Una antologia poètica que dóna veu a presos i criminals. Les reflexions i els poemes que es mostren de cada un d’aquests autors és una visió a la vida interior d’aquestes persones que han comes crims horribles i malvats, com Bonnie Parker, Ted Bundy o Elizabeth Wettlaufer. Els poemes, traduïts al català per Irene Solanich, inclouen una petita descripció de cadascun dels autors i una il·lustració de Georgina Armadàs.

Irene Solanich

Paraules de mort

ePUB v0.9

Reynus 29.03.25

Títol original: Paraules de mort

Irene Solanich, 2021

Il·lustracions: Georgina Armadàs

Edició digital: Reynus (v0.9)

ePUBCat base r1.3

“Soc molt més que les bestieses que he fet a la vida…

Molt més!”

Ted Bundy

Pròleg

Tots cometem errors, alguns més greus que d’altres, i n’hi ha alguns que fins i tot són imperdonables. Sovint la mort ens inspira de moltes maneres diferents. La trobem en l’art, la literatura, la música, el cinema i en moltes altres formes d’expressió cultural. Però què passa quan qui subjecta el ganivet també és qui subjecta la ploma? La història ha demostrat que la bellesa de la literatura i l’art no estan renyides amb l’acarnissament de l’assassinat, per molt paradoxal que pugui semblar. De fet, els relats que trobaràs a continuació, demostren que la rima i la forma d’una poesia pot amagar pensaments tan escabrosos com segrestos, assassinats, atracaments, mutilacions i violacions. Ara bé, el recull que tens entre mans no pretén ser una apologia al crim, però tampoc un homenatge a les víctimes. És simplement una finestra, sovint un xic entelada, a la ment de certs criminals que en algun moment de la història han sembrat la por. Aquesta fascinació per descobrir què és el que passa per a les ments més complexes ens ha portat a indagar sobre diferents formes de representació artística sobre la mort. Tant la literatura com la il·lustració ens han semblat dos mitjans complementaris i imprescindibles per fer una petita passejada per la crònica negra moderna.

Paraules de mort és un recull de poemes escrits per criminals en què no sempre trobarem el que esperem llegir o sentir d’un delinqüent. Per exemple, la Bonnie Parker fa un retrat social d’una època com és la Gran Depressió Americana; Charles Manson, sempre inspirat per la música, reflexiona des del corredor de la mort sobre la condemna eterna o fins i tot Ted Bundy, un dels assassins en sèrie més terrorífics dels Estats Units, descriu amb cruesa el que suposa la reclusió.

Recuperant l’esperit dels antics romanços de sang i fetge catalans dels segles XIX i XX aquest recull agafa l’estructura que solien contenir aquelles rimes macabres i alliçonadores. Cada poema o poemari, va acompanyat d’una breu descripció sobre l’autor. Aquest text, a tall d’introducció, ens permet entendre en quin context el criminal es movia, saber alguna cosa sobre el seu passat i, alhora, ens fa còmplices del crim que va cometre. A més, i tal com es feia ja l’època dels romanços, la il·lustració també té un pes molt important per poder afrontar la lectura. Les portades interiors amaguen alguns elements que fan referència a algun aspecte de la poesia o el criminal que tractem. Hi ha petites imatges que s’amaguen entre les arrels de la mateixa manera que una ment pot amagar diferents secrets i pot ser difícil trobar la imatge de la mateixa manera que pot costar descobrir el culpable d’un crim.

La ment sovint ha estat una gran incògnita per a la ciència. Moltes són les tècniques que s’han emprat per resoldre el trencaclosques que encara avui dia suposen certs racons inhòspits del cervell humà. Els estudis psiquiàtrics sempre s’han basat tant en una arrel científica i com en un vessant de la interpretació de la realitat. I així és com les representacions visuals ens ajuden.

Amb aquest llibre hem unit dues carreres que, partint de diferents disciplines artístiques, s’han creuat per descobrir el que hi ha darrere les ments més complexes. I, per tot plegat, perquè no hi ha acte més definitiu que la mort, no coneixem cosa més immortal que la poesia.

Georgina Armadàs i Irene Solanich

James Longhurst

James Longhurst

Qui? James Longhurst. No es coneixen més detalls de la persona, més enllà del que va fer i com va acabar.

Quan? 1866-1867

On? Guildford, Regne Unit.

Què? El 2 de juliol del 1866 Longhurst va assassinar la Jane Sax, una nena de 7 anys. Tot i que als arxius hi consta aquesta data, en el poema es comenta que va ser el 28 de juny.

Com? Mentre la nena anava a fer un encàrrec, ell la va segrestar, la va arrossegar en un espai allunyat de tot i la va apunyalar al coll seccionant-li tràquea. També li va tallar la llengua i es creu que podria haver-la violat un cop ja morta. El 16 d’abril de 1867 Longhurst va morir executat a la forca.

Per què? Mai ha transcendit el motiu d’aquest crim, però al registre de criminalitat apareixen casos semblants vinculats al cognom Longhurst. Mai s’ha sabut si es tracta de la mateixa persona o no.

Comentaris sobre el text: En un principi, aquest tipus de relats es venien com a textos que escrivien els mateixos presoners a la presó i just abans de ser executats. Ara bé, se sap que en aquella època encara hi havia molt analfabetisme entre la població, així que no és plausible que tots els poemes que ens han arribat avui dia siguin escrits de la mà d’un sentenciat, si bé sí que els firmaven ells. Aquests relats en forma de rimes daten de l’època victoriana britànica i es van anomenar “last lamentations” o bé “lamentation ballads” (que traduït al català seria “últims laments” o “balades de lament”). El contingut textual sempre vinculava una part sentimental del poema amb una part molt més violenta i, fins i tot, sovint escabrosa. Per crear més morbositat s’afirmava que els presoners escrivien aquestes balades al fons de la seva cel·la amb la tinta, ploma i paper dels condemnats, tal com s’anomenaven. El poema l’acabaven descobrint els guardes de la cel·la just quan s’emportaven el presoner per ser executat. El poema s’acabava venent a la premsa. L’objectiu era transmetre la por a les conseqüències del crim a la població amb un to moralitzador i amenaçador a la vegada. 1

A Catalunya hi havia un tipus de literatura semblant anomenada “relats de sang i fetge” o “romanços de sang i fetge”. Els relats de sang i fetge eren escrits populars durant el segle XIX i principis del XX i eren una forma de literatura que consistia a relatar, gairebé en forma de crònica, un crim. Se solia utilitzar la forma de poema i solien fer-se servir rimes. Un altre aspecte rellevant d’aquests escrits és que sempre se solia demanar perdó a Déu pel que s’havia fet o pel que es relatava. A diferència de les balades de lament, els escrit no solien ser en primera persona, sinó en tercera. El contingut era força explícit i escabrós i sovint l’acompanyava alguna imatge il·lustrada força explícita. 2

Lament i execució de James Longhurts, 1987

(Lamentation and execution of James Longhurst)

Bona gent, tot pel que reso ja s’acosta.

Veniu i escolteu la meva trista història.

I quan us expliqui aquest relat,

Espero que actueu de bon grat.

Al cadafal de la presó de Horsemonger,

Per un cruel assassinat, se’m va condemnar.

James Longhurts és el meu nom,

I ara represento la vergonya i el dol.

He comès un terrible crim,

A prop de Guildforstown, a Churchillfield.

Va ser el passat vint-i-vuit de juny.

Vaig cometre el fet que aquest text recull.

Una nena innocent vaig matar allà,

I amb un ganivet la vida li vaig esquinçar.

La pobra Jane Sax, en un dia fatal,

Amb set anys li vaig llevar la vida d’un salt.

Ella estava en un camp de Churchill,

I vergonyosament la vaig envestir

I jo covard, el ganivet vaig agafar

Per la vida de la pobre nena arrabassar.

La vaig apunyalar al coll, i la sang va brollar

I en el seu dolor la vaig abandonar.

Per aquest acte cruel se’m van emportar

I tal com llegiu em van sentenciar.

A Kingston m’han jutjat per assassinat.

Ai si pogués canviar el passat!

La pobra Jane havia demanat ajuda.

I en David Ensor va intentar estar a l’altura.

Mentre em poso dempeus com un desgraciat,

I llepo la sang que a les mans m’ha quedat.

El jutge va dir: James Longhurst, ets culpable!

Aniràs d’aquí cap a Londres, canalla!

A Horsemonger t’espera el teu destí,

I hi trobaràs la mort, per fi.

Aquí a la meva cel·la jec ara

Amb un estat d’ànim deplorable.

No puc descansar ni de dia ni de nit

Només veig el cos de la pobra Jane arraulit.

Els meus pobres pares em van venir a visitar

I el meu cor, en veure la seva pena, es va trencar.

Les llàgrimes els queien com cascades

Mentre a Déu misericòrdia li demanaven.

Espero que ningú els assenyali

Mentre jo descanso al meu etern llit.

Adéu a tothom: sona la campana.

Tingues pietat, Déu, de la meva ànima.

Bonnie Parker

Bonnie Parker

Qui? Bonnie Parker va néixer a Texas i era la segona de tres fills. Era una de les millors estudiants del seu institut i destacava en ortografia, redacció i oratòria. Abans de fer els 16 anys es va casar amb un company de classe, Roy Thornton. Es van separar, però no divorciar, tres anys després del casament, l’any 1929. Thornton tenia massa problemes amb la llei i sovint s’absentava de les seves obligacions. L’any 1930 va conèixer en Clyde Barrow, amb qui va formar la parella de bandits més famosa de la Gran Depressió americana. La seva habilitat per la lectura i l’escriptura es veu reflectida en alguns poemes que va escriure durant els anus de les emboscades i atracaments.

Quan? 1932 (any dels primers atracaments i les primeres morts) – 1934 (any en què els van matar).

On? Centre i sud dels Estats Units (Texas i Louisiana, bàsicament).

Què? Juntament amb Clyde Barrow, van ser una famosa parella de gàngsters que actuaven durant la Gran Depressió. Van aixecar una gran polseguera entre els habitants de les zones en què actuaven, perquè sovint se’ls veia com uns Robin Hoods, tot i que la premsa no deia el mateix. Sovint també s’ha idealitzat la seva relació com a una història d’amor èpica. Ara bé, la realitat, més enllà del mite, és que solien robar a petites botigues i gasolineres rurals.

Com? El 1932 Clyde surt de la presó en què havia estat sentenciat per petits furts. Aquell mateix any reuneix el que posteriorment es va conèixer com la banda de Barrow i comencen a delinquir amb petits atracaments a botigues i gasolineres. Més tard, quan van aconseguir prou diners i armament van passar a atracar bancs. L’any 1934, la Bonnie i en Clyde van morir tots dos a mans de 6 policies que els van aconseguir emboscar.

Per què? Era l’època de la Gran Depressió americana i la gent vivia amb precarietat. Tant la família de la Bonnie com la d’en Clyde eren molt humils i veien com havien de treballar molt, per guanyar molt poc. La Bonnie havia treballat com a costurera i com a cambrera en situacions deplorables abans de conèixer en Clyde. S’ha d’entendre el context de pobresa i poques oportunitats, que hi havia en aquell moment.

Comentaris sobre el text: La Bonnie va escriure la “La història de Sal, la suïcida” (“The Story of suicide Sal”) l’any 1932 en trossos de paper esparracat mentre estava retinguda provisionalment a la presó de Kaufman, a Texas. El poema es va publicar a la premsa després d’un atac protagonitzat per la parella de bandits a Joplin, Missouri, el 13 d’abril del 1933. Sembla que li podria haver caigut a la mateixa Bonnie durant la fugida.

“The Trails End” traduït al català com “La fi dels senders”, se’l coneix també per “La història de la Bonnie i en Clyde”. La Bonnie el va escriure aproximadament un mes abans de morir a mans de la policia. En canvi, no se sap quan va escriure “La noia de carrer” (“The street girl”) exactament, però és el seu poema més polèmic. El relat es va trobar quan la Billie Parker Moon, germana de la Bonnie Parker, va morir. Se sap que l’autoria era de la Bonnie perquè estava signat. S’ha especulat molt sobre el poema i s’ha arribat a vincular amb la prostitució i les drogues. Si bé és se sap del cert que la banda sovint flirtejava amb estupefaents mai s’ha demostrat que la Bonnie es prostituís en cap moment de la seva vida. Sovint s’ha vinculat també amb un altre escrit titulat “The prostitutes conventions” (“La convenció de les prostitutes”), per la semblança en el contingut i la forma, però aquest últim no anava firmat. Molts han atribuït l’autoria a la Bonnie, però són molts més els que en desmunten el vincle.

La història de la Sal, la suïcida, 1932

(The story of suicide Sal)

Tots dos tenim una bona “coartada”

Per haver acabat a la “garjola”.

Tot i que molt pocs tenen una excusa clara

Per poder entendre aquesta història.

Hi ha dones que perden l’honor

En barrejar-se amb gent de males vides.

Encara que t’expliquin la seva pròpia versió,

No sempre es pot donar per bones.

Des que visc en aquesta “illa”

Sento relats de les noietes de la vila,

Per, només una història m’ha semblat interessant i certa,

i és la història de la Sal, la suïcida.

La Sal era una noia d’extraordinària bellesa,

Tot i les seves faccions rudes i aspres.

Mai s’havia desviat del seu deure,

i tot li sortia tal com esperava.

Un dia la Sal em va explicar la seva història,

D’abans d’haver estat alliberada.

Jo us la vull explicar a vosaltres

Tal com ella me l’havia confiada.

Vaig néixer en un ranxo a Wyoming

On ningú em tractava com l’Helena de Troia.

Em van ensenyar que les “porres manen”

I vivia entre vaques tot i ser una noia.

Així que vaig abandonar la llar per la ciutat

Per jugar amb aquell boig rebombori

Sense saber que una noia de camp

Mai hi trobaria el seu lloc idoni.

Allà em va seduir l’estil d’un malfactor,

Un assassí a sou de Chicago.

Vaig sucumbir al boig amor,

I encara ara per ell els plats trencats pago.

Durant un any vàrem ser molt feliços.

Malgastàvem i disposàvem de tot el que era aliè.

Em va ensenyar la vida dels baixos fons,

I és que en Jack era el Déu dels meus anhels.

Vaig aconseguir una feina al banc.

Jo vaig ser el peó en línies enemigues.

Allò era l’oficina de l’afany,

I per a la banda, seria una mina.

Vuitanta dels grossos sense problemes.

En Jack va ser l’últim de sortir amb botí,

I va ser quan el caixer li va ensenyar el revòlver,

I es va veure obligat a jaure a terra a la fi.

Sabia que tot era qüestió de segons,

Ja que segurament el matarien a trets.

Així que vaig fer una bona escenificació

I li vaig prendre la pistola al caixer.

Em van arrossegar fins a la presó,

I em van dir que em carregarien el mort.

El meu muntatge i interpretació,

Només els havia semblat un simple joc.

La policia ho va qualificar de premeditat.

Van dir que era una feina feta des de dins.

Però em vaig negar a parlar

Dels baixos fons i de tots els fils.

La banda va contractar un parell d’advocats,

Els millors “xerraires” de la ciutat.

Però poca cosa se’n treu de diners i lletrats,

Quan l’oncle Sam no està de la teva part.

Em van acusar de còmplice de la banda,

I em van jutjar pel pes del meu pecat.

Els “dotze bruts” em van declarar culpable,

I això eren entre cinc i cinquanta anys sota cadenat.

Com a bona gent, vaig acceptar la pena,

I mai vaig xerrar més del compte.

Però en Jack no va complir la promesa

Que la meva fuga seria històrica.

Per abreujar una història llarga i trista,

Cinc anys ja han volat

Sense rebre ni una trista carta.

Ja em pensava que l’havien matat.

Ara no fa gaire vaig saber

De veu d’un tal Lyle de la garjola

Que en Jack i la seva xicota tornava a ser

Immersos en una vida de gàngster i pistola.

Si mai tornés a rescatar-me,

Encara que fos pobre com una rata,

Oblidaria aquest infern en què em va fer caure

I l’estimaria fins a arribar la nostra data.

Però, per descomptat, mai no tornarà,

Ja que viu sense temors amb la seva nena.

A mi només em resta esperar la meva hora,

O empassar-me els cinquanta anys de pena.

Demà ja hauré trobat la sortida,

I avui les regnes penso agafar.

No m’importa si m’enganxa la cadira elèctrica,

En aquesta illa, en aquest indret llunyà.

De bon matí, les portes de ferro s’obriren

Perquè una dona com jo en pogués sortir.

Vaig fugir d’aquell indret

Amb l’assassinat pintat al meu rostre desvergonyit.

Ho vaig llegir al diari, no fa pas gaire:

Una jove de l’East Side a matar disparava.

Quan el fum es va esvair del tot,

Dues persones dels baixos fons van ser trobades.

Així s’explica en una història de perills

Sobre un gàngster que havia abandonat la seva

estimada.

Però dos dies després un fusell posava fi

A la història de la “Sal, la Suïcida”.

La fi dels senders, 1934

(The Trails End)

Ja deveu haver llegit la història de Jesse James

De com va viure i va acabar

Però si encara teniu ganes

De llegir altres coses,

Aquí teniu la història de la Bonnie i en Clyde.

La Bonnie i en Clyde són ara la banda dels Barrow

Estic segura que tots n’heu llegit alguna cosa,

Com roben i atraquen;

I aquells que els delaten,

Se’ls sol donar per gent moribunda o morta.

No són tan cruels com es diu,

Hi ha moltes mentides a les cròniques.

Són de natura cruel,

I odien totes les lleis

Igual que els infiltrats, els espies i les rates.

Els diuen assassins de sang freda

Diuen que són despietats i malvats.

Però jo us diré amb sinceritat

Que una vegada vaig conèixer en Clyde,

Quan era sincer, honest i honrat.

Però la policia l’assetjava;

I el detenien una vegada i una altra,

En una cel·la el solien retenir,

Fins que un dia em va dir,

“Sortiré d’aquí,

I me’ls trobaré a tots a l’infern”.

La carretera estava mal il·luminada

Sense cartells que els guiessin.

Així que finalment van decidir

Que no es rendirien abans de morir

Encara que tots els camins es tanquessin.

La carretera és cada cop més fosca.

Gairebé no es veuen ni els forats.

Però és una lluita d’home contra home.

I sempre s’ha de lluitar fins a la mort

Perquè ja se sap que no hi haurà llibertat

Hi ha gent que ha patit per amor

Hi ha gent que s’ha mort de cansament.

Però penseu que al cap i a la fi;

Els nostres problemes són petits

Comparats amb els de la Bonnie i en Clyde.

Si s’assassina un policia a Dallas,

I no tenen cap pista ni indici,

Si no poden trobar un culpable,

Simplement netegen la pissarra,

I culpen la Bonnie i en Clyde d’inici.

Només hi ha dos crims comesos a Amèrica

Que no s’acreditin a la banda dels Barrow.

Mai van estar implicats

En cap demanda de rescat

Ni a l’atemptat de l’estació de Kansas. 3

Un repartidor de diaris va dir-li al seu company:

“Tant de bo atrapin ben aviat el vell Clyde.

Durant aquests temps complicats.

Podríem fer un bon calaix

Si es carreguen cinc o sis policies”.

L’informe encara no ha arribat a la central

Però avui m’ha trucat per dir-me, en Clyde

“No et fiquis en cap embolic,

Que ja no treballem de nit,

Ara ens sumarem a la NRA”. 4

Des d’Irving fins al viaducte de West Dallas

Es coneix com la Gran Divisió.

On les dones són dolces

I els homes són homes.

És on la Bonnie i en Clyde no reben cap pressió.

Si intenten ser bons ciutadans,

I troben un bon pis moblat,

Després de tres llunes,

Ja se’ls convida a la lluita,

I les metralletes fan un bon esclat.

No creuen que siguin més intel·ligents i pobres que

d’altres

Saben que la llei sempre guanya.

Ja els han disparat abans

Però sempre sense estralls.

Tot i això, saben que la mort és el preu pel pecat.

Un dia cauran tots plegats,

I els cossos romandran per sempre units.

Per a alguns serà dolorós,

Per a la llei un dia gloriós

Però per a la Bonnie i en Clyde serà la fi.

La noia de carrer, data inexacta

(The Street Girl)

No vols pas casar-te amb mi, amor,

Perquè només soc una noia del carrer.

I tot i que és molt tendre que m’ho demanis

Si ho féssim, te’n penediries l’endemà mateix.

Fa temps, m’hauria agradat sentir-te,

Abans que em consumís aquesta vergonya.

Però no seria just per a tu, amor,

Els homes riuen de la meva persona.

Allà, a la granja de Nebraska

Potser t’hauria acceptat

Però pensava que el món era un joc de canalla

Amb tot d’homes de Pare Noel disfressats. 5

Vaig canviar la meva antiga llar per la ciutat,

Per jugar en un remolí de brutícia i bogeries

Sense saber que ningú sentia llàstima

Per una d’entre tantes noies.

Creus que encara soc bonica, amor,

Però ja no. Estic ensangonada i desmillorada.

I és que si visqués al mateix ritme que jo

Fins i tot Helena de Troia es veuria devastada.

Però el dia que vaig marxar del camp

Amb els cabells rinxolats fins a mitja esquena,

Al llarg i ample de la ciutat

Mai havien vist una noia tan esvelta.

No vaig trigar a aconseguir una feina de corista.

Només s’havia de ser guapa i tenir un cos en bon estat.

Cada nit marxava amb un desconegut diferent,

I els oferia els meus petons càlids i apassionats.

Podria haver-los venut per una fortuna

A algun vell generós i adinerat

Però el jovent també busca la joventut per amant

I jo no sabia de la missa la meitat.

Em va seduir l’estil d’un ionqui

Un noi prim que va caure als peus de la blanca dama 6

I aquells somnis en el suc d’una rosella

Em van sotmetre abans de poder aturar-me.

Però si ell m’estimava, no m’importava res més.

Era una delícia quan amb els seus braços m’envoltava.

Però aquell ardor es va refredar i ell em va deixar

I en un fumador de Chinatown abandonada em trobava.

Bé, no em va importar el que va passar,

Perquè un xinès em va allotjar.

I allà baix, en un tuguri infernal,

Per opi i per a l’Ah-Sing vaig començar a treballar.

Ah, però ja no soc cap ionqui…

La policia va arribar i em va detenir un dia

I em van donar l’únic remei que no falla:

Una illa perduda en una deserta badia.

No em vingueu amb la canterella de corregir-me.

Una noia gairebé mai torna a la granja i al tancat,

Són tantes les que volen i esperen

El moment de sortir del camí marcat.

Un home pot trencar tots els manaments

I, tot i això, el món l’ajudarà.

En canvi, una noia que s’enamori de qui no li convé

Es converteix en una pària allà on va.

Així que ja ho veus, oi que sí, amor?

Em casaria amb tu ara mateix, si pogués,

I tornaria amb tu al camp ara mateix.

Però sé que no serviria de res,

Perquè no soc res més que una pobra dona marcada

I no puc enterrar el meu passat.

Adéu, i que Déu et beneeixi per demanar-m’ho,

Però em quedaré aquí, al carrer, fins al final.

Peter Thomas Anthony Manuel

Peter Thomas Anthony Manuel

Qui? Peter Thomas Anthony Manuel va néixer l’any 1927 a Nova York, però era de família escocesa. L’any 1932 la família va tornar cap a Escòcia i es va instal·lar a Birkenshaw, a Lanarkshire. Sabem que de petit i de jove va ser víctima d’abusos a l’escola per part dels companys. Amb deu anys ja havia passat un parell de vegades per comissaria per petits furts i, arribats als 16 anys, va cometre una sèrie d’atacs sexuals, fet que li va servir per passar 9 anys a la presó de Peterhead. L’any 1955 va tornar-se’l a condemnar per violació, però va sortir-se’n sense cap pena. Finalment el 1956 van començar els atacs.

Quan? Va actuar entre els anys 1956 i 1958, fins que se’l va capturar i executar.

On? Lanarkshire, sud d’Escòcia.

Què? Peter Thomas Anthony Manuel va ser un assassí en sèrie que va matar a set persones a Lanarkshire, al sud d’Escòcia. Les investigacions posteriors a l’arrest no descartaven dues víctimes més, tot i que mai se’n van trobar els cossos. La premsa el va batejar amb el nom de La Bèstia de Birkenshaw. Se’l va condemnar a mort a la forca i finalment se’l va executar l’any 1958. Com a curiositat, Manuel va ser el segon presoner executat a la presó de Barlinnie de Glasgow.

Com? El seu modus operandi era el de violació i després assassinat. La seva primera víctima mortal va ser Anne Kneilands, de 17 anys. La va assaltar, violar i finalment la va matar a cops. La van seguir tres dones de la família Watt, Marion Watt (de 45 anys), Vivienne Watt (la filla de la Marion de 17 anys) i Margaret Brown (la germana de la Marion de 41 anys). En aquest cas, el principal sospitós va ser el marit de la Marion durant un temps, fins que es van trobar proves d’assalt a la casa on hi havia les tres dones. Totes tres van morir d’un tret. Sydney Dunn, una taxista de Newcastle upon Tyne va ser la següent víctima del criminal. També va morir per impacte de bala. Dies més tard, el cos d’Isabelle Cooke, de 17 anys, es va trobar totalment nu i amb signes de violència en un camp proper a una escola de dansa, on sembla que la noia assistia. Va morir estrangulada. Els últims van ser la família Smart. Peter (el pare, de 45 anys), Doris (la mare, de 42 anys) i Michael (el fill, de 10 anys) els va matar amb un tret a dins la llar de la família. Manuel es va quedar a viure a la casa dels Smart durant més d’una setmana, lloc on, finalment, se’l va capturar.

Per què? Mai va transcendir el motiu d’aquesta violència. Comentaris sobre el text: Tot i que, de nou, podria semblar una balada de lament, en aquest cas estem davant d’un poema de confessió real, escrit per l’autor dels crims. Tot i que hi podem veure una certa prepotència, cal destacar que s’anomena monstre a ell mateix. No se sap si patia algun tipus de remordiments o perquè havia après a diferenciar el bé del mal. En el poema, admet els assassinats i fins i tot els nomena. El poema es va trobar entremig dels papers que custodiava Duncan Mackenzie, director del centre penitenciari de Barlinnie, on van executar el criminal, però no es va fer públic fins a principis del segle XIX. De moment, l’original encara està enmig d’aquests papers, tot i que MackKenzie es va jubilar l’any 1974 i va morir pocs anys després.

Confessió, 1958

(Confession)

Em dic Peter Anthony Manuel

I a la presó de Barlinnie em trobo

A l’espera d’un jurat d’un Tribunal Superior

Per sentenciar-me i fixar el dia que moro.

Conec el veredicte del jurat,

I em sentenciarà a mort,

Perquè soc Peter Anthony Manuel

La bèstia més immunda d’aquest lloc.

Sé que heu llegit els diaris

I ho sabeu tot dels meus pecats.

No he provocat la mort d’una persona

Sinó que en són 9 els que he matat.

No busco simpatia

Per si no te n’has adonat

Soc en Peter Anthony Manuel,

Un rèptil disfressat.

Vaig matar la Isabella Cooke

I la petita Anne Knielands també.

Vaig disparar als Watts i als Smarts,

I vaig executar en Sydney Dunn al carrer.

Vaig fer aquestes gestes sense dubtar ni un segon,

I, per això, la llei em veia com a culpable.

Soc en Peter Anthony Manuel,

I en Birkenshaw em consideren una rata.

Em pregunto qui serà el meu botxí,

Des que en Pierrepoint 7 va desaparèixer.

Però el dia de la meva mort,

Per força l’hauré de conèixer.

Aquell dia ser que esmorzaré

Però sé que ja no hi haurà dinar.

Perquè la llei ha de tenir la seva lliure de carn

I només una vegada em poden penjar.

I quan estigui mort, m’enterraran

En una fossa de calç cremant.

Però el meu nom perdurarà

En el llibre de la història criminal.

I quan escriguin el meu epitafi

Aquestes paraules s’hi hauran imprès:

Aquí hi ha Peter Anthony Manuel,

El Frankenstein escocès.

Charles Manson

Charles Manson

Qui? Charles Milles Maddox va néixer als Estats Units l’any 1934 i va morir per causes naturals a la presó estatal de Califòrnia, Corcoran, l’any 2017. La mare de Manson el va tenir amb 16 anys, sembla que d’un pare militar. No obstant això, el nom de Manson el va heretar del seu pare adoptiu. La infància de Charles Manson no va ser fàcil. La seva mare i el germà d’ella anaven entrant i sortint de la presó per furts, assalts i una violació. Manson explicava que fins i tot la seva mare, qui patia alcoholisme, havia intentat vendre’l a canvi de cervesa. Després va passar per diferents cases d’acollida, però de seguida es va escapar del sistema per tornar amb la seva mare. Com que ella el va rebutjar va començar a viure pels carrers. Va anar entrant i sortint de presó per furts, segrestos i altres delictes. A la llarga, es va casar i va tenir un fill (tot i que aquest es va acabar suicidant de gran). Quan va sortir per primera vegada de la primera condemna a presó va fundar La Família, la secta que, posteriorment, va cometre els famosos assassinats.

Quan? Tot i que va cometre incomptables crims i delictes, se’l coneix per ser el fundador de La Família. La Família va actuar a finals dels anys 60.

On? Califòrnia, Estats Units.

Què? La Família va ser una secta dirigida per Charles Manson. L’any 1968 ell i la resta de membres es van establir al Ranxo Spahn, un escenari on s’hi havien gravat molts westerns. La Família vivia de delinquir, però va guanyar més notorietat amb els assassinats de Sharon Tate i quatre persones més el 9 d’agost del 1969. Els autors dels crims van ser Charles Watson, més conegut com a Tex i tres membres més de la secta. No obstant això, actuaven sota les ordres de Manson. Més enllà dels crims, van cometre múltiples agressions i violacions.

Com? La Família Manson malvivia en el Ranxo Spahn gràcies a robatoris i furts, però lluny d’estar satisfets amb les seves vides, es distreien amb altres delictes i crims com assalts, violacions i agressions. Manson es va obsessionar amb la cançó Helter Skelter de The Beatles fins al punt de convèncer La Família que Helter Skelter era una paraula per definir la revolució racial imminent. La mort de Martin Luther King el 1968 i altres aldarulls van fer que Manson s’aixequés com un profeta per a la Família i li va donar més credibilitat per exercir encara més força sobre els membres i fer-los cometre els crims que van cometre.

Per què? La Família practicava una religió propera a la cienciologia, i actuaven sempre influenciats pel líder, Charles Manson, qui ja tenia un historial de delictes força llarg.

Comentaris sobre el text: Manson va escriure el poema “A poem about an old prison man” quan ja complia condemna després dels crims comesos per La Família. En aquest poema, però, no queda clar si parla d’ell mateix o d’un company que estava al corredor de la mort, ja que fa servir pronoms tant en primera persona del singular com tercera. “Always is always forever” també és coneguda com “I’ll Never Say Never to Always” i va ser una cançó composta pel mateix Manson. A tall d’anècdota, aquesta lletra apareix cantada per un grup de dones durant 39 segons a la pel·lícula de Quentin Tarantino, Once upon a time in Hollywood (2019).

Un poema sobre un home vell de la presó, data inexacta

(A poem about an old prison man)

Una espera al corredor de la mort.

Gent que vesteix amb granotes.

Em porten a la cambra de gas.

Un altercat de peus.

El van portar a través del passadís

Sentia el batec del cor de tothom.

El centre de control de l’ànima.

Porres i tons retros.

Unes ungles encarnades.

Una vegada, al teu voltant.

Al teu voltant, bum, bum.

Estalvia el meu aire, estalvia el meu aire.

El meu aire, el meu aire.

Aire, aigua, arbres.

Màquines que es mengen la nit.

Energia en moviment.

Incendis nuclears.

Reactors que cremen a la meva porta.

Els focs de l’infern ja cremen.

Vine cap a casa.

Ho pots veure.

Ho pots dir.

Què dius?

Que de veritat t’encanta aquest lloc?

Sempre és sempre i per sempre, 1970

(Always is always forever)

Sempre és sempre i per sempre.

Sempre que un sigui un.

Dins un mateix, per al teu pare.

Tot no és res, tot no és res, tot és un de sol.

Ja és hora que posem el nostre amor darrere teu.

La il·lusió només ha estat un somni.

La Vall de la Mort i et trobaré.

Ara és quan fa un raig de sol,

Així que porta’ns la perfecció jove,

I així ja no hi haurà res més,

Ni roba, ni llàgrimes, ni gana.

Pots veure-ho, pots veure que pots ser.

Sempre és sempre i per sempre.

Sempre que un sigui un.

Dins un mateix, per al teu pare.

Tot no és res, tot no és res, tot és un de sol.

Albert DeSalvo

Albert DeSalvo

Qui? Albert Henry DeSalvo va néixer el 1931 i va morir el 1973 per ferides d’arma blanca a la presó de Walpole. Va néixer a Massachusetts, als Estats Units. El seu pare era un alcohòlic violent que sovint torturava la mare. En algun moment DeSalvo va afirmar que el seu pare li havia trencat els dits i li havia arribat arrencar algunes dents a la seva mare. També havia fet que els seus fills presenciessin escenes de sexe amb prostitutes que el mateix pare portava a casa.

DeSalvo va començar de molt petit a cometre petits furts, però de seguida la violència va escalar en el moment de torturar diferents animals que trobava pel barri. Quan va arribar a l’adolescència, el seu pare el va vendre, juntament amb la seva germana, a un agricultor de Maine per 9 dòlars. Tots dos se’n van escapar i van tornar a casa. Allà, el pare els va instruir amb robatoris més grans i amb 12 anys, Albert DeSalvo trepitjava la presó per primer cop. Després d’entrades i sortides de presons i internats, finalment es va allistar a l’exèrcit, d’on se’n va retirar anys més tard amb honors.

Quan? Els assassinats van ser entre el 14 de juny del 1962 i el 4 de gener del 1964.

On? Boston, Estats Units.

Què? Albert DeSalvo és molt més conegut pel mal nom que li va donar la premsa: l’Estrangulador de Boston. Va assassinar 13 dones.

Com? Durant els anys 1962, 63 i 64, 13 dones de l’àrea de Boston i d’edats que anaven dels 19 als 85 van morir a mans de DeSalvo. L’únic aspecte que tenien en comú era que totes eren solteres. La majoria de les dones van ser víctimes de violacions i després les estrangulava amb la seva pròpia roba, tot i així la causa de mort no sempre era l’asfíxia. La víctima de 85 anys va morir per un atac de cor mentre era atacada. Hi havia dues víctimes més que tot i tenir marques d’estrangulació també presentaven ferides d’arma blanca. També es va saber que o bé coneixien l’atacant o bé es guanyava la confiança de les víctimes perquè mai va fer servir la força per entrar als domicilis on les atacava. Hi va haver una última víctima que va ser agredida per un home que es va fer passar per un treballador de manteniment, tal com ella va afirmar. Un cop dins el seu pis, la va lligar i la va violar, però no la va matar. Se’n va acomiadar dient-li “em sap molt de greu”. La dona va identificar el seu atacant i va senyalar DeSalvo. Al principi DeSalvo negava estar implicat en els casos, però durant una sessió d’hipnosi va revelar certs aspectes dels atacs que encaixaven amb la investigació policial i que en cap moment s’havien fet públics abans. Se’l va sentenciar a cadena perpètua l’any 1967 i poques setmanes després va aconseguir escapar-ne amb dos companys més. Tres dies després va trucar al seu advocat i es va entregar de nou. Se’l va traslladar a la presó de màxima seguretat de Walpole on va morir víctima de diferents punyalades. Mai es va trobar el culpable de la mort d’Albert DeSalvo. Abans de saber la identitat real de l’assassí en sèrie, i durant la investigació policial, al criminal se’l coneixia pel malnom de l’Estrangulador de Boston, nom que li va donar la premsa.

Per què? Encara avui dia continuen havent-hi certs dubtes sobre si DeSalvo és l’autèntic criminal. Les sessions d’hipnosis van acabar sent dubtoses, i tot i que ell sabia aspectes de la investigació que mai van transcendir, tampoc acabava d’encaixar del tot amb el perfil que s’havia elaborat. Si realment va ser el culpable, no se’n sap el motiu evident.

Comentaris sobre el text: El cos d’Albert DeSalvo es va trobar a la infermeria de la presó. Havia estat apunyalat diverses vegades directament al cor. A la cel·la del criminal s’hi va trobar aquest poema que es creu que havia escrit un temps abans de morir.

Sense títol, 1973

Aquí teniu la història de l’Estrangulador,

però encara poc coneguda,

L’home que afirma haver assassinat tretze dones,

Tant de joves com d’adultes.

L’escorredís estrangulador per allà va,

I on les seves ganes de viatjar l’envien, ningú ho sap.

Va topar amb la llum del dia,

Sense ni deixar cap pista.

Joves i grans, tenen els llavis tancats,

El seu secret de la mort no serà mai revelat.

Tot i que té la ment emmalaltida,

És massa intel·ligent perquè el trobi la policia.

Desvelar el seu secret li portarà fama,

Però carregarà la família amb una vergonya no desitjada.

Avui dia està en una cel·la a la presó,

I només li queda un secret per dir en el seu interior.

La gent de tot arreu segueix dubtant

Si l’estrangulador és a la presó o pels carrers voltant.

Jim Jones

Jim Jones

Qui? James Warren Jones va néixer a Indiana, Estats Units, el 1931 i va morir a Guyana el 1978 de suïcidi. Després d’una infància i adolescència d’allò més normal, Jones es va graduar a la Universitat de Richmond (Indiana) i es va convertir en predicador l’any 1950. L’any 1954 va fundar un nou corrent religiós que va finançar amb la venda de micos i altres animals. Wings of Deliverance (Ales d’Alliberament) és el nom que li va donar, però més li va canviar el nom per El Temple del Poble. De seguida va guanyar molts adeptes, i el que el va fer realment popular va ser el fet que no diferenciava races en un moment en què a Amèrica hi havia un problema molt greu de racisme. Va publicar un llibre titulat La lletra mata en què denunciava les atrocitats de la Bíblia i on es declarava una encarnació de Jesús, Akhenaton, Budha, Lenin i el Pare Diví. Finalment, el grup, que havia començat com una branca del cristianisme, se’n va anar desvinculant progressivament fins a un culte personal a Jim Jones.

Quan? L’any 1977 el culte es va traslladar a viure a Guyana, en una petita població que van batejar amb el nom de Jonestown. El 1978 va ser la fi del culte.

On? Jonestown, Guyana.

Què? Jim Jones és conegut per haver induït prop d’un miler de persones al suïcidi.

Com? L’any 1977 prop d’un miler de membres del Temple del Poble, juntament amb el seu líder, es van traslladar des de San Francisco a Guyana. Se sap que Jones va planificar aquesta fugida per evitar una investigació d’evasió d’impostos. Un cop instal·lats a Guyana va fundar una propietat agrícola que va batejar amb el nom de Jonestown.

Al cap de poc temps, hi va haver les primeres persones que van abandonar la secta. Aquells que van aconseguir fugir-ne van explicar a les autoritats que havien arribat a patir pallisses, vexacions i fins i tot havien presenciat assassinats, però ningú els va creure.

L’any 1978, el congressista nord-americà Leo Ryan va viatjar a l’assentament per tal d’investigar les denúncies de maltractaments que hi havia hagut. La delegació va arribar-hi el dia 14 de novembre i hi van passar uns dies. Al matí del 18, algú va intentar disparar el congressista. Va ser llavors que la delegació va decidir marxar i es van emportar 20 membres del culte que havien demanat abandonar el lloc. Quan anaven per agafar un avió, una furgoneta va obrir foc i va matar cinc persones, entre els quals hi havia el congressista, un membre que fugia del culte i tres periodistes. La resta van aconseguir escapar.

Aquell mateix dia, Jim Jones va fer un discurs per a tots els seus adeptes inspirant-se amb el líder dels Panteres Negres, Huey Newton. El discurs el va titular “Suïcidi revolucionari”. Aquell mateix dia va forçar els 914 membres que quedaven de la secta a cometre suïcidi, entre els quals hi havia uns 270 menors. Jones els va fer veure una beguda que contenia cianur. Tot i així, hi va haver gent que s’hi va negar i se’ls va injectar el verí per la força o bé se’ls va matar a trets.

Per què? James Jones era un predicador. Va esdevenir el centre d’atenció i s’hi sentia còmode. Tot i que tenia un discurs proper al comunisme i a unes idees força modernes per l’època, no acceptava que la gent pogués deixar de seguir-lo i el seu caràcter va anar apropant-se més al d’un tirà que al d’un líder.

Comentaris sobre el text: El text següent el va escriure Lynetta Jones, la mare de James Jones. El va escriure l’any 1975, poc abans de prendre la decisió de marxar. Ella va pujar el seu fill gairebé sola i se la considerava un exemple de força a seguir entre la gent del culte. Admirava el seu fill per sobre de tot i li va dedicar aquest poema. En el poema, podem apreciar com la mare idolatrava la figura en què el seu fill s’havia convertit.

La balada del moviment de Jim Jones, 1975

(The ballad of the Jim Jones Movement, de Lynetta Jones)

Des que era ben petit mirava al cel enllà

I va decidir que no hi havia res que em sentís plorar.

Com que va acceptar la veritat, i no es va deixar

enganyar,

Va declarar que en mi creuria, d’ara endavant.

Va prendre nota dels oprimits, del seu dolor i patiment,

I anhelava el dia en què tindrien un demà diferent.

Sabia que el racisme i la injustícia que van aguantar

canviarien.

Aquesta era la seva gent i havien de ser lliures.

Molts havien begut d’aquella copa amarga: racisme,

injustícia i pobresa.

Però mai suficient per tenir prou coratge per aixecar-se.

Va inclinar el cap ple de patiment

Perquè sabia que encara hi hauria molt dolor fins a

arribar a un demà diferent.

Però va alçar el cap com un símbol socialista

I va cridar, doneu-me les preocupacions i la victòria serà

nostra.

Sí, aquí n’hi ha una, m’hi apunto, anem-hi.

I ell va venir sol, ningú tret d’ell va ser-hi.

Ningú el va voler entendre, tot i haver-se preocupat per

a tothom.

Així que el seu poble escollit varen ser els oprimits, els

pobres i aquells que estaven sols.

Van agrupar desvalguts, cansats i perduts,

Perquè semblava que no importava com d’equivocats

estaven a ningú.

Així que va idear un pla.

I per tal que ho poguessin entendre, els ho va explicar.

Els va mostrar que li importaven molt i que el seu amor i

poder no es podien comparar a res.

Va fer-los saber que ell també havia begut d’aquella copa

amarga,

I que havien crucificat el seu cos i que la seva ànima

havia estat salvada.

Tota la seva vida havia lluitat per la justícia i la igualtat, i

que units, el seu poble aconseguiria la llibertat.

Va involucrar-se amb tots els problemes, i va satisfer

totes les necessitats,

I la gent va declarar que Déu és un salvador de veritat.

No sempre havia estat així, però.

Així doncs, tots podeu ser déus com jo.

Quan en tingueu prou de la copa amarga,

Aleshores sereu crucificats i finalment la vostra ànima

salvada.

Va fer saber a la seva gent que no se’l podia comprar ni

utilitzar.

Que ja va pagar el preu i no li quedava cap deute per

liquidar.

No va considerar ningú un amic i mai va reclamar un

lloc,

Només anhelava llibertat i no es volia deixar portar.

Però els seus enemics han decidit que la seva gent no

hauria de saber què és al llibertat,

I que mai no haurien de conèixer l’alegria de la igualtat.

Així que l’enemic va irrompre durant la nit

Amb l’esperança d’arrabassar-los la vida i el somni

destruir.

Però el seu protector es va personificar.

Va saltar a primera línia i va cridar és a mi a qui heu

d’agafar.

I dels racons de la terra, un poble unit es va alçar.

Junts, forts en batalla, preparats i declarats, ningú amb

nosaltres mai podrà.

Hem arribat lluny i units el nostre enemic podrem

derrotar.

Es va dirigir cap a ells amb una salutació altiva,

Ja que llavors va saber que la veritat estava assolida.

Estaven molt units en el coneixement del socialisme

diví.

Llavors, l’enemic es va adonar que la victòria ja

estava perduda, i la lluita no servia per a res.

Aquesta gent ja n’ha tingut prou amb una copa amarga.

Estaven disposats i a punt per alçar-se.

Ted Bundy

Ted Bundy

Qui? Theodore Robert Cowell Bundy va néixer l’any 1946 i va morir l’any 1989 a la cadira elèctrica. Fill d’un veterà de guerra que no va arribar a conèixer mai. Va ser la seva mare qui el va criar sempre tota sola. La família de la dona sempre es va encarregar de fer-los saber, a mare i fill, que era un fill il·legítim i que per tant eren una vergonya. Quan ell va complir els 4 anys, la seva mare es va casar amb Johnny Bundy, qui li va donar el cognom, i es va convertir en el germà gran de quatre nous membres de la família.

Va ser un estudiant brillant i es va graduar amb molt bones notes a la Universitat de Washington i a la de Puget Sound, a Tacoma. Es va graduar en Psicologia. Més tard es va matricular a Dret, però mai va acabar la carrera. Va mantenir una relació amb una noia durant els anys universitaris amb qui es va obsessionar, fins i tot després que ella el deixés. Més tard va mantenir una altra relació amb una dona divorciada que tenia una filla. Cap de les dues dones van sospitar de les activitats criminals de Bundy. De fet, mai ningú en sospitava, ja que a la universitat tenia una molt bona reputació, i després va estar involucrat amb una gran quantitat de tasques comunitàries. Fins i tot va rebre una medalla d’honor de la policia de Seattle per haver salvat un nen de 3 anys de morir ofegat.

Quan? L’any 1973 va ser el seu primer atac i van aconseguir fugir de la llei fins al 1978, moment en què la policia el va atrapar. L’any 1989 el van executar a la cadira elèctrica.

On? Vermont i Florida, Estats Units.

Què? Ted Bundy va ser un segrestador, violador i assassí en sèrie. Va arribar a confessar més de 30 crims i va ser objecte d’estudi de moltes investigacions de conductes criminals.

Com? El 4 de gener del 1974, va entrar a l’habitació de la universitat de Joni Lenz, de 18 anys, la va colpejar amb una palanca metàl·lica i la va violar. La noia va sobreviure amb seqüeles cerebrals permanents. Bundy tenia 27 anys. Només 27 dies després va atacar una altra estudiant de la universitat, Lynda Ann Healy, de 21 anys. Va utilitzar el mateix modus operandi, però quan la va tenir inconscient se la va emportar de la universitat. No es va trobar el cos de Healy fins un any després.

A partir d’aquest moment van seguir un nombre indeterminat de crims, i el nombre de víctimes va superar els 30, tot i que es pensa que podrien ser-ne força més. El seu modus operandi era el de segrestar, violar i finalment matar. Feia desaparèixer els cossos de les víctimes, sovint trossejats i enterrats en boscos i parterres.

Res va ser del tot fàcil amb Bundy. Va ser difícil connectar-lo amb tants crims i sovint se’l va jutjar només per certs robatoris o assalts. En certes ocasions va exercir d’advocat defensor d’ell mateix i en va sortir victoriós, però finalment se’l va poder relacionar amb molts més crims. Ell mateix, i sota altres condemnes, va arribar a confessar més de 30 assassinats. Al final, se’l va condemnar a pena de mort i l’any 1989 se’l va executar a la cadira elèctrica. Ted Bundy va ser un subjecte d’importància cabdal per a la investigació de conducta criminal i psiquiàtrica. Durant l’estada a la presó es va sotmetre voluntàriament a diferents entrevistes i testos. Se li va diagnosticar un grau molt elevat de psicopatia i gràcies a les proves i estudis que se li van aplicar es va poder avançar molt en l’estudi clínic d’aquesta malaltia.

Per què? És molt difícil poder determinar un motiu quan parlem de psicopatia. A grans trets, la psicopatia és una malaltia genètica neuronal que fa que qui la pateix tingui falta d’emocions com l’empatia, el remordiment i altres emocions socials. Aquest fet, combinat amb el desig irreprimible que segons Bundy patia va fer que, per a ell, fos gairebé una necessitat.

Comentaris sobre el text: L’any 1976, estant a la presó, i abans de la fuga que va protagonitzar el 1977, va escriure el poema “Night of days” i el va dedicar a l’Ann Rule, una autora americana del que es coneix com a true crime (crim real). L’Ann es va entrevistar més d’una vegada amb Ted Bundy i hi va establir una certa cordialitat. És l’autora de The Stranger Beside me (1980), un llibre sobre les seves trobades amb Bundy.

La nit dels dies, 1976

(Night of days)

Això no és una manera de ser.

L’home lliure ha de poder fer

I aquest hauria de ser el meu afer.

Parets que fan d’interlocutor.

Ecos pel corredor.

Somnis per somniar.

Una il·lusió la llibertat pot semblar.

Pensaments escrits sobre paper a mà.

Quan tires la cadena

L’aigua sorgeix neta

I fa tal soroll

Que la falta de privacitat dol.

El so de l’horari de nit.

Les rondes del carcerari.

No hi ha llibertat que esperi.

Els presoners són pallassos necis.

Així la nit passa lentament

Ni vi ni copes per a la gent

Ni noies en moviment

Només els nostres culs engabiats permanentment.

Jugar a cartes està força bé

Així, la nit, distret em manté.

La son arriba lentament

Llegeixo les paraules enterament.

Les escriptures porten tranquil·litat

I parlen de llibertat.

A Déu t’acaben apropant.

Soc aquí, encara que sembli estrany.

Però el Seu do és tan sincer

Que el sento molt proper.

Pietat i redempció

Sense cap mena d’excepció.

M’ofereix cert alleujament.

Carcerari, fes el que et vingui en ment.

No em pots causar cap dolor

Quan em crida el Salvador.

Miro cap al passat, aquell dia

I em pregunto què diria.

He perdut més de la meitat de la meva vida

Sense haver tastat la llibertat del dia a dia.

7.30 és l’hora de l’espectacle.

A aquella hora ningú se sent respectable.

Llet, farinetes i una torrada

No n’hi ha ni per alegrar-se’n.

Escombra 8 el terra.

Parla d’alguna meuca.

Sent el tro de les portes de la cel·la.

Fes el que se t’ordena.

Escolta els plepes

Parlar mentre presumeixen.

O escapa cap a costes alienes.

Vaig escriure una missiva

Que em va alleugerir una mica.

Paraules de l’exterior

Així és com mostro el caràcter orgullós.

Escric mots d’esperança,

I no són cap història vana.

Penso el que dic

Perquè on hi ha esperança, hi ha camí

I sé que seré lliure a la fi.

Dormo bastant

Però no pas com cal.

Mentre dormo estic bé

El malson és fugisser.

Ni els barrots ni els crits

No figuren somnis endins.

No fumo cigarretes

Ni tinc idees tristes.

Del son, una alliberació

I és una tranquil·la salvació.

Peter Sutcliffe

Peter Sutcliffe

Qui? Peter William Sutcliffe va néixer a Yorkshire, Anglaterra, l’any 1946. Avui dia encara està a presó i s’enfronta a una condemna perpètua. De ben jove va començar a treballar al cementiri del seu poble natal, Bingley. De seguida va fer-se seva la professió d’enterrador. Va ser un assassí en sèrie que va matar 13 dones. Totes exercien la prostitució.

Quan? La primera víctima data del 30 d’octubre del 1975 i l’última del 17 de novembre del 1980.

On? Bingley, una petita població d’uns 200 habitants al nord de Londres.

Què? Peter Sutcliffe se’l coneix per ser un assassí en sèrie. Les seves víctimes sempre eren prostitutes. Va matar un total de 13 dones.

Com? Segons havia explicat ell, una tarda mentre oferia sepultura a un cadàver, va sentir una veu. Va passar una estona de la tarda buscant-la pel cementiri fins que es va adonar que provenia de l’interior del seu cap. Ell va dir que inicialment era una veu dolça i amable, però a mesura que passava el temps la veu es va anar tornant més agressiva i les ordres que li donava eren cada vegada més directes i violentes. Finalment, la veu li va suggerir que es tornés més virulent i que aquesta era la manera de solucionar tots els seus problemes i els de la societat que l’envoltava.

Per dur a terme els crims va a arribar a utilitzar diferents tipus d’armes, sempre d’allò més rudimentàries i sovint improvisades, des de martells, fins a ganivets. Fins i tot, en un cas, va utilitzar una serra. Però la que va fer servir més vegades va ser un tornavís. Més enllà de llevar-los la vida, s’acarnissava amb els cadàvers, i els metges forenses tenien problemes sovint per reconstruir els cossos. Havien arribat a comptar més de 50 punyalades en un sol cos.

Tot i que era molt baixet, l’induïa la ràbia, i això el feia extremadament violent. Sovint, però, primer estabornia la víctima amb un cop al cap, per, un cop inconscient, provocar-li el mal fatal. Mai va violar cap de les dones, no era l’objectiu, ja que els atacs eren fruit de la ràbia i la ira.

La premsa sovint el va comparar amb Jack l’Esbudellador, el famós assassí en sèrie que va atacar a un mínim de 6 prostitutes al barri de Whitechapel de Londres a finals del s. XIX. És per aquest motiu que la premsa va anomenar-lo l’Esbudellador de Yorkshire.

Per què? Més enllà de les veus que sentia, fet que fa pensar que probablement pateix algun tipus d’esquizofrènia, va tenir una història amb una prostituta i va fer que el seu odi cap a aquest col·lectiu es desfermés. Una prostituta se li va quedar el que havia pagat sense haver-li proporcionat el servei que Sutcliffe havia contractat amb un to de burla. Això va passar en una taverna davant dels seus coneguts. Animat per la veu del seu cap, va decidir que les coses no les podia deixar així i va concloure que la seva missió era eliminar totes les prostitutes possibles, ja que les considerava una xacra social. No obstant això, la seva naturalesa violenta ja havia aflorat abans d’aquest conflicte quan havia agredit amb una fona feta amb un mitjó i una pedra una altra prostituta.

Comentaris sobre el text: Unes quantes setmanes abans de l’arrest, Sutcliffe va enviar el poema titulat “Clueless” al Sheffield Star, un diari d’àmbit regional de Sheffield. La firma era “The streetcleaner” (“el netejador de carrers”). Va admetre’n l’autoria un cop ja era a presó.

Sense pistes, 1979

(Clueless)

Pobre vell Oldfield 9

Va haver de treballar en un indret gèlid.

En Hobson 10 no té cap més opció

Està confús per l’opinió.

Alliberat del deure, 11

Desperta la fera.

A Bradford 12 no m’hi sentia bé

Però només cal esperar per saber.

A Sheffield 13 no passarà.

El següent de la llista serà.

[Signat per: El netejador de carrers]

Elisabeth Wettlaufer

Elizabeth Wettlaufer

Qui? Elizabeth Tracy Mae Wettlaufer va néixer el 1967 a Ontario, Canadà. Avui dia encara està complint la sentència a presó. Treballava com a infermera en un centre de llarga estada per malaltia i va ser allà on va matar 8 malalts. Ella mateixa va confessar aquests 8 crims, no obstant això se n’hi imputen un total de 14, tot i que no totes les víctimes van ser mortals.

Quan? Es creu que els primers assalts van ser l’any 2007. L’any 2016 va entrar en un centre de desintoxicació per drogues com a pacient, i va confessar els crims.

On? Ontario, Canadà.

Què? Elizabeth Wettlaufer va assassinar 8 persones i en va ferir 6 més. El seu modus operandi era injectar-los dosis molt elevades d’insulina.

Com? Wettlaufer exercia d’infermera en un centre de llarga malaltia a Ontario, Canadà. Es creu que els primers casos van ser el de dues ancianes de 87 i 88 anys, Clotilde Adriano i Albina Demedeiros. Tot i que era una dosi elevada, les dues pacients no van morir per sobredosi d’aquesta substància. La primera mort que va causar va ser la de James Silcox, de 84 anys, dos mesos després dels altres casos. L’any 2014 va abandonar la seva feina a l’hospital, i es va dedicar a fer visites a domicili i a residències privades. Tot i així, va continuar infligint el mateix mal als seus pacients. El 16 de setembre del 2016, va ingressar voluntàriament a un centre de desintoxicació com a pacient. Allà va confessar els assassinats i les temptatives i el centre va traslladar la informació als centres afectats, els quals, en alguns casos, no ho havien detectat. Ella mateixa va enviar una carta al Col·legi d’Infermeria en què literalment escrivia “He ferit de manera intencionada pacients que estaven sota la meva responsabilitat i ara la policia ho està investigant”. Després de la investigació i del judici, en què va admetre tots els càrrecs, se la va sentenciar a 8 penes de presó perpètua consecutives.

Per què? Tot i que en les confessions va admetre que tenia molt clara la diferència entre actuar correctament i no, amb altres visites psicològiques es va veure que tenia problemes per seguir certes normes socials establertes i que tenia una conducta “socialment inacceptable”. Va dir que havia intentat deixar de matar i que fins i tot ho havia comentat amb amics i el capellà de la seva església, però que ningú se l’havia presa seriosament.

Comentaris sobre el text: L’any 1986 Wettlaufer va escriure el poema “A concert” per l’anuari de l’institut. Realment mai va deixar d’escriure poemes, i sovint en penjava a la xarxa, especialment a la pàgina web allpoetry.com. Sovint firmava amb el seu nom de soltera, Beth Parker.

Un concert, 1986

(A concert)

El món sencer és un concepte gegant,

I tots fem la nostra pròpia música.

La sintonia de cada persona canvia a mesura que

envelleixen,

Però és igual per a tothom i inevitablement inútil.

El nounat crida i s’esforça de ganes de fer

Coneguda la seva presència. Aquesta cacofonia

empitjora

Amb els nervis, però, com de tota ximpleria,

En gaudeixen aquells que la creen.

Els nens de l’escola bressol canten les seves rimes

ridícules,

Acompanyat del “nyah-nyah” d’aquelles llengües

bavalloses.

Els infants de l’escola primària criden “Qui és?” I “la

bandera” 14

Constantment i es converteixen en els seus himnes.

El preadolescent, amb la seva incomoditat, deixa anar

Paraules de desafiament i aquestes formen la lletra de la

seva cançó.

L’adolescent es basa en la suposada

maduresa i la seva llengua incansable xerra de

Pentinats, roba, futbol i altres bajanades.

L’estudiant universitari es balanceja al voltant

De les pàgines que ja fa temps que han esdevingut el seu

Acompanyament ritualista a

Explicacions de per què necessita aquest dia extra.

El progenitor, amb una veu cansada,

Insisteix amb encert que cal anar a dormir

I comença a sonar com aquell disc ratllat de

La seva joventut que no va poder suportar.

Finalment, el vell senil murmura i

Es queixa del soroll, sense adonar-se que és ell

Qui en crea la major part pel seu nostàlgic

passeig pel seu passat i després tot allò que queda

És el silenci de la sepultura només trencat pel

Brunzit poc sincer d’aquell que l’elogia.

Israel Keyes

Israel Keyes

Qui? Israel Keyes va néixer l’any 1978 i va morir el 2012. Va ser un assassí en sèrie juntament amb altres crims que va cometre al llarg de la seva vida. Planejava meticulosament els assassinats i, a causa d’això, no se sap exactament el nombre de víctimes. Es va suïcidar mentre estava sota custodia de l’estat, a l’espera del judici per l’assassinat de Samantha Koenig. S’estima que és responsable d’almenys 11 morts als Estats Units i podria haver-hi més víctimes fora del país.

Quan? Keyes va confessar que havia matat quatre persones entre el 2005 i el 2006 i dues més entre 2001 i 2005. També va afirmar haver matat i atacat una xifra indeterminada de persones més entre el 2006 i el 2012.

On? Ell és nascut de Richmond, però va estar a diferents llocs i es creu que hi pot haver víctimes a l’estat de Nova York, Texas, Vermont, Alaska i Nova Orleans, entre altres indrets fora del país.

Què? Israel Keyes és un assassí en sèrie, violador, lladre i atracador de bancs. Ell mateix va admetre haver comès crims violents des del 1996, moment en què va violar una adolescent, tot i que no va ser fins al 2001 que va matar per primera vegada. Va cometre una gran llista de violacions i assassinats, fins que se’l va capturar l’any 2012.

Com? Keyes va anar perfeccionant els seus crims fins a arribar al punt d’una planificació molt meticulosa. Es preparava amb molta antelació i treballava tots els detalls per tal de no ser detectat. A diferència d’altres assassins en sèrie, ell no tenia cap perfil de víctima. És per això que sense patró a seguir va ser impossible rastrejar-lo. Normalment matava lluny d’allà on residia i mai ho feia en una mateixa zona. Quan viatjava feia servir un mòbil que no fos el seu personal i pagava en efectiu per no haver de deixar noms ni pistes. No tenia cap mena de relació amb les seves víctimes. Keyes admirava a Ted Bundy (vegeu el capítol 7) i mirava d’imitar el seu modusoperandi. En certs assassinats, havia arribat a necessitar dos anys de planificació. Havia arribat a viatjar més d’una vegada al lloc on volia matar i havia estudiat meticulosament els passos que volia seguir. És, per exemple, els assassinats del matrimoni Currier a Essex, Vermont. Va volar fins a Chicago i d’allà amb vehicle de lloguer va fer més de 1.500 quilòmetres. Dos anys abans, ja havia amagat un kit amb eines per poder dur a terme l’assassinat a prop d’on els va atacar.

Per què? Mai han transcendit els motius i mai s’ha sabut si Keyes podia patir algun tipus de trastorn mental com Ted Bundy, ja que se’l va capturar el 13 de març del 2012 en un aparcament d’una cafeteria a Lufkin, Texas, però no se’l va poder interrogar ni fer les degudes proves perquè el 2 de desembre d’aquell mateix any es va suïcidar. El van trobar penjat i amb els canells seccionats.

Comentaris sobre el text: Keyes havia escrit una nota just abans de suïcidar-se, però el contingut no explica en cap moment perquè va cometre els crims ni els motius clars del suïcidi. Té més aviat un contingut narratiu i sembla una oda a l’assassinat. Fins i tot denota certs aires de superioritat. També hi ha una certa crítica a la societat moderna. Però no es va trobar cap més informació sobre els crims que havia comès. El document es va descobrir sota del cos del suïcida i estava tacat de sang amb alguns fragments difícils de deduir o de llegir.

Nota de suïcidi de Israel Keyes, 2012

On aniràs, petit cuc intel·ligent, si dessagnes el teu hoste?

A la tornada, la nit encara és jove, els fanals fan retrocedir el color negre i les files ordenades. A la dreta hi apareix un cementiri, línies de pedres, cossos emmotllats sota terra. Gireu-vos ràpidament i inclineu el cap cap al seient, mentre travesseu aquell senyal de stop, aquell camió carregat, amb els llums apagats us colpeja de costat i la carn se us esquinça mentre el metall esclata.

Potser heu estat lliure, us encanta viure la vostra pròpia mentida, el destí tenia el seu propi esquema i viviu esclafats com un insecte quan encara moriu.

Aviat, ara, us unireu a aquelles files de morts o les vostres cendres bufaran al vent. Família i amics deixaran caure unes quantes llàgrimes i pretendran que aneu al cel. Però la realitat és que només éreu ossos i carn, i amb el cervell va morir també la vostra ànima.

Envieu els moribunds a esperar la seva mort a la comoditat de les cases de jubilats, digueu-los amb serenor que “és el millor”, és millor per a vosaltres no saber el destí que us espera. Feu com qui no veu res i seguiu mirant la pantalla i remulleu els ulls en els reality shows. Poseu-vos davant del mirall i arregleu-vos, dins un castell de plàstic que anomeneu llar.

La terra dels lliures, la terra de la mentida, la terra dels esquemes americanitzats! Consumiu allò que no necessiteu, estrelles que idolatreu, perseguiu el que admeteu que és un somni, i que després només resulta ser la mort americana.

Entreu al vostre cotxe gros, perquè pugueu arribar més de pressa a la feina, per carreteres fetes amb ossos dels dinosaures. Claveu un bon cop al rellotge i asseieu-vos sobre el cul mentre jugueu a jocs refotudament estúpids al telèfon. El paper a la paret, diu que sou llestos. L’examen que vau fer us ho va dir, però tot i així us arrossegaríeu com els insectes que sou, un cop esclatessin les vostres precioses xarxes elèctriques.

La terra dels lliures, la terra de la mentida, la terra dels esquemes americanitzats!

Ara que us tinc escanyats, us explicaré una història, us parlaré fluix a cau d’orella perquè sapigueu que és veritat. Sou el meu amor a primera vista i, encara que tingueu por d’estar a prop meu, les meves paraules penetren en els vostres pensaments, ara en un preludi íntim.

Us vaig mirar als ulls, eren tan foscos, càlids i confiats, com si no tinguéssiu cap preocupació ni maldecap. Com més astut sigui el joc, millor serà el potencial per omplir de por aquells tolls.

El vostre rostre emmarcat en rínxols foscos com un retrat, el sol brillava a través dels tons vermells. Em pregunto quin color i com de recta es tornarà amb la suor de la vostra sang.

Els vostres llavis humits eren una promesa d’un secret que no es pot dir, mentre unes rialles nervioses esclaten com un pols de sang de la gola. Ja no hi haurà més rialles aquí.

Sento que el vostre cos s’estén, la meva mà ara és a la vostra espatlla, els ulls… Oblida la dama anomenada sort, ella no resideixi a prop meu perquè els seus poders no s’estenen a aquells que estan morts.

[paraules il·legibles] voldria poder-vos mantenir, deixar-vos ser l’amo del vostre propi destí… sabent ben bé què està en joc? La meva preciosa papallona captiva, d’ales acolorides, que taques les meves mans… D’alguna manera les repinto amb càstigs i llàgrimes.

Metamorfosi violenta, emergeix princesa fosca de les arnes meva, jo vindria sovint i veneraria a l’altar de la teva carn… Tremoleu amb revulsions i intenteu reduïu-vos lluny de mi. Us hauré lligat i em suplicareu ser la meva dolça Estocolm.

D’acord, la conversa s’ha acabat, les paraules són plàcides i febles. Empareu-vos en l’acció o tot resulta massa barat. Vigileu mentre treballo ara, sentiu el xoc elèctric al meu tacte, obriu la vostra flor tremolosa o esmicolaré els vostres pètals.

Agraïments

Moltes gràcies a la Teresa, en Jordi i l’Oriol. No sempre entenen o comparteixen tot el que faig, però sempre hi són per llegir-ho i donar-me suport. Gràcies a en Jordi, perquè quan estava encallada amb una rima tenia quatre bestieses per dir-me i una sempre funcionava.

I gràcies als meus avis, l’Àngela i en Lluís, perquè sempre que els explicava alguna de les meves idees em miraven amb una cara de “Mare de déu, senyor!”, però sempre estaven més que encantats de llegir tot allò que feia.

I, finalment, gràcies a la meva companya de viatge, la Georgina, per fer possible una altra bogeria com aquesta.

Irene

M’agradaria agrair el suport incondicional de tota la meva família i amics, que sempre han estat presents en tots els meus projectes, xerrades i fires de disseny, i en especial a la meva germana Xènia, la meva altra meitat.

I un MOLTES GRÀCIES en majúscules a en JR i a la Irene, per fer-me còmplice i implicar-me en les seves coartades, permetent-me fer allò que més m’agrada amb total impunitat!

Georgina

IRENE SOLANICH SANGLAS (Manlleu, Osona, 1990) és traductora, correctora, escriptora i editora. Fa 6 anys que es dedica de forma autònoma a la traducció i correcció de diferents tipus de documentació, però s’ha especialitzat en literatura i cinema, vessant que des dels dos últims anys cultiva de forma gairebé exclusiva combinat amb la docència d’idiomes en la preparació d’exàmens i en l’àmbit universitari. En paral·lel, codirigeix La Dièresi, un projecte que ofereix serveis lingüístics i editorials; i és coeditora d’Edicions Xandri. Doctoranda a la Universitat de Vic amb una investigació entorn la novel·la negra a Catalunya. Va créixer envoltada de lectures i amb una cita al cinema cada diumenge tarda.

Ha publicat relats en diferents antologies entre les quals hi ha Terra de crims (Edicions Xandri, 2017), El futbol és així (Edicions Xandri, 2018), Política criminal (Edicions Xandri, 2019), El vi fa sang volum II (El vi fa sang, 2019) i Vull escriure (Vull escriure, 2019). Podeu llegir tot el que escriu al seu web personal www.solanich.cat, des de relats, fins a reflexions i articles. També la trobareu a la revista de cinema El Cinèfil com a cap de redacció, a L’escriba parlant de cinema i literatura i a La República parlant, no cal dir-ho, de cinema.

1Per a més informació sobre les balades del lament i l’anomenada literaturade carrer consulteu: O’Brien, Ellen L. (2001). Every Man Who is Hanged leavesa Poem: Criminal Poets in Victorian Street Ballads. Dins Victorian Poetry. Vol. 39. Núm. 2. Pàg. 319342. West Virginia University.

2Per a més informació sobre els romanços de sang i fetge consulteu: Segura,I.(1983). Romanços de sang i fetge. Barcelona: Editorial Alta Fulla.

3 Es refereix a la massacre de Kansas City. El 17 d’abril de 1933 un grup d’assaltants van disparar contra uns policies mentre aquests custodiaven Frank Nash (la premsa afirmava que era un dels millors atracadors de bancs). Van morir quatre policies i en Nash.

4 National Recovery Administration. És una administració governamental creada durant el mandat de Roosevelt que va vetllar per establir un salari mínim i pels drets dels treballadors. La Bonnie l’utilitza de forma irònica en el relat.

5 El 23 de desembre del 1927 hi va haver un atracament a un banc a Cisco, a l’estat de Texas. Els atracadors s’hi van presentar vestits de Pare Noel. És possible que en aquest fragment del poema, Parker faci referència a aquest cas.

6 La dama blanca o blanca dama és el terme que es fa servir en argot per referirse a l’heroïna.

7 Albert Pierrepoint va ser un botxí anglès que va executar més de 600 persones al llarg de 25 anys de carrera. Va deixar de reballar l’any 1956.

8 El text original fa servir la paraula “sweet” (endolcir), però es creu que és un error lèxic.

9 Godfrey Alexander Oldfield va ser un detectiu de la policia britànica a Yorkshire. Va ser conegut per ser el cap de la investigació del cas de l’Esbudellador de Yorkshire. No obstant això, el cas va agreujar la seva salut i l’any 1980 el van haver de substituir. Va acabar morint l’any 1985, quatre anys després de capturar Sutcliffe.

10 El superintendent James Hobson va ser qui va substituir Oldfield en la investigació l’any 1980, quan Oldfield va caure malalt. Tot i així, coneixia la investigació perquè havia format part de l’equip des dels inicis.

11 El text original fa servir el mot “drury”, però segurament és un error i fa referència a “duty”, en català “deure”.

12 Bradford és un districte i població proper al poble natal de Sutcliffe. Bradford també va ser sacsejada per alguns atacs del criminal, ja que algunes de les víctimes eren d’allà.

13 Sheffield (escrit amb doble F, a diferència de com ho escriu ell en el text original, ja que només n’utilitza una) és una altra població afectada pels crims de l’Esbudellador de Yorkshire. En el poema hi veiem una clara intenció amenaçadora quan insinua que la població serà la següent de la llista. Entenem que d’algun atac. Però, curiosament, va ser el lloc on el van detenir, en un principi, per conduir amb una matrícula falsa, però després, durant l’interrogatori, es va anar descobrint tot el que hi havia darrere del detingut.

14 El text original fa servir el joc infantil de “Red Rover”. No existeix cap equivalent en català. El Red Rover és un joc d’equips, normalment l’Est i l’Oest. Cada equip forma una cadena agafantse de les mans i l’altre equip ha d’intentar trencarla enviant un membre i llançantse als braços entrellaçats de l’equip contrari. Per a la traducció del poema s’ha buscat un equivalent de joc de conquesta com és La Bandera, un joc popular a diferents cultures que consisteix a trencar l’estratègia protectora de l’equip contrari i robarlos la bandera que custodien.