorga el títol de príncep. La seva dona, Ielizaveta Xaviérievna, nascuda Branicka (1792-1880), durant els anys que el matrimoni va viure a Chisinau havia tingut un afer amb Puixkin, que va dedicar a Vorontsov epigrames com ara: “És mig milord, mig menestral, / mig ximple, mig intel·ligent, / mig malparit o, finalment, / potser és un malparit total.” La carta al ministre Txernixov que apareix a la novel·la és la traducció d’una carta real en francès, pràcticament paraula per paraula.

Vorontsov, Semion Mikhàilovitx (1823-1882), militar, fill del governador general del Caucas Mikhaïl Vorontsov. Comandant del regiment Kúrinski, la tardor de 1851 estava instal·lat a la fortalesa de Vozdvíjenskaia (uns vint quilòmetres al sud de l’actual Grozni, la capital de Txetxènia), on va rebre Hadjí Murat quan aquest es va entregar als russos.

Vorontsova, Mària Vassílievna (1819-1895), dama d’honor de l’emperadriu. El 1847 va quedar vídua d’Aleksei Stolipin, amb qui havia tingut un fill, Nikolai (1843-1898) o, familiarment, “Bulka”; el 1851 es va casar amb Semion Vorontsov, una unió que la família d’ell desaprovava.

Xamil (1797-1871), líder de la resistència del Caucas del Nord contra els russos, partidari d’implantar la xaria a tots els territoris musulmans, successor de Hamzat i tercer i últim imam de l’Imamat del Caucas en l’època de més esplendor, entre 1834 i 1859. Puja al poder després de les matances de Khunzakh i els primers anys es guia per una certa prudència. Durant la dècada de 1840, que coincideix amb els anys que Hadjí Murat és al seu servei, obté una sèrie d’èxits militars i es converteix en una autèntica amenaça per a l’hegemonia russa al Caucas. A partir de 1850, però, la seva influència comença a disminuir: trenca amb Hadjí Murat, se succeeixen unes quantes derrotes, no aconsegueix suport de Turquia ni dels seus aliats durant la guerra de Crimea i els txetxens es rebel·len el 1858. L’any següent capitula. L’exilien amb la família a Kaluga i després a Kíiv, sota vigilància però amb dret a visites. El 1869 aconsegueix el permís del tsar Alexandre II per fer la peregrinació a la Meca, i mor el 1871 a Medina.

LEV NIKOLÀIEVITX TOLSTOI (Iàsnaia Poliana, 1828 - Astapovo, 1910) fou un escriptor rus, un dels grans novel·listes clàssics de tots els temps. Fill de l’aristocràcia russa, va quedar orfe de pare i mare molt jove. Educat primer per preceptors, després va cursar estudis universitaris. Decebut de la formació acadèmica, va tornar a la seva població natal, al sud de Moscou, per encarregar-se de les seves propietats i de la pròpia formació, alhora que es preocupava per la situació i per l’alliberament dels camperols. Va començar a escriure llibres per a l’ensenyament, amb una concepció de la literatura com a arma social. Va participar en les guerres del Caucas i de Crimea, experiència que va recollir a Relats de Sebastopol (1856), mentre escrivia la trilogia autobiogràfica Infantesa (1852), Adolescència (1854), Joventut (1857). La seva obra literària inclou, sobretot, dues grans novel·les: Guerra i pau (1869) i Anna Karènina (1878), dues fites de la literatura universal, però també va escriure Felicitat conjugal (1859), Els cosacs (1863), La mort d’Ivan Ílitx (1886), Sonata a Kreutzer (1889), Resurrecció (1899), Khadji-Murat (1904) i l’assaig La confessió (1882), cristal·lització de la ideologia cristianoanarquista que Tolstoi va desenvolupar en diversos escrits crítics envers l’Església oficial i la societat russa.

Notes

[1] En aquesta traducció, el terme “tàrtar” està restringit als contextos en què la paraula té un deix despectiu; la forma neutral és “tàtar”, que a la novel·la, però, no designa només aquest poble turquès en concret sinó un conjunt de pobles musulmans sotmesos a l’Imperi Rus. [Torna]

[2] El diàleg entre Vorontsov i Mària Vassílievna fa:
—¿Em diràs què passa?
—Però estimada…
—Res d’“estimada”! És un emissari, ¿oi que sí?
—En qualsevol cas, no t’ho puc dir.
—¿No pots? Llavors t’ho diré jo!
—¿Tu? [Torna]

[3] Les intervencions en francès volen dir:
—És un objecte valuós.
—Caldrà trobar l’ocasió de tornar-li l’obsequi. [Torna]

[4] Voilà l’occasion, donnez-lui la montre: “Aquí tens l’ocasió. Donali el rellotge.” [Torna]

[5] Vorontsov i Mària Vassílievna es diuen:
—Faries molt millor de quedar-te; és assumpte meu, no teu.
—No em pots impedir d’anar a visitar la senyora generala. [Torna]

[6] El príncep Vorontsov diu: “Excel·lents, estimada. En Simon ha tingut sort.” [Torna]

[7] La princesa Orbeliani diu: “Tot això és gràcies a vostè.” Més avall, la intervenció mig en francès mig en anglès del príncep Vorontsov vol dir: “Ha tingut algun problema amb el comandant de la fortalesa. En Simon no ho ha fet bé. Però tot va bé si acaba bé.” [Torna]

[8] Quan Txernixov li pregunta per l’emperador, l’ajudant de camp respon: “Sa majestat acaba d’arribar.” [Torna]

[9] Il y a quelqu’un: “Hi ha algú.” [Torna]

[10] El diàleg en francès fa:
—Polònia i el Caucas són les ferides obertes de Rússia. Necessitem cent mil homes, pel cap baix, en cadascun d’aquests països.
—Vostè diu que Polònia…
—I tant, va ser una jugada mestra de Metternich, deixar-nos-en la molèstia… [Torna]

[11] Píter és el nom popular de Sant Petersburg. Pel que fa a la Mària Dmítrievna, Maixka és una forma despectiva; el nom complet amb el patronímic, en canvi, és una forma de respecte. [Torna]

[12] L’adat és una llei basada en el costum i no en l’Alcorà, a diferència de la xaria. [Torna]