En les pàgines d’Azami, la primera novel·la de la pentalogia, Aki Shimazaki parla d’una família com moltes altres, i retrata sentiments íntims, relacions trencades viscudes en les ombres, i mentides. En Mitsuo Kawano, de trenta-sis anys, divideix el seu temps entre la família i la feina com a redactor en una revista d’actualitat, i per compensar la inexistent vida sexual amb l’Atsuko, la mare dels seus fills, freqüenta un club luxós. Allà, hi trobarà l’atractiva i misteriosa Mitsuko, una excompanya de classe que va ser el seu primer amor secret. Els records ressorgeixen i aviat comença una relació entre els dos en què en Mitsuo redescobreix una passió inesperada i que ho abraça tot. Tanmateix, l’aparent equilibri entre la vida quotidiana i les trobades furtives està condemnat a trencar-se.

Aki Shimazaki

Azami, el club de la Mitsuko

ePub r1.1

Titivillus 31.10.2025

Títol original: Azami; L’Ombre du chardon, 1

Aki Shimazaki, 2014

Traducció: Oriol Sánchez Vaqué, 2023

Editor digital: Titivillus

ePub base r2.1

1

Baixo les escales consultant el rellotge. Són més de les tres. Acabo de fer un dinar tardà al restaurant del primer pis.

Aquest matí he entrevistat el senyor L. per presentar-lo als lectors: a partir d’ara portarà una secció de consultori sentimental a la nostra revista. En acabat, he estat una bona estona al meu despatx transcrivint l’enregistrament de l’entrevista. Calia tenir enllestit el text definitiu abans de les dues de la tarda. Immers en la redacció, m’he oblidat completament d’anar a menjar.

Encara em queden trenta minuts de pausa. Tot contemplant la fusta natural que revesteix la paret exterior del restaurant, em pregunto com puc fer temps.

Enfilo el carrer comercial amb arcades, des d’on puc tornar directament al meu despatx. Hi ha molta gent, perquè són les vacances de la Golden Week.[1] Vagarejo entre la gentada.

Dues dones de mitjana edat m’avancen vociferant. Una fortor de perfum em pica el nas. El color dels seus cabells tenyits també és cridaner: tirant a violeta. Pel seu aire inusual, tinc la impressió que són dones de companyia de bar o de cabaret. Entren al pachinko-ten situat a l’extrem de la tirallonga de botigues a la meva esquerra. El pachinko em tempta, però continuo caminant.

Al cap d’uns passos, m’aturo davant d’un aparador. És una botiga especialitzada en plomes de gamma alta. Atret per una ploma negra de marca P., penso en la possibilitat de comprar-me’n una més tard, si la meva dona hi està d’acord.

Passant per davant d’una botiga de música, sento una cançó popular dels anys setanta. Immòbil, paro l’orella. En escoltar-la, recordo la cançó de bressol de la meva àvia, «Azami».

Aquesta nit, el coixí torna a ser xop de llàgrimes.

En qui somies? Vine, vine cap a mi.

Em dic Azami. Soc la flor que bressola la nit.

Plora, plora als meus braços.

L’alba encara és lluny.

Surto de la distracció quan sento:

—Mitsuo.

Algú murmura el meu nom. Una veu masculina. Deu ser una coincidència. Ho ignoro.

—Kawano-san.

«És el meu cognom!» Em giro cap a la veu. Davant meu hi ha un home de talla i de corpulència mitjanes que duu ulleres amb una muntura negra. La seva jaqueta elegant i la seva corbata ratllada em criden l’atenció. Reflexiono: «El conec?» Sembla que té la meva edat. Amb el cap lleugerament inclinat cap a un costat, el desconegut em pregunta:

—Ets en Mitsuo Kawano, oi?

—Sí…

Em quedo perplex davant d’aquest individu que em coneix i que fins i tot em tuteja. Es presenta:

—Soc en Gorô Kida. Anàvem junts a l’escola de primària.

De seguida exclamo:

—Home, Gorô! Quina sorpresa!

Somriu. En aquest moment, penso en la invitació que m’envia cada any. És ell qui organitza les trobades d’antics alumnes de l’escola T. Jo no hi he assistit mai, però retinc el nom de Gorô que apareix cada vegada a la targeta.

—Quant fa —dic—, més de vint anys?

Precisa:

—Vint-i-quatre!

Exclamo:

—Tant, fa? Increïble!

Esguarda al seu voltant, com si observés la gentada. El miro fixament als ulls:

—Com m’has reconegut?

Es toca el clatell:

—Abans, jo era al mateix restaurant on has estat tu i t’he seguit per assegurar-me que efectivament eres tu.

Em sorprenc: «M’ha seguit?» Espiant-me les reaccions més subtils, de seguida es disculpa:

—Perdona la meva indiscreció. Només volia saludar-te.

Li veig la mirada fugissera. Estic encuriosit:

—Com és que has murmurat a l’hora de cridar-me?

—Tothom distingeix el seu nom quan el pronuncien. Estava segur que reaccionaries si jo ho encertava.

Ric a desgrat meu:

—Que interessant! Ho provaré si s’escau.

En Gorô voldria convidar-me a una copa. Jo dono un cop d’ull al meu rellotge:

—Em sap greu, però he d’entrar a treballar al despatx d’aquí a un quart d’hora.

Em pregunta:

—A què et dediques?

—Treballo per a la revista N.

—Ah, sí, la conec! És una bona revista d’informació general.

Somric.

—Que ets periodista?

—No, soc redactor.

Li dono la meva targeta. Exclama:

—Genial! Molta gent somia treballar en el món del periodisme.

Replico tot rient:

—És de tot menys genial! És una feina com qualsevol altra.

Es queda en silenci. També em dona la seva targeta. De seguida em criden l’atenció les paraules «president» i «sakaya Kida». Comento admirat:

—Així que ets el president del sakaya Kida!

Fa que sí amb el cap, orgullós. Tothom coneix aquesta companyia que importa begudes alcohòliques de gran qualitat i fins i tot destil·la whisky. D’un temps ençà, està més activa que mai. La revista N. li va oferir espai publicitari, però no va rebre cap resposta.

En Gorô m’explica:

—El vaig heretar del meu pare. Va morir fa cinc anys.

Mirant la seva targeta, penso: «Així és en Gorô qui ha fet prosperar aquesta companyia?» Impressionat, aixeco la mirada cap a aquest antic company, que continua parlant.

—Avui he vingut a aquest barri per veure el propietari d’un bar, un dels nostres clients importants. Igual que tu, no tinc vacances.

Parlem de les famílies. Ell té una filla de sis anys i un nen de tres, i jo, una filla de set anys i un nen de quatre. Em diu que la seva dona i els seus fills són al poble durant aquesta Golden Week. Quan sap que també els meus són al poble, bromeja:

—Així estem solters! Aprofitem-ho!

Me n’he d’anar. En Gorô promet que em telefonarà aviat. Ens separem. Ell se’n va en direcció oposada a la meva.

Davant del pachinko-ten, em trobo les dones que abans m’han avançat. Encara xerren ben fort. Els seus cabells violetes evoquen la flor d’azami. Taral·lejo: «Aquesta nit, el coixí torna a ser xop de llàgrimes. En qui somies? Vine, vine cap a mi.»

Per un moment, em giro. Tinc un sentiment estrany davant d’aquesta trobada fortuïta. És estrany que jo dini fora. En general, porto un bentô, o menjo a la cafeteria. A més, era la primera vegada que entrava en aquell restaurant on m’ha vist en Gorô. «Quina casualitat!»

Passo per les arcades del carrer comercial. El cel s’està tapant, plourà. Accelero el pas.

Cansat després de tot el dia treballant, finalment arribo a casa. Són gairebé dos quarts d’onze.

Tinc set i bec una ampolla de cervesa ben freda. A la taula de la cuina hi ha la nota habitual de la meva dona: «Estimat, he preparat un beef-stew i amanida per al sopar. Bon profit! Espero que no beguis més del compte. Fins dissabte! Atsuko.» Somric.

Aquesta tarda, la meva dona i els nens han marxat a la casa del poble. S’hi passaran cinc dies. L’Atsuko ha de desherbar l’hort abans de sembrar. Va heretar la casa del seu pare, que va morir fa tres anys d’un càncer de fetge. El poble es troba a prop de la ciutat de M., on ella va créixer. Per anar-hi, es triga aproximadament uns cinquanta minuts amb cotxe.

A l’Atsuko li encanta conrear verdures ecològiques. S’ho pren cada cop més seriosament i prefereix quedar-se al poble cada cap de setmana i els dies de festa. Naturalment, els nens hi van amb la seva mare. I de tant en tant jo també hi vaig, sobretot un cop s’ha publicat el número del mes de la nostra revista.

Entro al menjador. Veig damunt de la taula una bosseta que pertany al meu fill. És on desa els seus animals de plàstic. Instal·lat al sofà, fullejo ràpidament el diari d’avui, especialment les seccions de política i esports. Res d’especial. Engego el televisor, però tampoc no hi fan res de bo.

De tornada a la cuina, menjo l’amanida mentre espero que s’escalfi el beef-stew.

La casa està totalment en silenci. Enyoro les veus animades dels nens. Al poble es deuen divertir amb els amics. És millor per a ells que no tinguin amics al nostre barri. Ahir els vaig prometre que aviat els duria al zoo Higashiyama.

Sona el telèfon en el moment en què vaig a buscar el beef-stew. És l’Atsuko. Em pregunta si ja he sopat. Responc que anava a entaular-me. De bon humor, parla de l’hort que ja ha començat a desherbar.

Li explico la meva entrevista del matí amb el senyor L. L’Atsuko coneix aquest assessor sentimental i té ganes de llegir el meu article sobre ell. Li esmento també la trobada fortuïta amb en Gorô Kida, un company de l’escola. Ella sap que es tracta de l’organitzador de les trobades d’antics alumnes. S’exclama:

—Després de vint-i-quatre anys? Déu-n’hi-do!

S’interessa per la feina d’en Gorô. Impressionada pel nom del sakaya Kida, que s’anuncia molt als mitjans, em fa preguntes sobre la seva família. Li repeteixo el que m’ha dit en Gorô. Remarca:

—Una nena i un nen? A més, tenen gairebé la mateixa edat que els nostres! I si convidem un dia a casa la seva família, estimat?

—No ho sé. Ell i jo no érem amics íntims.

—Ah, no?

No hi insisteix i canvia de tema:

—Pel que fa a les verdures ecològiques…

—Sí?

—M’agradaria conrear-ne com cal.

—Vols dir per vendre’n?

—Sí. Demanaré un préstec al banc hipotecant aquesta casa. Què et sembla?

—Se’t veu molt decidida! Què vols que et digui? En tot cas, confio en tu. Fes el que vulguis.

L’Atsuko continua explicant-me el seu projecte. Em parla d’una jove parella que voldria col·laborar amb ella. Escolto sense interrompre-la. Abans de penjar, em demana que li porti la bossa que el meu fill s’ha deixat a la taula del menjador.

Després d’aquell sopar tardà, faig una dutxa i baixo al pati de darrere.

Bufa una brisa lleugera. Assegut al banc, m’encenc una cigarreta. El fum s’enlaira amb el vent. Amb els ulls alçats cap al cel sense estrelles, m’he endinsat en les meves cabòries.

2

Fa vuit anys que estem casats.

L’Atsuko també era una empleada de la revista N. Després d’estudiar al tandaï, va treballar sis anys al departament comercial. Vam intimar amb motiu d’un sopar de comiat d’un dels nostres col·legues. I un any més tard, ens vam casar; aleshores ella va deixar l’empresa.

És una dona sòlida i intel·ligent. Tan assenyada com pacient, és una mare excel·lent. És exactament el que jo desitjava per a la meva futura esposa. Ben educats, els nens creixen ben sans i me’n sento molt feliç. D’altra banda, porta la casa amb molta eficiència i jo em puc dedicar a la meva feina amb tota tranquil·litat.

Els meus horaris de feina són llargs i irregulars. Sempre arribo tard a casa. Malgrat tot, l’Atsuko no es queixa. Al contrari, està orgullosa del que faig. M’escolta atentament, sobretot quan anuncio un nou projecte sobre la història regional. Tinc el somni de fundar la meva pròpia revista i ella m’anima a pensar-hi seriosament.

L’Atsuko és sociable i activa. Treballa a mitja jornada en un supermercat, al departament comercial. A més, és la presidenta del PTA de l’escola de la nostra filla. Es veu que té les capacitats que calen per dirigir. Tenint en compte la seva passió pel conreu de verdures biològiques, no em sorprèn que tingui ganes d’engegar la seva pròpia empresa.

La meva dona i jo ens entenem molt bé. Fem sortides junts: passejades, cinema, restaurants, viatges. Discutim amistosament sobre l’educació dels nostres fills. No hi ha desacords o conflictes entre nosaltres.

Sembla que tot va bé en el nostre matrimoni.

Tot i així, som una parella que no mantenim relacions sexuals; per bé que encara tinguem uns trenta anys i bona salut, fa quasi tres anys que ja no fem l’amor.

Uns mesos després del naixement del nostre fill, vaig proposar-li a la meva dona de reprendre les relacions sexuals. Però ella va declinar la proposta, fatigada per tot el tràfec del dia. Era ben normal. En aquella època, el nen atrapava sovint refredats i plorava durant la nit. A més, la nostra filla només tenia tres anys encara.

La veritat és que, durant el seu segon embaràs, vaig freqüentar el pink-salon, cosa que no va passar durant el primer. La meva dona es va mostrar molt alterada quan ho va saber.

De tota manera, al cap d’un temps, finalment vam tornar a fer l’amor. Jo estava molt content. Però no va durar gaire temps. Aquest cop va ser per culpa meva. La meva feina m’absorbia cada vegada més i tornava tard a casa. Completament esgotat, m’adormia així que em posava al llit. Vam començar a dormir en habitacions separades per tal que jo pogués dormir bé. Pel que fa a l’Atsuko, ella es convertia en mare més que no en dona.

Amb tot, soc un home normal. La necessitat continua sent-hi. Vaig tornar a freqüentar fûzoku-ten com pink-salon i video-box. Simple, còmode i ràpid. En aquests llocs només hi passo una mitja hora i és sempre després de la feina. No busco cap aventura. No tinc converses íntimes amb les noies que s’ocupen de mi. Per a elles, només soc un client i només trio llocs on està estrictament prohibit tocar les empleades.

Però, francament, estic cansat d’aquests «serveis» sexuals als fûzoku-ten. M’inspiren cada vegada més un sentiment de buidor. Sovint em pregunto si seria possible revifar la nostra sexualitat, com al principi del nostre matrimoni. Malgrat tot, ens hem acostumat tant a la nostra vida actual, sobretot a les habitacions separades, que em fa por tocar el tema amb la meva dona.

El temps passa ràpid. No m’acabo de creure que ja hagin passat vuit anys des de la nostra unió. L’Atsuko acaba de fer trenta-quatre anys, i jo aviat en faré trenta-sis. Encara som massa joves per no fer l’amor. No m’imaginava una cosa així.

3

Em desperto una mica abans de dos quarts de nou. Necessito uns instants per recordar que estic sol a casa. He dormit força hores i em sento ben descansat, cosa que no és normal. Tot badallant, tinc la sensació de ser un solter.

Fa bon dia. Al poble, l’Atsuko deu feinejar a l’hort mentre els nens es diverteixen amb els seus amics. Hi aniré demà al matí. Avui és divendres. Les paraules d’en Gorô em ronden pel cap: «Aprofitem-ho!» Aquest vespre aniré a un dels meus pink-salon habituals.

Tot esmorzant, llegeixo l’últim número de la nostra revista. Dono un cop d’ull a les pàgines que són responsabilitat meva. Es tracta d’articles sobre el zoo Higashiyama. Jo vaig dissenyar el guió i llavors el fotògraf i el freelance el van elaborar. El resultat és satisfactori. N’ensenyaré les fotos als nens.

Quan arribo a la feina, la jove recepcionista de la nostra secció m’informa que el president del sakaya Kida espera la meva trucada. Com la meva dona, sembla impressionada pel nom d’aquesta companyia. No m’esperava que en Gorô respongués tan ràpid. Un cop instal·lat al meu despatx, marco el número. A l’altra banda de la línia, sento una veu de dona jove que em passa el seu cap.

En Gorô em pregunta sense preàmbuls:

—Estàs lliure aquest vespre?

Una mica confús, responc:

—No ben bé. Plego cap a les nou.

—Ah, perfecte! Et convido al meu bar preferit.

«Anar a prendre una copa?» La invitació em tempta. Tot i així m’ho rumio: no vull llevar-me demà al matí amb mal de cap. L’Atsuko em renyarà si arribo fent mala cara. El pink-salon em sembla més adient que l’alcohol per a aquest vespre. Al capdavall, ho necessito. En Gorô afegeix:

—És el bar X. Probablement el coneixes.

«El bar X.?» Aquest nom revifa la temptació. És un bar de primera categoria, famós per les seves excel·lents dones de companyia. A més, no és gaire lluny de la meva oficina. M’agradaria entrar-hi, però és massa car per a un assalariat com jo. En Gorô afegeix:

—Aquest bar només accepta els seus membres i els convidats d’aquests. Has de donar el meu nom a l’entrada.

Em continua preocupant la reacció de la meva dona. Però em creixen les ganes d’anar al bar X. Rumio: «Potser sí, si torno a casa abans de mitjanit.» Responc a en Gorô:

—Molt amable de part teva. Hi seré cap a dos quarts de deu.

Em poso a treballar. Davant meu, hi ha un munt de papers que tinc pendents de classificar. Avui s’han de corregir les proves d’un article sobre la història del castell Okazaki. Contemplant les fotos, m’imagino que als nens els agradaria visitar-lo.

Penso en la invitació d’en Gorô al bar X., tan sobtada com la nostra trobada d’ahir. Ara em sento incòmode: «No tenim res en comú, nosaltres. De què parlarem?»

En Gorô Kida no és algú que desitjaria tornar a veure especialment. Si no fos l’organitzador de les trobades d’antics alumnes, no en recordaria el nom. No és que en tingui mals records. Senzillament no érem amics, i no crec que ara de cop i volta pugui néixer una amistat entre nosaltres.

Només vaig fer els dos últims anys de la primària a l’escola T. Era una petita escola on tothom es coneixia des del principi. Com que jo em sentia sempre yosomono, no tinc cap nostàlgia d’aquella època. Excepte per la Mitsuko.

La Mitsuko havia arribat l’últim any. Era molt diferent dels altres, cosa que m’intrigava molt. Em semblava solitària. Alguna cosa en ella rebutjava l’acostament de qualsevol. En recordo la mirada malenconiosa. Una sensació agredolça m’envaeix el cor.

No l’he tornat a veure des de l’escola. «Què deu fer ara?» Si no recordo malament, somiava convertir-se en veterinària o zoòloga. Potser en Gorô en sap alguna cosa, si mai va a alguna d’aquelles trobades, o bé si manté el contacte amb algú de l’escola T.

Tot d’una, em venen moltes ganes d’anar al bar X. Sense adonar-me’n, se m’ha esfumat el desig d’anar al pink-salon.

4

Arribo al bar X. a les nou i vint.

A l’entrada, m’acull un home amb un corbatí negre que em demana el nom. Li responc que soc un convidat del senyor Gorô Kida. Sense canviar d’expressió, l’home em condueix a l’interior, on de seguida em sento intimidat: el mobiliari és sumptuós i els clients semblen pertànyer al món dels negocis o de les finances.

Arrepapat en un luxós sofà embuatat, en Gorô xerra entre rialles amb una dona de companyia. Així que li anuncien la meva arribada, s’aixeca per saludar-me.

—Mitsuo! Quin plaer tornar-te a veure!

Em presenta la jove somrient. Un perfum atraient m’acaricia els narius. Li miro la cara maquillada, els cabells tenyits de castany, el vestit escotat. En Gorô l’envia a buscar-me una copa de conyac. Explica orgullosament que aquell bar té la seva companyia com a proveïdora de licors. Al fons de la sala, un pianista toca discretament una melodia de jazz.

Parlo tot bevent-me el conyac:

—Em sap greu no anar a les trobades que organitzes.

En Gorô respon en un to comprensiu:

—No pateixis! Encara som a la flor de la vida. Encara no ens ha arribat el moment de la nostàlgia.

Té raó. Li admiro la disponibilitat per organitzar cada any aquestes activitats. Explico:

—No és només per la meva feina. En general, no m’agraden les festes, de cap mena.

Està de bon humor:

—Ho entenc perfectament! Cadascú té els seus gustos. En el meu cas és el contrari. M’encanta quedar amb gent, així en colla.

En Gorô organitza trobades de l’escola T. des de fa cinc anys. Vaig rebre la seva primera invitació a casa de la meva àvia paterna, on vivia quan anava a aquella escola. Aleshores vaig donar-li a en Gorô la meva adreça actual a Nagoya. Cada vegada li envio una targeta de resposta amb la paraula «absent» encerclada, sense ni tan sols rumiar-m’ho. Tot i així, em continua convidant, com si volgués senzillament saludar-me.

—Gorô, quantes persones hi van cada any?

Respon, tot orgullós:

—Unes quaranta-cinc!

Em sorprenc:

—Tantes?

La ciutat de T. està situada a trenta quilòmetres a l’oest de Nagoya. Una ciutat dormitori força poblada. A l’època en què jo hi vivia, tenia poca població, i l’escola T. era l’únic centre d’educació primària. El nostre curs comprenia dues classes, cadascuna comptava amb un màxim de trenta alumnes.

En Gorô continua:

—La majoria són dones. Venen amb els seus fills encara petits, que es queden amb les cangurs que contracto a càrrec meu.

Somric recordant les paraules de la meva dona: «És un organitzador molt atent amb els detalls! Les joves mares el deuen apreciar molt.»

No ha canviat. Era un noi sociable i generós. Els nostres companys li deien «Gorô l’amable».

La veritat és que era un alumne mandrós, tot i que tenia el mateix nivell que jo. Però, mentre que jo treia bones notes, les seves eren més discretes. Amb tot, el vam triar a sisè com a president de l’associació d’alumnes. Em sorprèn que s’hagi convertit en un autèntic president, encara que sigui per herència, sobretot d’una companyia tan activa.

En Gorô parla d’algunes dones que assisteixen regularment a les trobades. En aquest moment penso en la Mitsuko: «Ha vingut mai, ni que sigui un sol cop?» Dubto a preguntar.

—Aquest any he enviat cinquanta-sis invitacions. El nombre ha disminuït: ja han mort tres persones, una en un accident de cotxe i les altres dues de malaltia.

—I ara! Qui?

En pronuncia els noms. Em sonen, però només en recordo les cares vagament. També em fa saber les feines dels nostres companys: infermer, professor, cuiner, enginyer, taxista. Com que els seus fills encara són petits, les dones es queden a casa. Mentre l’escolto, penso: «La Mitsuko deu tenir fills, també.» Finalment, en Gorô no n’esmenta el nom.

5

Una mica content pel conyac, en Gorô xerra cada vegada més. Parla orgullosament del seu gran negoci de begudes espirituoses i de la seva destil·leria de whisky. És interessant, però he de reprimir els badalls. Ja són gairebé tres quarts de dotze. Me n’he d’anar. Demà al matí he d’ajudar l’Atsuko a netejar la granja.

M’acabo la copa. En aquest moment veig una dona de companyia molt atractiva que s’acosta a la taula del centre, on beuen un grup d’homes. S’instal·la entre dos clients que tenen pinta d’erudits. S’hi afegeix una altra dona en quimono.

Observo la dona de companyia. El seu rostre maquillat destaca clarament, com si estigués sota el focus dels projectors en un escenari. Té els cabells llargs i el serrell li cobreix el front fins a les celles. La cabellera és tota negra. Ignoro quina edat deu tenir, però el que em sorprèn és que crea un ambient misteriós.

En Gorô es gira en la mateixa direcció. Murmuro.

—Que guapa que és!

—Sí, és guapa.

—La coneixes?

—Sí. I tu també.

«Què?» Exclamo:

—Estàs de broma! I qui és?

Abaixa el to de veu:

—És la Mitsuko.

Em fa un salt el cor:

—La Mitsuko?

—Sí. La Mitsuko Tsuji, una de les nostres companyes de l’escola T. Aquella que va arribar l’últim any. Te’n recordes?

Estic astorat: «La Mitsuko fa de dona de companyia!» En Gorô em mira com si s’interessés per la meva reacció. Em quedo en silenci. Repeteix:

—Te’n recordes?

Balbucejo:

—Es… esclar que sí. Va ser el meu primer amor.

Fa uns ulls com unes taronges. Aparentment no s’esperava la meva resposta.

—De debò?

—Sí. Però no era recíproc, per desgràcia.

Riu. Molest, torno a preguntar:

—De debò que és la Mitsuko?

Fa que sí amb el cap dues vegades, lentament.

—Me’n vaig assegurar preguntant-ho al propietari.

No sé què dir. Té un somriure irònic als llavis.

—És cara, molt cara.

No reacciono. La paraula «cara» m’incomoda, com si embrutés el bon record que tinc de la Mitsuko. Segons en Gorô, fa dos anys que treballa en aquest bar, però només el divendres. El seu comentari em ressona al cap. «És cara, molt cara.»

—Ja has parlat amb ella?

—No —diu ell—. No ha respost mai a la invitació a les nostres trobades. Si m’adreço a ella, sobretot aquí, s’ofendrà.

—On viu?

—No ho sé. Les dades personals de les noies que treballen aquí són confidencials.

Estic encuriosit.

—Llavors on li envies la invitació a les trobades?

—A casa del seu pare, que encara viu a T. És l’adreça que consta a la guia de telèfons.

Recordo que els seus pares estaven divorciats i que, en aquella època, ella vivia amb el seu pare. Encara desconcertat, em giro cap a la seva taula. Ella conversa seriosament amb els homes, i la jove en quimono els escolta fent que sí amb el cap. L’ambient d’aquell grup és molt diferent del de les altres taules.

Al cap d’una estona, la Mitsuko abandona la taula i es dirigeix cap a la barra. El seu vestit blau i cenyit li modela el cos ben proporcionat. No sembla que tingui trenta-sis anys. N’hi faria vint-i-set o vint-i-vuit, a tot estirar, molts menys que la meva dona.

—El seu genji-na és únic —diu en Gorô.

No reacciono. He necessitat uns instants per entendre la paraula genji-na, que no m’és familiar.

—Aquí l’anomenen Azami.

—Azami?!

Estic atònit. Així és com jo anomenava la Mitsuko al meu diari íntim. «Quina coincidència!» Em repeteixo mentalment: «Azami…» Immediatament em ve al cap la cançó de bressol de la meva àvia: «En qui somies? Vine, vine cap a mi. Em dic Azami. Soc la flor que bressola la nit.»

En Gorô afegeix:

—Ja saps que les dones de companyia no fan servir el seu nom autèntic.

Finalment obro la boca:

—«És molt cara» què vol dir?

Amb els braços plegats, precisa:

—Aquí se la considera una dona de companyia especial, adorada pels intel·lectuals. Els clients es meravellen pels seus coneixements sobre política, literatura, història. Parla bé l’anglès i l’espanyol. Fins i tot sap parlar llengua de signes.

Exclamo:

—Que impressionant!

—Naturalment, s’ha de pagar un preu car si la vols escollir.

En Gorô ha accentuat la paraula «escollir». Balbucejo a l’hora de fer-li una altra pregunta:

—La Mitsuko… es prostitueix?

Em mira de cua d’ull, amb un lleuger somriure:

—No se’n coneix la vida fora del bar. Però qui ve a un lloc així sense esperar aventures amoroses? Fins i tot les d’alt rang, les dones de companyia són al cap i a la fi dones de companyia.

En tot moment hi ha un punt burleta en el seu to. Desmoralitzat, deixo de fer preguntes. M’informa que els dos homes amb qui està la Mitsuko són un historiador mediàtic i un escriptor, tots dos força coneguts.

En Gorô canvia de tema quan la seva cambrera ens porta més copes de conyac. Comença a parlar dels seus negocis. L’escolto distretament. M’imagino la possibilitat de trobar la Mitsuko en privat.

6

Estic desembriagat malgrat tot el conyac que m’he begut al bar X.

Ja és la una de la matinada. Després d’una dutxa ràpida, m’intento adormir tan ràpid com sigui possible: vaig prometre a la meva dona que arribaria al poble abans de les nou. Malgrat tot, estic desvetllat.

Tinc set. Vaig a la cuina. Mentre bec aigua fresca, tinc un sentiment estrany. Ahir, quan en Gorô em va convidar al bar X. per telèfon, no em va esmentar la Mitsuko. I durant la vetllada, tampoc no en va parlar quan evocava els nostres antics companys d’escola. Finalment no em va desvelar la veritat fins que vaig fixar-me en una dona de companyia bonica.

En sortir de la cuina, recordo l’àlbum de l’escola T., que encara guardo en un traster. El que els alumnes havien rebut a la cerimònia de lliurament de diplomes. Tinc moltes ganes de veure-hi la Mitsuko de joveneta. Cada vegada estic més desvetllat. En comptes de tornar al llit, baixo a escorcollar el traster. L’àlbum es troba al fons d’una caixa de cartró amb el meu diari personal de l’època.

Les fotos es divideixen en dues seccions: la classe A i la classe B. En Gorô, la Mitsuko i jo érem a la B. Primer apareix la gran foto amb tots els alumnes i el nostre mestre, el senyor N., i el director de l’escola. Jo soc al centre de la tercera fila. Per reconèixer en Gorô, m’hi estic uns instants.

«On és la Mitsuko?» Les noies s’agrupen a les dues primeres files. La busco. Estranyament, no la trobo. «Com pot ser?» Torno a analitzar molt atentament la cara de cada noia, però sense èxit. Compto el nombre d’alumnes. N’hi ha vint-i-set. Em repeteixo: «Vint-i-set?» Si no em falla la memòria, érem vint-i-vuit.

Encara amb l’esperança de trobar la Mitsuko, observo altres fotos. Les d’una sortida escolar, d’un viatge d’estudis, del foc de camp, de la festa de final de curs. Ella no apareix enlloc. «S’absentava sempre els dies que hi havia sessió fotogràfica? No pot ser…»

A l’última pàgina de l’àlbum hi ha inscrits el nom i l’adreça de cada alumne. Tampoc no hi és la Mitsuko. És estrany. El que més em sorprèn és que no m’havia adonat abans d’aquesta anomalia. Entenc per què en Gorô li envia la invitació a l’adreça del seu pare que apareix a la guia telefònica de T.

Miro la penúltima pàgina, on els alumnes anunciaven l’ofici que volien fer. Tampoc no hi ha res de la Mitsuko. Dubto: «No és casualitat si no hi apareix.»

Desconcertat, llegeixo el meu escrit: «M’agradaria ser un càmera.» Somric a pesar meu. Queda lluny del meu ofici actual. Per curiositat, també llegeixo el d’en Gorô: «Vull convertir-me en kyôju.» Ric: «Que graciós!» Tot i ser mandrós, tenia una gran ambició: dirigir els professors a la universitat.

A la Mitsuko li agradaven els animals.

La nostra escola tenia conills i gallines en una cabana. La nostra classe era l’encarregada del manteniment, però ningú ho volia fer, excepte la Mitsuko. Arribava d’hora al matí, netejava la cabana i donava menjar als animalons. Un cop li vaig preguntar què volia ser de gran. Em va respondre: «Vull ser veterinària o bé zoòloga.»

Ara el seu ofici no hi té res a veure. Quina llàstima. El nostre mestre ens repetia sovint aquest refrany: «No hi ha oficis estúpids, només gent estúpida.» Ho continuo pensant. Tot i així, de petit, qui somia ser dona de companyia?

En tancar l’àlbum, desitjo fervorosament tornar-la a veure un dia. M’agradaria saber què va passar en el transcurs de la joventut d’aquella noia tan brillant.

7

Baixo del tren de rodalies que he agafat a l’estació de M. Davant meu s’estenen uns camps negats d’aigua que esperen el trasplantament de l’arròs.

L’Atsuko em ve a buscar amb el nostre cotxe. Té el rostre lleugerament bronzejat. Ens saludem amicalment. Diu que els nens són a casa amb l’àvia, que va arribar ahir al vespre. La meva sogra viu sola a M.

Així que m’instal·lo al seient del copilot, la meva dona em pregunta:

—On eres ahir al vespre? Et vaig trucar cap a les deu.

El seu to de veu és tranquil però fred. Li responc badallant:

—Era al bar amb en Gorô. Em va convidar a última hora.

—En Gorô? Vols dir el president del sakaya Kida?

Torno a badallar:

—Sí. És un bar tan car que no gosaria anar-hi sense invitació.

Finalment se li escapa un somriure:

—Espero que no, estimat!

M’abstinc de parlar-li de la Mitsuko. La història d’aquesta antiga companya de classe segurament li despertaria la curiositat, sobretot la seva presència al bar com a dona de companyia i la seva absència a l’àlbum. Però, quina necessitat hi ha de parlar-li d’una dona bonica i sensual que tinc ganes de tornar a veure, pel motiu que sigui?

L’Atsuko em torna a proposar:

—I si convidéssim en Gorô i la seva família? Els nostres nens podrien jugar amb els seus.

La meva resposta és la mateixa que l’altre dia:

—Potser sí. Ja ho veurem.

Vol saber si he portat la bossa del nostre fill amb els animals de plàstic. Somric: «Esclar!»

El cotxe circula pel camí estret que travessa els camps.

L’Atsuko parla dels nostres fills i de la seva mare, que l’ajuda molt ocupant-se dels nens. També em parla del seu projecte de conrear verdures ecològiques, que sembla tirar endavant. Tot i estar molt capficada en les seves coses, no s’oblida de preguntar-me per la meva feina.

—Tinc ganes de llegir el teu article sobre en L., el que assessorarà els lectors. Quan el podré veure?

—Aviat, en el proper número. Soc jo qui ha tingut la idea d’invitar-lo a col·laborar amb la nostra revista.

—Bona tria, estimat. És un excel·lent consultor sentimental. Estic segura que tindrà molt d’èxit entre els lectors, sobretot les dones. Estic orgullosa de tu!

Ella sempre és positiva i encoratjadora, cosa que li agraeixo molt. Afegeixo que jo també he fet la foto que il·lustrarà el meu article. Ella està excitada:

—Així tu també fas de fotògraf! Genial! Espero que hi aparegui el teu nom.

Ric tot recordant-li que formo part de la revista i que una de les característiques del nostre ofici és l’anonimat, sobretot en el nostre cas. Un no pretén atraure l’atenció sobre si mateix.

—Tant és, estimat!

—Som com els tramoistes del teatre —continuo—. I m’agrada el que faig, estimada. Si fos egocèntric com els escriptors, no hi seria.

—Sí, tens tota la raó!

La carretera abandona els camps. Ara entrem al poble, enclotat entre dues muntanyes. Els arbres són frondosos. Hi ha flors silvestres arreu. Pel cel pur vola un estol d’ocells. Lluu el sol de principi d’estiu.

A la meva dona li agrada el camp i la natura, com a la majoria de les persones. En canvi, jo soc un urbanita típic. No em sento a gust si m’estic massa temps a la casa del poble. De fet, la va heretar la meva dona. La seva família hi passava les vacances. Encara no m’hi acabo de trobar com a casa meva.

L’Atsuko condueix amb expertesa. Està de bon humor i cantusseja una cançó. Una melodia a tres temps lleugers. Sense voler, segueixo el ritme mentalment. Torno a recordar la cançó de bressol de la meva àvia: «Aquesta nit, el coixí torna a ser xop de llàgrimes. En qui somies? Vine, vine cap a mi…» Miro de reüll la meva dona, que balanceja el cap al ritme de la melodia. Distret, reflexiono: «Serà possible tornar a fer l’amor amb ella?»

Al cap d’un quart d’hora, ja som a casa. En sortir del cotxe, l’Atsuko em fa una pregunta:

—Saps quina verdura conreo sobretot?

—No ho sé. Espinacs, potser?

—No. He triat la bardana.

—La bardana.

—Sí, no és una planta gaire fàcil de conrear. Per a mi serà tot un repte, però hi ha molta demanda. En coneixes la flor?

—La flor de la bardana? No n’he vist mai cap.

L’Atsuko m’explica tot somrient:

—S’assembla molt a la de l’azami. És igual de bonica, però més espinosa.

Desconcertat, li miro la cara lleugerament bronzejada.

8

Han passat dues setmanes des d’aquella vetllada al bar X.

És divendres al vespre. Soc al despatx. La meva dona i els nens ja han marxat cap al poble. Jo hi aniré demà, després de treballar. Com que estic lliure aquest vespre, decideixo convidar en Gorô a una copa. Crec que serà l’última vegada que quedem. Al capdavall, no és la mena d’amistat que m’agrada i no tinc ganes de freqüentar la seva família.

Cap a les sis, li truco per convidar-lo al meu izakaya preferit. De seguida accepta:

—A dos quarts de deu? Perfecte!

A l’izakaya, el meu antic company em sembla menys pretensiós que l’altre dia al bar X. Fa calor. Instal·lats a la barra, demanem dues cerveses. En Gorô em diu:

—Diumenge passat vam fer la trobada que havia organitzat enguany.

—Ah, sí? Hi havia gaire gent?

—Sí, quaranta-set persones. Com sempre, la majoria eren dones, mestresses de casa. I aquest cop també hi era el senyor N., el nostre mestre de sisè.

—Hi era el senyor N.? M’agradava molt. Era un bon professor.

—I tant. Naturalment va voler saber què se n’havia fet dels antics alumnes que no havien vingut, com tu. Li vaig explicar el que fas, i es va mostrar content.

Tot menjant una sardina a la graella, pregunto:

—Recordes què havies escrit a l’àlbum?

Em mira esbatanant els ulls:

—Quin àlbum?

—L’àlbum que ens van donar a final de curs. A la pàgina «la feina que m’agradaria fer», tu hi vas escriure: «Vull convertir-me en kyôju.»

—Ah, sí?

Somriu amargament. El burxo:

—Ja eres ambiciós llavors! No un simple professor d’universitat, sinó un kyôju!

—A aquella edat no en sabia gaire.

M’explica que el seu oncle adorat era kyôju i que era el seu model. En realitat, en Gorô va estudiar comerç i de seguida va entrar a la companyia del seu pare.

—I tu, Mitsuo, què havies escrit a l’àlbum?

Confesso, una mica cohibit:

—«M’agradaria ser un càmera.»

Es peta de riure:

—Càmera? No té gaire a veure amb un redactor!

Penso en la Mitsuko. M’imagino que el senyor N. deu saber per què no figurava al nostre àlbum. Finalment, toco el tema:

—I pel que fa a la Mitsuko…

En Gorô em mira, encuriosit:

—Sí?

—L’altre dia, em va sorprendre molt al bar X. Que treballés de dona de companyia. Era una alumna brillant.

Em replica en un to sec.

—Per què no? Fer de dona de companyia també és un ofici. Guanya diners i paga els seus impostos, com tothom.

—Tot i així és una llàstima. Ella em deia que el seu somni era ser veterinària o zoòloga.

No reacciona, pensatiu, i es beu la cervesa a glopets. Rememoro l’època. Pel que sé, ell i la Mitsuko no eren amics.

—Gorô, tu saps per què no apareix enlloc a l’àlbum?

Em mira fixament, amb un posat atònit. Continuo:

—No hi vaig trobar ni la seva foto, ni el seu nom, ni la seva adreça.

Deixa el got a la barra, menja un tros de pollastre fregit. Espero la resposta. Obre la boca:

—A la trobada, algú va fer la mateixa pregunta al senyor N., però aquest només li va donar una resposta evasiva.

Estic decebut. En un to encara sec, afegeix:

—Només cal que l’hi preguntis directament a la Mitsuko.

Sospiro: «Tornar al bar per veure-la? Em sortiria massa car.» En Gorô prossegueix:

—Per cert, en aquesta última trobada, algú em va fer saber que la Mitsuko treballa també en un cafè.

M’inclino cap a ell:

—De cambrera?

—Sí. És el cafè M., al carrer comercial amb arcades on ens vam trobar. Però sembla que ningú no sap que també fa de dona de companyia d’un bar exclusiu.

«Cambrera d’una cafeteria i dona de companyia d’un bar?» No m’ho puc creure. En Gorô mostra un petit somriure a la comissura dels llavis.

—Com en el nostre cas, el que ara fa no té res a veure amb el que somiava llavors. Tot i que els homes també són bèsties.

Desvio la mirada. La paraula «bèsties» no m’agrada gens. Miro d’entendre amb quin objectiu em va convidar al bar X. «Era per riure’s de la Mitsuko, antiga alumna brillant convertida en dona de companyia de bar?» Em penedeixo d’haver-li dit que ella va ser el meu primer amor. Serà realment l’última vegada que quedi amb ell. De cop i volta, m’adverteix:

—Si mai et trobes amb la Mitsuko, no esmentis el meu nom.

Callo. La imatge sensual de la Mitsuko m’envaeix la ment. La sang em bull de desig. Decideixo que aniré al pink-salon un cop m’acomiadi d’en Gorô.

9

És dissabte. Treballo al despatx, com sempre. Després de les cinc, me n’aniré al poble a trobar-me amb la meva família, que hi és des d’ahir.

És gairebé la una del migdia. Acabo de redactar un text sobre un temple tailandès situat a la ciutat de Nagoya. És fascinant presentar un monument únic molt a la vora del nostre barri. Satisfet del meu text, penso fer la pausa del migdia ara. L’Atsuko em truca: «Estimat, m’he oblidat de portar la nostra càmera.» Li prometo que l’hi portaré, sens falta.

No tinc bentô. Avui la cafeteria està tancada, però hi ha màquines expenedores. Decideixo comprar un sandvitx i un refresc. En sortir del despatx, de sobte tinc la idea d’anar al cafè M., on se suposa que treballa la Mitsuko.

Vaig al carrer comercial amb arcades. A l’estanc li pregunto a la senyora si coneix el cafè M. Descobreixo, sorprès, que és al mateix edifici que el pachinko-ten, molt a prop d’on vaig trobar en Gorô. Hi arribo de seguida. L’entorn típicament familiar no correspon gens al luxe del bar X. Pujo les escales.

És un cafè espaiós i lluminós, envoltat de grans finestres. Hi ha força clients i l’ambient és molt animat. Diverses cambreres amb uniforme van amunt i avall entre les taules. Totes s’assemblen, amb els seus cabells tenyits de castany. Són joves, potser d’uns vint-i-pocs. Amb la mirada en busco una de cabells llargs i negres. Malauradament, no veig ningú que recordi la Mitsuko. Estic decebut: «Potser un altre dia.»

Instal·lat en una taula arraconada, demano un plat d’espaguetis i un cafè. Davant meu, hi ha un grup de tres dones que mengen pastissos. Xerren alegrement de cinema. Continuo observant les cambreres.

Mentre bec el cafè, el grup de dones abandona la taula. Consulto el rellotge. He de tornar al despatx.

En el moment en què recullo la meva nota, una cambrera em passa pel costat. Es dirigeix a la taula on seia el grup de dones. Comença a desparar. Només la veig de perfil. Em criden l’atenció els seus cabells llargs i negres recollits enrere amb un monyo. «És la Mitsuko!»

Amb els ulls abaixats, no es fixa en mi. Murmuro, com quan en Gorô em va cridar l’altre dia:

—Mitsuko.

La mà s’atura, el perfil roman immòbil. Torno a murmurar:

—Tsuji-san.

Aquest cop, ella es gira cap a mi, molt lentament. M’observa amb un posat desconfiat. M’aixeco i me li acosto.

—Ets la Mitsuko Tsuji, oi?

Està manifestament sorpresa pel fet que la tutegi un desconegut, com jo amb en Gorô. M’adreça una mirada interrogativa, sense dir res. Em presento:

—Em dic Mitsuo Kawano. Vam anar junts a l’escola T., a la classe del senyor N.

Esbatana els ulls. Posant-se els dits als llavis, exclama:

—Ah, Mitsuo!

Se li ha suavitzat el rostre. Això em tranquil·litza. Intenta entendre, com vaig fer amb en Gorô:

—Com m’has reconegut?

Menteixo recordant l’advertiment d’en Gorô:

—Per casualitat.

De seguida replica:

—De debò? En aquella època només teníem dotze anys. No és pas fàcil reconèixer algú després de més de vint anys.

Preciso:

—Vint-i-quatre anys!

Murmura, encara amb un posat d’estupefacció:

—La veritat és que és sorprenent…

Li observo el rostre sense maquillatge. És molt més bonica que al bar. Fixo la mirada al seu clatell blanc, on li cauen uns flocs negres. Ella dona un cop d’ull a la cuina, d’on surt un home:

—El meu cap és allà. Em sap greu, me n’he d’anar.

Agafa la safata plena de tasses de cafè i de plats coberts d’engrunes de pastissos. Li ofereixo la meva targeta de visita:

—Truca’m a aquest número, si et ve de gust.

Llegeix la targeta i em fa la mateixa pregunta que en Gorô:

—Ets periodista?

El seu to ja no és amical. Responc:

—No. Soc redactor.

—Ah…

Es fica la targeta a la butxaca del seu davantal.

—Mitsuko, no has canviat gens.

Ella fa uns ulls com unes taronges:

—Què vol dir això?

—La teva bellesa i l’aparença misteriosa. Continues sent atractiva.

Ella calla. Ja no hi ha cap somriure als seus llavis. Confesso:

—Vas ser el meu primer amor.

Abaixa els ulls. Les pestanyes i les celles són molt negres, com els cabells. Parpelleja repetidament, com si parlés al seu interior. Una cambrera jove se’ns acosta. Crida la Mitsuko assenyalant amb el dit la meva taula:

—Tsuji-san! Pots desparar ràpidament aquella taula? Hi ha una parella que voldria seure-hi.

Quan la noia marxa, la Mitsuko em diu en veu baixa:

—Això de ser redactor t’escau. Més que fer de càmera.

10

El tren travessa la praderia de Nôbi.

El sol brilla. Per la finestra, contemplo camps negats d’aigua que s’estenen fins a l’horitzó. És el temps de la plantació de l’arròs. Amb el barret de palla al cap, els conreadors trasplanten a mà els esqueixos al llot.

Aquest paisatge em recorda una sortida escolar. Formava part de la classe de ciències. El senyor N. va portar el nostre grup a un arrossar i nosaltres vam fer el trasplantament amb els pagesos. Una tasca que jo desconeixia completament. Fascinat, em vaig divertir molt amb els meus companys.

El tren arriba a M., on va néixer la meva dona. És una petita vila cultural ben bonica. Aquí canvio de tren per anar al nostre poble.

El tren de rodalies circula lentament entre les muntanyes. Al llarg de la via, hi creixen flors salvatges. Entre els seus colors variats, destaca el vermell violaci. Em ve de gust fer fotos. I llavors m’adono que m’he oblidat d’agafar la càmera. «Ostres! L’Atsuko tindrà un disgust.»

Penso en la Mitsuko.

Estic sorprès per les meves pròpies paraules: «La teva bellesa i la teva aparença misteriosa. Continues sent atractiva.» Les he pronunciat espontàniament, com si em sortissin de l’inconscient. Curiosament, no li he fet les preguntes habituals, com ara «On vius?», «Estàs casada?», «Tens fills?». I ella tampoc no m’ha fet aquestes preguntes.

El contrast entre el seu rostre maquillat i sense maquillatge em pertorba. Els dos pentinats també: el front tapat o descobert, els cabells caiguts a l’esquena o recollits en un monyo. El mateix amb com vesteix: vestit luxós o uniforme banal. Si comparéssim dues fotos d’ella amb aquests dos aspectes totalment diferents, no creuríem que es tracta de la mateixa persona.

Al cafè M., el seu aspecte contrasta amb l’ambient d’aquell lloc familiar animat i lluminós. Evoco els seus cabells negres i naturals, la pell setinada, l’aire malenconiós… i el clatell que desprenia una sensualitat indescriptible. Aquesta imatge em recorda el retrat d’una bellesa en l’ukiyoe. En efecte, la Mitsuko és misteriosa.

Penso en el seu genji-na al bar X., Azami. El mateix nom que jo li havia donat al meu diari íntim de l’època. Si ella ho sabés, la sorprendria. Era una invenció meva, el meu secret. Però, com és que també va triar aquest sobrenom? M’agradaria saber-ho.

L’azami. Trobo que aquesta flor és única, amb la seva forma particular i el seu color violeta. No es regala a causa de les espines punxegudes a les fulles. Una flor de difícil accés.

No soc un faldiller. Abans del matrimoni, vaig estar amb diverses noies, una rere l’altra, però no enganyava a ningú. I, quan vaig decidir casar-me amb l’Atsuko, vaig creure naturalment que li seria fidel. Encara que ens hàgim convertit en una parella casta, no en busco cap altra.

Tot i així, no tinc el cor en pau d’ençà que ha reaparegut la Mitsuko. La seva imatge sensual em ve a la ment sense treva. Esperaré impacient que em truqui. D’altra banda, però, tinc el pressentiment que potser valdria més que no ho fes.

El tren arriba a l’estació del poble. El sol ja es pon. Truco a la meva dona. En seure en un banc de l’estació, constato que també m’he deixat a casa l’últim número de la revista N. El de les fotos del zoo Higashiyama que volia ensenyar als nens.

L’Atsuko em ve a buscar amb el nostre cotxe, aquest cop acompanyada de la nostra filla. El nostre fill s’ha quedat a casa amb la seva àvia.

—Pare —diu la meva filla orgullosament—, he treballat tot el matí!

Estic intrigat:

—Treballat? Què has fet?

—Al camp d’arròs, he trasplantat esqueixos cantant amb tothom!

Molt content, li acarono el cap:

—Molt bé!

L’Atsuko m’explica que els veïns se l’han endut amb els seus nets a l’arrossar. Excitada, la meva filla relata aquesta nova experiència agrícola. Parlo amb la meva dona:

—Avança bé el teu projecte?

—Sí, molt bé, estimat. De fet, tinc una bona notícia.

—Quina?

—He pogut hipotecar la casa amb una bona taxació. Primer, compraré una camioneta. És indispensable, no et sembla?

—Del tot.

Em pregunta si he portat la càmera de fotografiar. Avergonyit, em disculpo pel meu oblit. Em mira als ulls.

—És estrany que oblidis una promesa.

Callo. Tot i estar decebuda, manté el bon humor i engega el motor. La meva filla canta: «Plantem, plantem els brots d’arròs… El sol somriu i somriem… Ara esperem les aigües verdes…» La seva mare la segueix. Una pregunta em ronda pel cap: «La Mitsuko era amb nosaltres a la sortida als arrossars?»

11

Passa el temps sense notícies de la Mitsuko.

Ja som a mitjan juliol. D’aquí a una setmana, els nens començaran les vacances d’estiu.

La targeta que li vaig donar a la Mitsuko indica dos números de telèfon a la revista N.: el de la recepció i el del meu despatx. El número que va fer servir en Gorô és el primer. Si ella em vol trucar, triarà segurament el segon.

Intento no pensar-hi més. Si no em truca, és senzillament que no té ganes de veure’m. Això és tot. També descarto la idea de tornar al cafè M. No convindria incomodar-la amb la meva presència. El mateix pel que fa al bar X. De tota manera, aquest és massa car per a mi. Encara que en Gorô m’hi tornés a convidar, no hi aniria. Ara que em coneix la cara, per a ella seria una sorpresa desagradable si hi tornés.

«La curiositat mata el gat.» Estic casat. Cal que vagi amb compte de no acostar-me a una dona tan bonica i sensual com la Mitsuko.

A nosaltres, sembla que les coses ens van bé.

La meva dona ja ha deixat el supermercat i va al poble cada dia amb la seva nova camioneta. Il·lusionada amb el seu projecte, treballa intensament amb la jove parella que ha contractat. Al cap de setmana, els nens l’hi acompanyen. Massa ocupada en les seves coses, la meva dona ja no em truca al vespre. En canvi, quan vaig al poble, parlem molt.

Els nens estan perfectament. A la meva filla li va bé l’escola i el meu fill s’ho passa bé a la maternal. Com que la meva dona surt de casa ben d’hora al matí, ara soc jo qui els porta a les escoles respectives, situades a cinc minuts en cotxe des de casa.

Esmorzo amb ells. No paren de xerrar. Em parlen de les coses del dia abans, de les seves mestres, dels seus companys, de la simpàtica cangur que està amb ells fins que torna la mare, normalment cap a les sis. Són moments preciosos per a ells i per a mi, perquè, quan torno a casa al vespre, ja dormen.

A la feina, tot rutlla també.

Vaig al despatx amb autobús i amb metro. A diferència de la meva dona, no m’agrada gaire conduir. Durant el trajecte, em relaxo llegint el diari o un llibre.

Arribo al despatx a dos quarts de deu. Primer, rebo de la recepcionista una llista de missatges. Seguidament, escolto el contestador del meu telèfon. Per més que intenti no pensar en la Mitsuko, hi ha una part de mi que encara espera la seva veu.

12

Ja he acabat la meva feina per avui. Tinc gana, però no em ve de gust tornar de seguida a casa, on no hi ha ningú. És divendres. La meva dona i els nens ja són al poble. El redactor en cap em proposa anar a l’izakaya. Accepto amb molt de gust.

Al restaurant, el meu superior xerra alegrement. Prenc uns yakitoris amb una cervesa. Tot bevent sake, parla del consultor L., que és molt apreciat pels nostres lectors. Ara, hi ha gent que compra la nostra revista únicament per llegir la seva secció. El meu cap evoca un possible augment de la retribució. Molt feliç, bec més que de costum.

Ens acomiadem davant de l’izakaya. Passen deu minuts de la mitjanit. Decideixo tornar a casa amb taxi.

Enfilo el carrer comercial amb arcades que porta al bulevard. L’aire és fresc. Camino lentament per dissipar l’embriaguesa. En comptes de seguir aquest carrer, giro a l’esquerra i continuo fins a la zona anomenada «Carrer de la nit». Allà hi ha tota mena de fûzoku-ten, sobretot love-hotel, pink-salon, video-box i bars de striptease.

Els llums de neó multicolors pampalluguegen. Uns homes ebris tentinegen cantant. Unes parelles entren a cases de cites. Unes dones escandalosament maquillades fumen i conversen amb clients potencials. Hi ha alguns vidents instal·lats a la banda del carrer amb una taula coberta d’una tela blanca. El pink-salon que freqüento està a trenta metres d’aquí, en un carreró poc visible. De cop i volta, tinc ganes d’anar-hi.

Un home m’avança a un pas accelerat. La pudor d’alcohol em frega els narius. Porta una camisa marró i uns pantalons negres. Davant seu, una dona camina tot fumant. Duu un vestit blanc cenyit al cos i unes sabates de talons alts. Tira a terra la cigarreta i l’aixafa amb la punta de la sabata. «Una prostituta?», penso.

En un tancar i obrir d’ulls, l’home empeny la dona amb brutalitat. Ella titubeja i cau a terra. Immediatament, li arrabassa la bossa de mà. De seguida arrenco a córrer darrere seu cridant: «Al lladre! Agafeu-lo!» Alguns homes em segueixen. Sorprès, el lladre tira la bossa de mà a terra i s’endinsa en un carreró.

—Magnífic!

Un vell begut em felicita picant de mans. Recullo la bossa de mà i em giro cap a la dona, que s’està aixecant ajudada per una parella de vianants. Me li acosto amb la bossa de mà.

Tal com m’esperava, la dona no té un aspecte ordinari: el rostre maquillat, els llavis molt vermells. Un serrell espès li cobreix el front fins a les celles, com per amagar la seva identitat. Em mira, bocabadada. «Però… si és la Mitsuko!» No em puc creure el que veig. Sembla que ja m’ha reconegut. Molt cohibida, recupera la seva bossa de mà.

—Gràcies.

El to emprat és sec. Li examino el maquillatge espès:

—Què fas en un lloc com aquest?

Ella replica:

—I tu què hi fas, aquí? No t’espera ningú a casa?

Jo també replico:

—Busques un client?

Em clava una mirada penetrant:

—Treballo en un bar.

—Ah sí?

Fingeixo ignorar-ho. S’espolsa el vestit.

—Esperava la teva trucada —dic.

Desvia els ulls. Continuo:

—Sigui el que sigui que facis ara, no m’incumbeix. Senzillament desitjava tornar-te a veure, com la companya que vaig estimar molt.

Ens quedem en silenci. Sembla que reflexioni. Tot seguit, treu de la bossa de mà un tros de paper. Hi veig un número de telèfon.

—Truca’m després de les nou del vespre, excepte el divendres. Si et sembla bé.

Aquella invitació sobtada em sorprèn. La miro als ulls:

—És el número de casa teva?

Fa que sí amb el cap i hi afegeix l’adreça. Sor-prenentment, no és lluny del meu despatx. Agafo el paper i me’l fico en una butxaca de la jaqueta.

—Et dec un agraïment —em diu—. Aquesta bossa de mà conté més de dos-cents mil iens.

Em sorprenc: «Tants diners en espècies?» Té un lleuger somriure als llavis:

—Mitsuo, continues sent el noi valent que vaig conèixer fa vint-i-quatre anys.

Em quedo en silenci. Murmura:

—Gràcies de nou. A reveure.

M’abandona sense esperar la meva salutació. Li segueixo la silueta amb la mirada. Els llargs cabells ondulen al ritme del seu pas accelerat. De seguida desapareix en un carreró a l’esquerra que porta al bulevard. Sospiro: «Però tu no ets la noia que vaig conèixer.»

13

Reflexiono al llit, encara agitat per l’incident de fa una estona. Són gairebé les dues de la matinada.

Miro la targeta de la Mitsuko. Fins que no l’he trobada accidentalment pel carrer, estava quasi disposat a no esperar més reveure-la. I de sobte, en rebo les dades personals. Estic desorientat: «Realment la vull tornar a veure?» Probablement necessitaré una mica de temps abans de decidir-me.

Em ve a la memòria el rostre de la Mitsuko jove. Penso en el dia que va arribar a l’escola T.

Érem a sisè, l’últim any de primària. Era mitjan abril, dues setmanes després del principi de l’any escolar. Al pati florien les flors dels cirerers. El senyor N. va entrar a la nostra classe amb una noia que no havíem vist mai. Ens va dir:

—Us presento una nova alumna. Es diu Mitsuko Tsuji.

Tothom estava sorprès, perquè no ens n’havien informat. A més, els canvis d’escola normalment es feien al principi del curs escolar, com havia sigut el meu cas l’any anterior.

Davant de la pissarra, la Mitsuko s’estava dreta, immòbil. Adreçava la mirada a la classe. Cap somriure. Jo observava encuriosit la seva aparença. La pell molt blanca, els trets regulars, els llargs cabells trenats, ben separats per la clenxa al mig i el front descobert. Duia una camisa blanca i una faldilla blau fosc. Res en especial, però la seva mirada malenconiosa em cridava molt l’atenció.

El nostre mestre va escriure el seu nom a la pissarra i va explicar:

—El kanji «mitsu» de Mitsuko significa ‘estar ple’. La seva forma és una mica complicada, però ja coneixeu aquest kanji, oi?

Algú li va respondre espontàniament:

—Sí, senyor! El vam aprendre a quart. El seu on’yomi és «man», el mateix que el del nostre company Mitsuo.

Era la veu d’en Gorô, assegut a prop de l’estrada. El senyor N. el va felicitar:

—Molt bé, Gorô!

Una noia va exclamar:

—«Mitsuo» i «Mitsuko», com dos bessons!

Tothom va riure i això em va incomodar. La Mitsuko no canviava d’expressió. El senyor N. va continuar:

—La Mitsuko ha vingut de Nagoya. S’estarà amb nosaltres fins a final de curs. Espero que us feu amics amb ella.

«Nagoya? És la meva ciutat natal!» Estava content de no ser l’únic yosomono en aquella classe. Tenia ganes de parlar amb ella.

El senyor N. havia acabat de presentar la Mitsuko. Esperàvem que aquella nova alumna digués alguna cosa, però es mantenia en silenci. Em va decebre una mica. A diferència d’ella, jo m’havia presentat jo mateix i els meus nous companys m’havien fet preguntes, sobre el meu passatemps preferit, per exemple.

Estava encuriosit: «On la farien seure?» Hi havia dos llocs buits a l’última fila, on era jo: un al costat de l’entrada i l’altre al meu costat, davant de la finestra. Se m’accelerava el cor: «Tant de bo s’assegui al meu costat.» Llavors el bidell va portar una taula i una cadira. El senyor N. li va demanar que les posés davant de la finestra. Vaig tenir un sobresalt d’alegria.

La Mitsuko es va asseure al seu lloc. Jo la volia saludar amb un «Benvinguda» o «Encantat de coneixe’t», però ella m’ignorava, fixant la mirada a la pissarra. Jo pensava: «És bonica però de tracte difícil.» Va ser en aquell moment que em va venir a la ment la imatge de la flor d’azami.

Mitsuko i Mitsuo. Reflexiono sobre la semblança d’aquests noms.

El meu pare va triar el meu nom. Va optar pels dos ideogrames que significaven ‘l’home satisfet’. Evidentment, devia esperar que el seu fill portés una vida feliç. Quan jo anava a primer, em va ensenyar aquests dos kanjis i me’n va explicar el sentit. El kanji de «mitsu» em semblava complicat, però em fascinava. El meu pare em repetia: «La vida perfecta no existeix enlloc. Estigues content amb el que tens, començant pel nom rebut en néixer.» Tenia raó. Guiat pel seu consell, em vaig convertir en l’home satisfet, o si més no que no es queixa.

Pel que fa al nom de Mitsuko, com que el kanji «ko» significa ‘l’infant’, es podria interpretar com ‘l’infant satisfet’.

Badallo. I finalment m’adormo. Són gairebé les tres. M’arrauleixo sota la flassada: «La Mitsuko està contenta del seu nom?»

14

Els nens comencen les vacances d’estiu. La meva dona els porta al poble i torna amb ells a la ciutat dos cops per setmana. Ara els meus dies semblen els d’un solter. Després de la feina, surto a fer unes copes amb els meus col·legues més sovint que abans.

En Gorô em truca de tant en tant al despatx. Cada vegada, passa per la nostra recepcionista. Així que m’hi poso, pregunta: «Estàs lliure aquest vespre?» Declino la seva invitació amb el pretext que estic massa ocupat.

I un dia, em passa una cosa inesperada a propòsit d’ell.

Primer, em convoca el director de l’àrea comercial. Hi vaig sense saber de què es tracta. Va al gra:

—Tinc entès que coneixes el president del sakaya Kida. És cert?

—Sí. Però és només un conegut.

—El cas és, però, que et truca molt sovint, segons la recepcionista.

Li explico que en Gorô Kida era un dels meus companys a la primària i que em truca per una trobada d’exalumnes que organitza.

—Ah, sí?

El director m’explica que la nostra revista necessita més anunciants i que hem sondejat el sakaya Kida, però sense èxit. L’escolto en silenci. Em somriu:

—Així, doncs, pots intentar convèncer el senyor Kida la propera vegada que el vegis?

Li responc sense prendre-me’l seriosament:

—Oh i tant, ho faré sens falta.

I el mateix dia, en Gorô em truca quan estic a punt de plegar. Aquest cop, em truca directament, perquè la recepcionista no hi és.

—Mitsuo, estàs lliure aquest vespre?

No tinc res previst, però dubto d’acceptar la seva invitació. Continua:

—Escolta, la nostra companyia es planteja posar anuncis a la vostra revista. Però m’agradaria conèixer-la millor parlant amb tu.

Ho trobo sorprenent. Afegeix:

—Soc a prop de les vostres oficines. Quedem en algun lloc?

Finalment, ho accepto recordant la promesa al director de l’àrea comercial. Li suggereixo que ens trobem a l’izakaya on el vaig convidar l’altra vegada.

En Gorô arriba al restaurant amb una samarreta i uns texans gastats.

Ens hem posat a la barra. Davant nostre, el cuiner prepara comandes amb destresa. En Gorô l’observa, amb un posat distret. No li dic que vaig trobar la Mitsuko al cafè M. i al carrer.

Toco el tema de la nostra revista. En tot moment amb el mateix posat, el meu excompany beu sake sense parar. No sembla que m’escolti amb interès. Al cap d’una mitja hora, està força begut, mentre que jo només he pres una cervesa.

De cop i volta, em pregunta:

—Tens una amant?

M’està a punt de caure el got:

—Quina pregunta sense embuts!

—Quedarà entre nosaltres. Sincerament, en tens una o diverses?

—Per desgràcia, la meva resposta és «no». No he enganyat mai la meva dona.

Sembla sorprès:

—De debò? Així ets un home amb una vida conjugal plena! Enhorabona!

Ric:

—Francament, estic massa ocupat, no tinc temps per a una altra dona.

Ell no riu. Buida el seu got d’un glop.

—I tu, Gorô, en tens una?

No respon de seguida fent veure que reflexiona. El burxo:

—Quantes en tens? Tan difícil és comptar-les?

—En tinc tres —diu—, i no és cap broma.

—Tres amants! Deus nedar en l’abundància. M’agradaria tenir-ne almenys una.

—Per què no, Mitsuo? El matrimoni no ho és tot. I, i…

Li costa articular les paraules, pel seu estat. Balbucejo:

—Tens problemes sexuals amb la teva dona?

—No, i ara! Tenim una bona relació. No desatenc la meva vida conjugal. No som pas un matrimoni sense sexe.

Em quedo en silenci. Ell continua:

—Em vaig casar amb ella per miaï. És una dona amable i atenta. A més, és una bona mare. No en tinc cap queixa. Però necessito un canvi.

—Ella n’està al corrent, de les teves amants?

—Potser sí, potser no. Però en què la beneficiaria saber-ho? Si en tingués només una, seria inquietant per a ella, però no és el cas. Les meves amants són només aventures. No tinc cap intenció de divorciar-me de la meva dona.

Estic encuriosit.

—I què fan les teves amants?

—Una és actriu, una altra és dona de companyia i l’altra, cambrera. Les ajudo econòmicament.

Penso en la Mitsuko, que és cambrera i dona de companyia. Em venen a la memòria les seves dues aparences, sòbria i provocadora. També podria ser actriu. Deixo anar a en «Gorô l’amable» en un to irònic:

—Per què tantes amants? No en tens prou amb una?

—Així són les coses. M’agraden les dones, m’agrada tocar la seva pell suau, m’agraden totes les dones amb qui vaig al llit. Hi ha homes que van al video-box o al pink-salon únicament per alleujar-se. És patètic!

Aquestes paraules em deprimeixen. Callo. Fa molt de temps que no toco el cos de la meva dona. Per part meva, el felicito:

—Admiro la teva vitalitat, Gorô! Tot i ser el president d’una companyia pròspera, tens temps de freqüentar totes aquestes dones.

Somriu a mitges i continua bevent.

Ens separem al cap d’una hora i mitja. Al final, no hem parlat gaire de la cosa important: una possible publicitat del sakaya Kida a la revista N. Però la història de les seves amants m’ha revifat el desig de tornar a veure la Mitsuko.

15

«Truca’m al vespre, excepte els divendres», m’havia dit la Mitsuko en donar-me el número de telèfon i l’adreça. Aquella invitació inesperada em va desconcertar i he dubtat de telefonar-li durant tres setmanes. Però, després de la meva última trobada amb en Gorô, decideixo finalment quedar-hi.

Avui és dimecres. Ahir, la meva dona i els nens van marxar al poble i no tornaran a la ciutat fins demà passat. Tinc la intenció de trucar avui a la Mitsuko, així que plegui de la feina.

Surto de l’oficina a un quart de deu. Camino per la ciutat nocturna. Segons el mapa del barri, la casa de la Mitsuko és només a quinze minuts a peu d’on treballo. És còmode, però he d’anar en compte que no em vegin els meus col·legues.

En arribar a l’adreça indicada, em trobo davant d’un edifici de dues plantes. La planta baixa està ocupada per una ferreteria. Les cortines estan tancades. No hi ha intèrfon, però veig llum al pis. La Mitsuko deu viure aquí. Busco una cabina telefònica i marco el seu número. A l’altra banda del fil, sento la seva veu incerta:

—Digui?

—Soc en Mitsuo. Estic molt a prop de casa teva. Ens podem veure una estona?

Ella calla. Em fa por que sigui massa tard. Finalment respon:

—Puja per les escales que donen al carreró de la dreta.

El cor em batega amb força. Afegeix:

—Deixaré la porta entreoberta. Entra sense fer soroll, que el meu fill s’acaba d’adormir.

Penja. Estic sorprès: «La Mitsuko té un fill?» Una mica confós, m’estic uns segons immòbil. És mare. De fet, no hi ha res de sorprenent en això, però no m’ho esperava. Refaig el camí amb un pas lent.

Veig les escales metàl·liques, amagades rere un gran caquier. Molt a poc a poc, pujo i empenyo la porta. Sento el soroll de l’aire condicionat. Se m’atansa un gat miolant. Observo un parell de sabatetes blaves de nen. El mateix peu que el meu fill.

La Mitsuko m’acull al rebedor. Duu una túnica beix amb un coll ample. El rostre sense maquillatge. Els cabells recollits en un monyo, sense serrell al front. Simple, com al cafè M. Ens mirem uns segons sense dir res.

—Em sap greu molestar-te tan tard.

M’ofereix unes sabatilles:

—Posa-te-les.

Seguint-la, li veig alguns flocs de cabells negres que li cauen sobre el clatell blanc. El contrast dels dos colors em torna a recordar una bellesa sensual en un ukiyoe. Sento l’olor de sabó. Entra a la cuina. El gat la segueix tranquil·lament. En tancar la porta, em murmura:

—Des d’aquí, el meu fill no ens sentirà.

—Si hagués sabut que tenies un fill, li hauria comprat un regal.

Somriu lleugerament.

—Quina edat té?

—Quatre anys.

Em convida a seure a la cadira col·locada arran de paret. Seguidament, em serveix un te d’ordi fresc. Miro al meu voltant. Una taula, dues cadires, una cuina de gas, estris de cuina penjats a la paret per damunt de la pica. El seu mòbil és sobre el petit taulell a l’esquerra de la porta. Tot em sembla senzill i ordinari. Ella dona un cop d’ull a la finestra amagada per unes cortines blanques:

—Aquest pis és insuportable sense l’aire condicionat.

Em bec el te a petits glops:

—Encara treballes al bar i al cafè?

—Sí. Al cafè de dilluns a divendres, entre les vuit del matí i les dues de la tarda. I al bar només els divendres al vespre, entre les vuit del vespre i la mitjanit. El bar es diu X.

No li vull dir que ja vaig entrar en aquell bar un cop amb en Gorô. Simplement, faig l’observació:

—Així, descanses els dissabtes i diumenges.

—En principi, sí. Quan em vas veure al cafè M., era dissabte. Però és que aquell dia substituïa una col·lega que estava malalta.

Murmuro:

—Em sorprèn que treballis en llocs així.

Esbatana els ulls. El seu to es torna agressiu:

—Què vols dir amb «llocs així»?

Em disculpo immediatament:

—Perdona si t’he ofès. Eres una alumna tan brillant que em costa creure…

M’interromp:

—Cambrera o dona de companyia són oficis com el de redactor. Pago els meus impostos com tothom. A més, els meus oficis probablement són més útils que el teu.

No reacciono. Continua:

—Escolta, Mitsuo. Et vaig donar el telèfon i l’adreça perquè et volia tornar a donar les gràcies. Els diners que vas recuperar eren molt importants per a mi. Però, si has vingut aquí a alliçonar-me, ves-te’n ara mateix, si et plau.

Sembla seriosa. Sense voler, somric. Ella em mira fixament:

—Què és el que trobes graciós?

—Estic content de veure que, al capdavall, no has canviat gaire.

—Tu tampoc!

Ens somriem per primera vegada. Quan m’acabo el te, s’aixeca:

—Vine amb mi al meu despatx. Tinc un regal per a tu.

«El seu despatx?» La segueixo, intrigat. El gat també la segueix.

Passem primer pel menjador, on hi ha una taula baixa i rodona, dos zabuton, una caixa de jocs i un gran aquari amb peixos tropicals de colors. Això és tot, tan senzill com la cuina. Hi ha dues habitacions que donen al menjador. La Mitsuko em murmura indicant amb els ulls la de l’esquerra:

—El meu fill dorm allí.

Obre la porta de la dreta. M’imagino que el seu «despatx» serà tan sobri com el saló i la cuina. Quan encén el llum, tinc una gran sorpresa: totes les parets estan cobertes de llibres. Em quedo bocabadat. Em convida a passar:

—Entra. No m’agrada que es desperti el meu fill.

Balbucejo:

—A… aquests llibres són tots teus?

Fa que sí amb el cap mentre tanca la porta.

Observo els títols dels llibres. Hi ha novel·les, una enciclopèdia en diversos volums, llibres científics, diccionaris de japonès, anglès, xinès, espanyol… El gat vagareja arran dels prestatges.

L’estança no té tatamis. Al centre hi ha una catifa i, al fons, un petit escriptori i una butaca. Enfront de la porta, hi ha una finestra estreta tancada amb una cortina blanca. La Mitsuko obre un calaix del seu escriptori i en treu un objecte embolicat amb un paper malva. Me’l dona:

—Aquest és el meu regal per a tu!

—No sé què dir. No calia.

Insisteix:

—Em sentiré malament si no l’acceptes. Si el lladre hagués fugit amb la meva bossa de mà, aquest mes m’ho hauria passat malament. De debò.

Ha remarcat amb l’entonació les últimes paraules. Somric:

—En aquest cas, l’accepto. Gràcies.

Contemplo el bonic embolcall:

—Què hi ha dins?

—Obre’l a casa teva, si et plau.

Em poso el regal en una butxaca dels pantalons. Em mira en silenci. Dono un cop d’ull al rellotge. Ja són dos quarts d’onze.

—Me n’he d’anar.

Abaixa el cap. Li veig el clatell blanc i uns flocs de cabells que li cauen per damunt. La rodonesa dels pits destaca sota la túnica. Li agafo els braços. El perfum de sabó. De sobte, se m’estremeix el cos. La sang em bull de desig. Ella aixeca la mirada cap a mi. Abans que digui res, li beso els llavis.

16

Han passat cinc dies d’ençà de la meva visita a la Mitsuko.

No vam acordar cap data per a una nova cita. Ella em va repetir que la podria veure a partir de dos quarts de deu de la nit, tret dels divendres i els caps de setmana. Li vaig dir que els meus horaris eren irregulars i que li trucaria abans d’anar a casa seva.

Avui és dilluns. Aquest matí, la meva dona i els nens han marxat al poble. M’agradaria tornar a veure la Mitsuko aquesta nit.

Al despatx, treballo més intensament que mai i aconsegueixo enllestir la meva feina abans de dos quarts de deu. De seguida em dirigeixo cap a l’apartament de la Mitsuko. Li truco des de la cabina telefònica i sento que diu: «Entra sense trucar, com l’altre dia.»

A l’entrada, m’acull primer el gat.

La Mitsuko novament porta una túnica de coll ample de cotó. Sento la mateixa olor de sabó. Em somriu. Un somriure tendre i encisador. L’abraço. Ella xiuxiueja: «El meu fill dorm.» Fent el gest de callar, em convida a passar al seu «despatx». El gat ens hi segueix.

Així que tanca la porta, li beso la cara i el clatell. Li toco el cos sota la túnica. No duu res a sota. Com un posseït, li acaricio les natges, l’esquena, els pits. Ella em guia la mà cap a les parts sensibles. Encara drets, em deixa penetrar-la. En fer-ho, quasi ploro d’una sensació tan exquisida. Gemega ofegant-se la veu. En el moment en què m’envaeix una inquietud, m’agafa la cara amb les mans: «No passa res, Mitsuo. Ja no tinc ovaris.» L’estiro sobre la catifa i continuem fent l’amor.

Un cop apaivagat el rampell tempestuós, quedem ajaguts boca amunt. Amb els ulls tancats, respira profundament. Li acarono les cames amb tendresa.

—Gràcies per la ploma. M’agrada molt.

Es gira cap a mi:

—T’agrada? Ah, me n’alegro!

—He decidit escriure un diari amb aquesta ploma.

—De debò?

Faig que sí amb el cap. Sembla emocionada.

—És el teu primer diari?

—No, en tenia un entre els onze i els vint-i-tres anys.

Exclama:

—Durant més de deu anys! Què escrivies cada dia?

—El que fos. A sisè, per exemple, escrivia molt sobre tu.

—Sobre mi?

La meva resposta sembla agafar-la per sorpresa. Confesso que m’havia inventat un sobrenom per a ella i que, així, podia escriure tranquil·lament sobre ella.

—Un sobrenom per a mi? Quin nom et vas inventar?

—Azami.

—Azami?

—Sí. Em va semblar que aquest nom t’esqueia perfectament.

Es queda bocabadada. Agafo la meva jaqueta i en trec una llibreteta molt vella. L’hi ofereixo:

—És el meu diari d’aquella època. Mira la pàgina del 15 d’abril.

S’incorpora lentament. Amb la mirada abaixada, observa la coberta on hi ha escrits el meu nom i la meva edat. «Mitsuo Kawano. 11 anys.» Tot seguit va a la pàgina en qüestió. Llegeix en veu alta:

—«Avui ha arribat a la nostra classe una nova alumna. Molt bonica. Com jo, és originària de Nagoya. Seu al meu costat. Algú de l’altra classe m’ha dit que els seus pares estan divorciats i que a Nagoya ella vivia amb la seva mare. Però enguany ha vingut a T. per viure a casa del seu pare. Espero que ens convertim en bons amics. En aquest diari l’anomenaré Azami.»

La Mitsuko es gira cap a mi, amb els ulls llagrimosos. Somric:

—Apareixes molt sovint a les pàgines del diari. Queda-te’l, si et ve de gust.

Murmura:

—Una cosa tan valuosa… Gràcies.

El gat miola. S’estira sobre l’escriptori.

—I el teu gat com es diu?

—Sòcrates.

Se m’està a punt d’escapar el riure. És còmic: el seu fill de quatre anys pronuncia el nom d’un filòsof grec cridant el seu gat.

—I el teu fill com es diu?

—Tarô.

—Tarô? Que bonic!

M’agrada aquest nom, com Hanako per a una nena. Llàstima que actualment es posen pocs noms tradicionals. M’agradaria saber també el nom de família del seu fill, però renuncio a fer la pregunta. En canvi, pregunto:

—T’agrada el teu nom, Mitsuko?

—No gaire —respon sense mirar-me.

17

Dos dies després, novament puc enllestir la feina aviat per anar a casa de la Mitsuko. Torno a esperar a l’últim minut per trucar-li.

Estem estirats a la catifa.

—Mitsuko, recordes en Gorô Kida?

—En Gorô? Vols dir un alumne de l’escola T.?

El seu to no és agradable.

—Sí. Ara és el president del sakaya Kida, una companyia molt activa. La seva destil·leria de whisky sembla que té èxit. N’estàs al corrent?

Respon en un to sec:

—Sí, però l’ha heretat.

—El cas és que la companyia ha prosperat sota la seva direcció. La nostra revista la intenta sol·licitar perquè s’anunciï amb nosaltres.

La Mitsuko replica, sempre en un to sec:

—No és pas ell qui l’ha fet prosperar.

—Ah, no? I qui ho ha fet?

—La seva jove germanastra. Brillant i treballadora. En Gorô, comparat amb ella, és un inútil.

—La seva germanastra? Com ho saps?

—El propietari del bar X. coneixia bé el seu pare, mort fa cinc anys. De fet, en Gorô és també un dels nostres clients.

Encara no goso confessar que vaig anar un cop al bar amb en Gorô. Segons ella, l’expresident volia que el succeís la seva filla, perquè el seu fill no tenia fusta de president, malgrat les seves pretensions. La interrompo:

—Saps que en Gorô volia ser kyôju?

—Kyôju? Quina gràcia! Tan mandrós com és, no podria ni convertir-se en un simple professor. Però, com ho saps, això?

—L’altre dia, vaig mirar el nostre àlbum d’aquella època. Tothom hi havia escrit l’ofici que volia fer de gran.

Calla. En aquest moment, m’agradaria comprendre per què, en aquell àlbum, no hi ha ni el seu nom, ni les seves fotos, ni les seves dades. Fa una ganyota.

—No m’agradava gens en Gorô.

—No? Com pot ser? Era un noi simpàtic i generós. Els nostres companys li deien «Gorô l’amable». No era tan mala persona, pel que recordo.

Tot d’una, riu:

—Simpàtic, amable, generós? No era pas la meva impressió. Volia agradar a tothom. Res més!

Recordo les paraules d’en Gorô: «Tinc tres amants. Les ajudo econòmicament.» La Mitsuko continua:

—Al bar, en Gorô intenta seduir noies. Es comporta com si tingués un poder superior. Jo l’ignoro del tot. Probablement coneix la meva identitat.

No sé què dir. Aquesta nit està xerraire.

—Mitsuo, una vegada em vas protegir d’en Gorô.

—Jo et vaig protegir d’ell?

No tinc cap record d’un incident d’aquesta mena. M’ho explica.

Va ser unes setmanes després de la seva arribada a l’escola T. En Gorô s’havia rigut d’ella davant dels companys. Havia deixat anar: «Mitsuko, et podríem dir Manko.» Ella havia replicat: «De què parles? No t’entenc!» Ell havia respost: «No ho saps? Vol dir ‘vagina’.» Els seus amics havien rigut a l’uníson.

La Mitsuko torna a fer una ganyota:

—Era fastigós.

—Em sorprèn que a la seva edat en Gorô conegués ja una paraula tan grollera.

—Mitsuo, tu també hi eres. Però no vas riure. Al contrari, et vas burlar d’ell: «A tu et podríem dir Gorotsky.» Vas pronunciar aquesta paraula inventada com un nom rus. Ell no ho entenia: «Què és això? Un nom estranger?» Vas respondre: «No, home! És una paraula japonesa, go-ro-tsu-ki: ‘canalla’!» Tothom es petava de riure.

—De debò? No me’n recordo.

—A més, el vas renyar: «Sigues amable amb la Mitsuko. Encara no té amics.» Les teves paraules em van emocionar.

L’abraço. Es queda immòbil. Llavors murmura:

—Quan et vaig veure al cafè M., vaig rememorar aquesta anècdota.

Li acaricio les espatlles. Li faig una pregunta que em preocupa: per què va arribar a la nostra escola dues setmanes després de l’inici escolar? Roman en silenci. No hi insisteixo.

—Van posar la meva mare a la presó —respon finalment—. De cop i volta, em van enviar a casa del meu pare.

«A la presó!» Estic trasbalsat. De seguida declara que no vol explicar la història del seu crim. No tinc més remei que callar.

—No vaig participar a les sortides escolars —diu—. A cap sortida. Cada vegada m’absentava de l’escola per anar a veure la meva mare a la presó.

—Devia ser molt dur per a tu.

—No tinc l’àlbum de la classe. El meu pare havia rebutjat que hi figurés perquè només hi havia estat un any. Al senyor N. li va saber greu.

L’abraço ben fort, en silenci.

18

Continuo veient la Mitsuko, sempre a casa seva. Cada vegada, li truco una mica abans de dos quarts de deu i ella accepta la meva visita, sistemàticament. Abandono el seu apartament abans de dos quarts de dotze.

La Mitsuko no m’invita mai a passar-hi la nit. A casa seva no hi ha ni futon, ni llit, ni sofà per a un convidat. Em diu: «M’agrada que la casa mantingui el màxim de simplicitat possible.» No em deixa que li porti regals.

No sé gaire cosa de la seva vida, a banda dels dos oficis que exerceix: cambrera i dona de companyia. Encara no he tingut la sort de conèixer en Tarô, el seu fill de quatre anys, que dorm a l’habitació del costat del «despatx». Ella tampoc coneix la meva vida.

La Mitsuko no em truca mai a la feina i no té el meu número de telèfon personal. No hi ha cap tensió entre nosaltres. Si pogués mantenir aquesta relació amorosa, jo seria molt feliç. En efecte, és una amant perfecta per a mi, perquè no tinc la intenció de divorciar-me de la meva dona. Des de la meva primera visita a casa de la Mitsuko, ja no vaig més al pink-salon ni al video-box.

Pel que fa a en Gorô, ja no el veig i no el vull tornar a veure. Per sort, m’ha deixat de trucar. Vaig informar al director de l’àrea comercial de la meva conversa amb en Gorô. Estava content que el president del sakaya Kida es plantegés la possibilitat d’anunciar-se a la nostra revista. Li vaig repetir que en Gorô i jo no érem amics i que no el veuria més.

19

La Mitsuko mira al sostre. La seva llarga túnica de cotó està aixecada. Estirat de costat, li passo la mà per les cames sedoses. Tanca els ulls.

Aquesta nit, així que he entrat a casa seva, l’he besada, com un posseït, a la cara i al clatell. Li he acariciat les cames i les natges. Ella no duia res sota la túnica. Em bullia la sang. De seguida m’ha portat al seu «despatx» per no molestar el seu fill adormit. Hem continuat besant-nos. Primer drets, recolzats a la porta, entrellaçant-nos les cames. Ella gemegava retenint la veu.

Fem l’amor sobre la catifa, com sempre. Però, a diferència de la primera vegada, la catifa està coberta d’un llençol blanc i tenim uns zabuton com a coixins.

Estirat boca amunt, observo els llibres que cobreixen completament les quatre parets. La Mitsuko sembla que reflexiona. L’acarono.

—En què penses?

—En l’amor i la criminalitat.

—Què?

Li veig el rostre: «Què m’explicarà ara? La història de la seva mare que va estar a la presó?» Les llargues pestanyes negres romanen immòbils. Fa un preàmbul:

—És un tema que va abordar l’altre dia un dels meus clients.

«El seu client?» M’imagino la Mitsuko discutint amb homes que l’adoren. M’envaeix la gelosia. Es gira cap a mi:

—Quan un home i una dona s’enamoren, s’atrauen l’un a l’altra per química, oi?

Callo, encara molest per la imatge de la Mitsuko envoltada d’homes. Repeteix:

—Oi?

Responc finalment sense gaire entusiasme:

—No ho sé, no hi he pensat mai. Però és evident: l’home i la dona s’atrauen perquè són oposats com a amants.

Ella es queda pensativa. Estic encuriosit: «Com es desenvoluparà aquest tema?» Recordo que ella feia preguntes interessants a la classe de ciències. Cada vegada, el senyor N. la felicitava: «Molt bona pregunta, Mitsuko!»

—Oposats, sí, però no sempre —diu—. En tot cas, un no s’enamora per convenció o amb condicions. Són les químiques que connecten.

Murmuro palpant-li els llargs cabells negres naturals:

—Espero que les nostres químiques connectin.

Em somriu:

—També hi ha pseudoquímiques que només lliguen temporalment.

—Que dolenta que ets, Mitsuko! Jo ja estic boig per tu.

—És la realitat. Un es pensa que està enamorat, però sovint l’amor no dura gaire per culpa d’això.

Un pensament trist m’estreny el cor: «El nostre amor és només temporal? L’hauré de deixar un dia?» Ella continua:

—Si un es casa només per convenció o per miaï, es manté en tot moment entre persones de la mateixa classe. Els rics entre ells, les persones instruïdes entre elles. És inquietant.

—Per què inquietant? És normal que els rics es coneguin entre ells per protegir la seva fortuna. Les persones instruïdes desitgen que els seus fills també ho siguin.

—Sí, és normal. Però no hi ha barreja entre persones de medis diferents. Per exemple, si els pobres sempre estan lligats entre ells, els seus fills estaran necessitats, cosa que els pot empènyer a cometre un crim.

L’escolto sense interrompre-la. Se m’acut una pregunta: «Per què va cometre un crim la seva mare? Era a causa de la pobresa?» La Mitsuko diu:

—I si els criminals estan lligats entre ells i això es repeteix al llarg de les generacions, els problemes socials s’agreujaran.

Les seves paraules em pesen. Encara que parli amb deseiximent, no em puc estar d’imaginar el seu passat dissortat. Malgrat la seva intel·ligència, no sembla que acabés els estudis. La seva joventut devia quedar alterada per la seva mare.

—Llavors —conclou la Mitsuko—, la integració per l’amor permetria atenuar aquests problemes.

—Ah, ara entenc les teves paraules. Així, la societat seria més justa!

Evoca els seus clients que debaten cada setmana sobre un tema interessant. Novament m’envaeix la gelosia envers aquells homes que es diverteixen amb ella durant tota la vetllada. La qüestió em turmenta: «També se’n va al llit amb ells?» Li pregunto quan s’asseu:

—Qui cuida el teu fill els divendres, mentre treballes al bar?

—La meva mare. Viu als afores. Per què?

No responc. M’acaricia el cap.

—No me’n vaig al llit amb els meus clients.

—Llavors qui se’n va al llit amb tu a part de mi?

—Ningú.

M’incorporo de seguida:

—De debò?

—Sí, de moment. En tot cas, tu ets l’únic d’ençà que vaig venir a viure aquí.

20

Som a la casa del poble.

Els nens juguen al menjador. Instal·lada a la taula baixa, la meva filla dibuixa amb llapis de colors. En el dibuix hi ha muntanyes, camps, arbres, un riu. El meu fill juga amb animals de plàstic: un gos, un gat, una vaca, un cavall, un porc, una gallina. Els posa en fila i n’imita els sons. Constato que estan molt lligats a la vida del camp.

Són les sis de la tarda. La meva dona ha sortit a comprar per al sopar. Tornarà d’aquí a uns minuts.

Recolzat a la paret, començo a escriure al meu diari.

A la mà tinc la ploma que em va regalar la Mitsuko. Una ploma de gran qualitat de la marca P. És el model que jo havia vist a l’aparador d’una botiga del carrer comercial amb arcades on m’havia trobat en Gorô. L’observava esperant comprar-ne una si la meva dona hi estava d’acord. Per això vaig tenir una gran sorpresa en desembolicar el regal.

Diumenge 17 d’agost. Ennuvolat.

És el meu trenta-sisè aniversari. Avui ha sigut un dia molt atrafegat per a tota la família.

Hem collit bardanes. Una màquina llogada ha solcat la terra i nosaltres hem collit les arrels. El resultat ha sigut excel·lent. L’Atsuko i els seus col·laboradors estaven radiants d’alegria. Els nens ens han ajudat en algunes feinetes. Malgrat la calor, treballaven sense queixar-se. Els he felicitat.

M’aturo. Tot jugant amb la ploma, penso: «Trenta-sis anys. Qui em va dir que era un tombant en la vida i que cal plantejar-se seriosament com viure el temps que queda?» Potser va ser el meu pare.

M’agrada la meva feina. Tot i així, no vull treballar a la revista N. fins a la jubilació. Espero fundar la meva pròpia revista dedicada a la història regional i a les notícies locals. Serà massa tard passats els seixanta anys. Tinc la sensació que, si no concreto aquest projecte ara, no ho faré mai. Però com ho faig?

—Pare!

La meva filla em crida aixecant-se amb el seu dibuix. Somric:

—Què has dibuixat?

M’ensenya el full on hi ha dues flors vermell violeta amb una forma quasi idèntica. Em diu:

—La de l’esquerra és l’azami.

Em fa un salt el cor. Em pregunta.

—I la de la dreta, la coneixes?

—No.

—No? És la flor de bardana!

—Ah, és veritat.

És poc habitual veure’n les flors, perquè se’n cullen les arrels quan els plançons són encara joves. La meva filla m’explica:

—La mare n’ha deixat créixer alguns en un racó del camp. Són alts, més alts que tu!

—De debò?

—Sí. Però les tiges són fràgils. Per això la mare hi va posar uns aspres de bambú. Així el vent no les tombarà.

—Els aniré a veure demà amb tu.

Afegeix:

—La mare m’ha ensenyat el llenguatge d’aquestes dues flors.

—I com és?

—Per a l’azami és «la independència», «no em toquis», «la venjança».

—Ah, sí? I per a la bardana?

—«No em turmentis.» I la resta ho he oblidat.

Una mica desconcertat, observo de prop les dues flors:

—En efecte, no són exactament iguals.

La meva filla m’atansa el dibuix.

—És per a tu, pare. Per molts anys!

No sé què dir, tret de: «Gràcies, molt amable!» En aquest moment, ens crida el meu fill:

—Ha arribat la mare!

Tothom té gana. La meva dona es posa de seguida a fer el sopar. Els nens van a la cuina. La meva filla canta: «Plantem, plantem els brots d’arròs… El sol somriu i somriem… Ara esperem les aigües verdes…» És la cançó del trasplantament de l’arròs que l’altre dia va aprendre del matrimoni gran del costat. La meva dona i el meu fill la segueixen. Jo escolto mig distret.

Som a taula. Un festí amb motiu del meu aniversari. Els nens xerren contents. La meva dona somriu oferint-me una capseta embolicada en un paper vermell:

—Estimat, un regal per a tu!

Repeteixo:

—Gràcies! Molt amable.

Els nens miren encuriosits com desembolico el paquet. Així que s’obre la capseta, la meva filla exclama:

—Una ploma negra? Però si el pare ja en té una!

21

Estem estirats de cara amunt, amb el cap sobre el zabuton. Ara el meu cos s’ha acostumat a la catifa. El Sòcrates vagareja pel nostre voltant. Amb els ulls clucs, la Mitsuko respira suaument. Confesso:

—Estic casat i tinc dos fills. Una nena i un nen. El meu fill té la mateixa edat que el teu. La meva dona porta la seva pròpia empresa agrícola.

Obre els ulls. No tinc ni idea de com reaccionarà. Em pregunta sense canviar d’expressió:

—I com és la teva dona?

—Una bona persona —responc—. Assenyada, intel·ligent i independent, com tu.

—Tot i així, no teniu relacions sexuals des de fa temps.

—Te n’has adonat?

—Evidentment. Com satisfeies el teu desig abans de trobar-me?

Aquesta pregunta directa em violenta. Incòmode, explico que freqüentava el pink-salon.

—Gràcies als fûzoku-ten —m’interromp—, s’ha salvat el teu matrimoni. Els homes com tu heu d’estar agraïts a les dones que treballen en aquests llocs.

El seu to és irònic. Murmuro:

—Tens raó…

Em pregunta:

—Com és que vau deixar de tenir sexe?

Li descric la situació. Al principi, tot anava bé amb la meva dona. Però, durant el seu segon embaràs, vaig anar al pink-salon i això la va trasbalsar. Després, vam intentar reprendre la nostra vida conjugal, però sense gaire èxit. I des de llavors que ja no fem l’amor.

—Estimes la teva dona?

—Sí. És la primera vegada que l’enganyo. —Es manté callada. Li parlo amb sinceritat. Estava cansat de sortir només per alleujar-me. De fet, volia resoldre els nostres problemes conjugals, però sempre ajornava la solució. M’escolta en silenci. Continuo—: I llavors et vaig trobar. De seguida em vas captivar, tan bonica i sensual.

No reacciona. Tinc un temor: «L’he ofès?» Finalment obre la boca:

—Abans de treballar al bar X., vaig ser prostituta durant dos anys.

«Prostituta?» Ara ja res no em sorprèn.

Continua:

—Un dels meus clients va ser el senyor K., un historiador mediàtic.

«El senyor K.» Aquest nom em sona. Me’n recordo: «Ah, és un dels homes amb qui ella parlava al bar.» Explica la seva història, i jo l’escolto amb una barreja de gelosia i curiositat.

Un dia, la seva agència la va enviar a un hotel. Un hotel de categoria mitjana. Tard a la nit, va arribar a l’habitació del client. De seguida va reconèixer el senyor K., que havia vist a la televisió. Ell li va preguntar educadament si tenia gana o si necessitava beure res. Ella va respondre que no. Aquell home li semblava tímid i fins i tot incòmode. Ella estava a punt, però el seu client no. Al cap d’uns instants, ell va començar a parlar-li: «Estic casat. Estimo la meva dona. Però fa anys que no fem l’amor. Ella no té mai orgasmes, si més no amb mi. Desitjo que es realitzi sexualment. Em podries guiar per donar-li plaer, si et plau?» El seu to era respectuós. Amb una expressió desesperada, fins i tot es va prosternar davant d’ella.

Amb el cap abaixat, penso en la meva dona. La Mitsuko afegeix:

—Les paraules del senyor K. em van emocionar.

—Vas ajudar-lo?

—Esclar. Vaig fer el que vaig poder. Al final, m’ho va agrair molt. Com un alumne davant del seu mestre.

—Quantes vegades va ser el teu client?

—Només dues vegades. Però, a la segona vegada, em va convidar a un restaurant per tornar-me a donar les gràcies: finalment havia aconseguit tenir relacions amoroses amb la seva dona. Llavors em va proposar treballar al bar X.; en coneixia bé el propietari.

Continuo pensant en la meva dona, en la nostra vida conjugal. La Mitsuko parla calmadament:

—El senyor K. va enriquir les meves lectures amb els seus consells. Els meus clients al bar X. aprecien molt els meus coneixements generals.

Crec que, si ella hagués tingut una instrucció adequada, hauria pogut exercir una professió més d’acord amb els seus interessos. Me la imagino immersa en la lectura després d’una llarga jornada, sobretot un cop s’ha adormit el seu fill.

Li faig una pregunta indiscreta:

—Quant guanyes al bar X.?

—Cent mil iens cada divendres.

—Déu-n’hi-do!

Estupefacte, faig una altra pregunta:

—Per què treballes també en un cafè? Aquest altre sou deu ser ínfim.

—Per no deixar de ser realista. Guanyar tants diners en poques hores xerrant no és normal.

22

Aquest matí, la meva dona m’anuncia: «Aviat s’acabaran les vacances escolars. Els nens són molts feliços al poble. Ens hi quedarem fins a final de mes.» Prometo que hi aniré d’aquí a uns dies, mentre penso que aquesta nit tornaré a casa de la Mitsuko.

Arribo al despatx més aviat que de costum. Ens acostem a la data de publicació del proper número. He d’acabar totes les correccions i les maquetacions.

Així que m’instal·lo a la meva butaca, el redactor en cap em diu que vagi a veure el director de l’àrea comercial. Ell mateix no sap de què es tracta. De seguida em presento al despatx del director comercial. No sembla de gaire bon humor.

—Que hi ha algun problema?

Es grata el crani, com si dubtés a entrar en matèria.

—És sobre el sakaya Kida. Recordes la nostra conversa? La nostra revista sol·licitava aquesta companyia com a anunciant.

—Sí, i tant! Li vaig dir que n’havia parlat directament amb en Gorô Kida. Encara no ho ha acceptat?

El director respon, amb un posat incert:

—Ahir… vaig estar en contacte amb el seu responsable comercial. Em va confirmar que els interessava.

L’interrompo:

—Ah, molt bé! És el que en Gorô m’havia dit.

No somriu:

—Però, segons aquest responsable, el senyor Kida va canviar de parer a causa d’un rumor sobre nosaltres.

—Quin rumor?

—Es diu que un dels nostres empleats freqüenta una prostituta.

—Perdó?

Immediatament em ve a la ment la imatge de la Mitsuko. Tot i que ja no és una prostituta, aquesta observació em trasbalsa. El director sembla incòmode:

—La descripció d’aquest empleat coincideix amb tu. Et suggereix res tot això?

Ho desmenteixo rotundament:

—No!

—Així doncs, és només un rumor.

Em sento alleujat:

—Però quina relació hi ha entre aquest rumor i la seva publicitat?

—Doncs és evident, amic meu. Per a una companyia prestigiosa com Kida, és vergonyós ser el patrocinador o l’anunciant en una organització que tingui una mala imatge.

M’agradaria dir-li que en «Gorô l’amable» es passa el temps divertint-se amb les seves tres amants i que la seva germanastra és qui realment dirigeix el sakaya Kida. El director es torna a gratar el crani:

—Cadascú té la seva vida privada. Això no incumbeix a ningú. Amb tot, cal anar amb compte de no exposar-se a les crítiques. La nostra revista és coneguda per la seva gran qualitat.

Surto del seu despatx confós. Malgrat la sensatesa del seu comentari, tinc un sentiment estrany. «Algú està al corrent de la meva relació amb la Mitsuko… Però qui?»

En tornar al despatx, la meva assistent em porta les proves d’un text del consultor L. Em somriu:

—M’agrada molt la secció del senyor L. Aquest mes hi ha un cas particularment interessant.

Començo a llegir la rúbrica. Ja s’han corregit les errades i només m’he d’assegurar que tot està perfecte. Hi ha tres casos i l’últim capta la meva atenció. A mesura que el llegeixo, em comença a bullir la sang.

Benvolgut senyor L.,

Estic casada. El meu marit treballa en una empresa del sector dels mitjans de comunicació. Tenim dos fills de menys de deu anys. Tots estem bé de salut. Em sento afortunada. Però, des de fa tres anys, el meu marit i jo som un matrimoni sexless.

Ell va començar a freqüentar uns pink-salon durant el meu segon embaràs. Des d’aleshores, ja no fem l’amor ni dormim junts. És una bona persona i un bon pare. Treballa de valent per a la família. Intento tolerar el fet que vagi a aquesta mena de llocs.

Recentment, he sabut que el meu marit tenia una relació amorosa amb una antiga amiga. Ha sigut un trasbals per a mi: aquesta relació sembla seriosa. Acabo de muntar una empresa que funciona bé. He heretat una casa del meu pare i hi passo molt de temps. Em plantejo el divorci i preparo la meva pròpia vida amb els meus fills. Tot i així, encara estic enamorada d’ell. Si us plau, què em podria aconsellar?

Estic astorat: «És l’Atsuko!» Em tremola la mà. Va enviar una carta al nostre consultor sentimental en comptes de parlar-ne amb mi. «Però què és això?!» M’envaeix la ràbia. M’intento calmar. «Però com és que coneix la meva relació amb la Mitsuko?» La paraula «divorci» em deixa sense alè. Llegeixo la resposta del consultor L.

Senyora,

Com si fos una malaltia no curada durant anys, el seu problema trigarà també molt de temps a solucionar-se.

El matrimoni és, en primer lloc, dormir i menjar junts. Si la parella no viu junta, la situació només es podrà agreujar. Segons la dita: «D’allò que els ulls no veuen, el cor no se’n dol.» Però, per a un matrimoni, caldria dir: «D’allò que el llit no uneix, el cor no se’n dol.» Si vol salvar el seu matrimoni perquè estima el seu marit, torni a aquest principi tan senzill abans no sigui massa tard. Parli’n primer amb ell. Si ell encara l’estima, canviarà de comportament per viure l’autèntica vida conjugal amb vostè.

Que tingui sort!

Encara trasbalsat, rellegeixo els dos textos tres cops. Sospiro: «Quin dia! Tot es torça al meu voltant.» Renuncio a passar la nit amb la Mitsuko.

23

És del tot fosc. No fa vent. El silenci és absolut.

Soc a casa, sol. Després d’un sopar tardà, baixo al pati interior. Assegut al banc, encenc una cigarreta. El fum s’enlaira recte amunt. Amb la mirada alçada cap al cel sense estrelles, m’endinso en les meves reflexions.

Aquest matí, abans de marxar cap al poble, la meva dona m’ha dit: «Els nens són molt feliços al poble. Desitgen anar a l’escola d’allà.» No me l’he presa seriosament. Senzillament li he respost: «És normal. Hi han fet molts amics durant les vacances.» També m’ha dit: «Fa anys que somies tenir la teva pròpia revista dedicada a la història regional i a les notícies locals. Crec que és una idea excel·lent. Quan faràs realitat el teu somni?» Amb la ment molt ocupada per un nou projecte per a la revista N., només li he donat una resposta vaga.

Reflexiono sobre la meva vida familiar, sobre la meva vida professional i sobretot sobre la nostra vida conjugal. Encara estimo l’Atsuko. No me’n vull divorciar. Hem de trobar una solució raonable per tal de continuar junts.

El consultor L. té raó. Hem de viure sota el mateix sostre i dormir a la mateixa habitació, al mateix llit. La situació actual és culpa meva. En comptes de fer front al nostre problema conjugal, freqüento uns fûzoku-ten. No tinc dret de queixar-me de l’Atsuko, que va escriure al senyor L. perquè jo li llegís la carta.

Trenta-sis anys. El tombant de la vida. Torno a pensar en el meu somni. «Per què no ara?» El negoci agrícola de l’Atsuko funciona bé. Val més que jo també me’n vagi a viure al poble. Vendrem aquesta casa. Podria llogar o comprar un estudi en un lloc raonable a prop del poble, a M., per exemple.

Penso en la Mitsuko. Deixar-la de veure. Aquesta idea m’entristeix profundament. Però no hi tindré més remei.

Em va encisar així que la vaig veure al bar X., igual que m’havia atret fa vint-i-quatre anys. Probablement ens uneixen unes pseudoquímiques que només lliguen temporalment, com deia ella. Tot i així, és l’única dona amb qui he fet l’amor apassionadament. L’enyoraré moltíssim.

Cauen les cendres de la cigarreta. Se m’humitegen els ulls. Sento la cançó de bressol de la meva àvia: «Em dic Azami. Soc la flor que bressola la nit. Plora, plora als meus braços. L’alba encara és lluny.»

24

El Sòcrates miola tot acostant-se’m. M’estic traient les sabates. S’atura i em mira, com un vell savi. Les sabatetes blaves continuen al mateix lloc. Les d’en Tarô, el fill de la Mitsuko, que no he vist mai.

Dreta, davant del vestíbul, la Mitsuko m’acull sense dir res. La túnica, el pentinat, l’olor de sabó. Tot és igual. Però pressento que ella està diferent aquesta nit, com jo. No ens besem. Aquest cop em duu a la cuina, com la primera vegada. La segueixo amb el Sòcrates.

M’instal·lo a la taula. Em serveix una tassa de te d’ordi fresc. Mentre bec, observo al meu voltant. La finestra, l’aigüera, la petita cuina elèctrica, uns estris de cuina penjats a la paret, el telèfon. No ha canviat res. Simple i minimalista. L’aire condicionat està apagat.

La Mitsuko s’està dreta, recolzada a l’aigüera. Penso en el seu fill. Em ve al cap una idea estranya. «Realment el nen dorm en aquesta casa? Realment existeix?» Ella aixeca la mirada cap al sostre. Quan intento trobar la manera de parlar-li de la meva situació familiar, em diu:

—Ahir a la nit vaig rebre una visita.

—Em pensava que no invitaves ningú a casa teva, tret de mi.

—Es va autoconvidar.

—Qui?

Arrufa el nas.

—En «Gorô l’amable».

—Com?

Estic astorat: «En Gorô va venir aquí?!»

Afegeix:

—Sap que vens aquí regularment.

—Què?

No sé què dir. M’envaeix un sentiment desagradable. En Gorô em devia seguir en sortir de la feina. Així doncs, és la font dels rumors sobre mi. També devia trucar a la meva dona. M’enfado: «Quin malparit!» La Mitsuko explica l’incident:

—Algú va trucar a la porta. Era l’hora en què sols arribar. Vaig pensar que t’havies oblidat de trucar-me. I va resultar que era ell. Quina sorpresa! A més, anava begut. Una visita no desitjada.

—Com és que va venir aquí?

—No conec la seva veritable intenció. Però, així que va obrir la boca, em va dir: «Gràcies a mi, en Mitsuo va tenir la sort de trobar-te.»

Abaixo el cap, molt avergonyit. Ara sap que vaig ser al bar X. amb en Gorô i que no la vaig reconèixer per casualitat al cafè M. Em sento estúpid d’haver respectat la petició d’en Gorô: «Si mai et trobes amb la Mitsuko, no esmentis el meu nom.» Continua:

—En Gorô es va posar a parlar de les trobades de classe que organitza cada any. I va veure les sabates del meu fill: «Ah, tens una família sense pare! Cap problema. Contracto cangurs per a les joves mares. Vine a la nostra trobada, ni que sigui una vegada! Tu i en Mitsuo sou els únics que no hi heu participat mai.»

—Com vas reaccionar?

—Vaig deixar anar: «No m’interessa! No m’enviïs més invitacions.» Ofès, en Gorô em va cridar: «Llàstima! Tothom hauria d’estar informat del teu èxit en un bar de primera categoria. Només et coneixen com a cambrera en un cafè mediocre.» Fastiguejada, vaig tancar la porta.

M’enfado: «Quin desgraciat!»

Ajagut a terra, el Sòcrates m’observa. Finalment em disculpo:

—Em sap greu. No volia mentir-te.

La Mitsuko es manté en silenci. Li explico la meva part de la història: la meva primera trobada amb en Gorô, les nostres tres sortides a prendre una copa, les peticions de la revista N. al sakaya Kida perquè s’hi anunciés, els rumors sobre mi. Quan acabo, em diu en un to calmat:

—Ahir vaig recordar el punt en comú entre en Gorô, tu i jo.

—El punt en comú?

—Parlo de quan anàvem a l’escola T.

Estic desconcertat: «Què m’explicarà ara?» Continua:

—En aquella època, jo vivia amb el meu pare, que s’havia tornat a casar feia més de cinc anys. Tu vivies amb la teva àvia perquè el teu pare s’havia traslladat a una ciutat llunyana per un parell d’anys. El teu pare s’acabava de casar en segones núpcies.

Em sorprèn que es recordi del trasllat del meu pare. La meva àvia em va acollir a casa seva perquè jo no volia viure amb la meva madrastra. Estic encuriosit:

—I en Gorô, com vivia?

—Com ja et vaig dir, té una germanastra. El seu pare es va casar per segona vegada quan en Gorô tenia tres anys. Per tant, en aquella època, vivia amb el seu pare, la seva madrastra i la seva germanastra.

—Jo ni tan sols sabia que tenia una germanastra.

—En fi, a sisè, érem els únics que teníem un pare casat en segones núpcies.

—Així, els pares d’en Gorô s’havien divorciat.

—No. La mare es va morir quan en Gorô era encara un nadó.

—Com és que ho saps, tot això?

—Perquè, poc després d’arribar a l’escola, en Gorô em va explicar la seva història. Em va suggerir: «En Mitsuo, tu i jo som tots d’una família dissortada. Podríem ser amics i fer coses junts.»

—De debò? I què li vas respondre?

—Les mateixes paraules que ahir. «No, gràcies. No m’interessa.» Després d’aquell incident, en Gorô es va riure del meu nom davant dels nostres companys. I tu et vas burlar del seu nom per protegir-me.

Murmuro: «Quina memòria…» El Sòcrates miola. Dic:

—La meva «desgràcia» probablement és més gran que la d’en Gorô.

—La teva desgràcia?

La Mitsuko em mira, perplexa. Explico:

—La meva mare es va enamorar bojament d’un altre home i de cop i volta va desaparèixer de la nostra vida, la del meu pare i la meva.

Sospira:

—Cadascú té la seva història, en efecte.

Recordo l’època en què va néixer la meva filla. Mentre contemplava l’Atsuko fent petons al nadó, jo pensava en la meva pròpia mare: «Com em va poder abandonar així?» En canvi, l’amor de la meva àvia per mi era absolut. Em protegia incondicionalment.

—Mitsuko, estimes la teva mare?

Fa que sí amb el cap:

—Sí, molt. Ens portem realment bé.

—Ets afortunada.

—De fet, tenim el projecte d’obrir un negoci de llibres de segona mà. La meva mare també és una gran lectora.

Exclamo:

—Quina bona idea! Està molt bé!

El Sòcrates em continua mirant. Finalment explico el meu projecte:

—Mitsuko, me n’aniré de Nagoya amb la meva família. Tinc la intenció de crear la meva pròpia revista a M.

Es queda callada. Li confesso la meva situació conjugal i que no podré tornar a venir. Em respon:

—Ho entenc, Mitsuo.

Li tremola la veu, se li humitegen els ulls. Se m’encongeix el cor. L’abraço. L’olor de sabó. Abaixa el cap com per amagar-lo al meu pit. Li acaricio els cabells, suaument:

—Seràs eternament el meu primer amor.

Em cauen les llàgrimes damunt del seu clatell. Murmura:

—Gràcies, de nou, pel teu diari íntim.

25

Avui és el meu últim dia a la revista N.

Al matí, com de costum, hi arribo cap a dos quarts de deu. No hi ha gaire feina en aquests moments: acabo d’informar el meu successor de les tasques que haurà de dur a terme. M’acomiadaré quan hagi recollit les meves coses.

Cap al migdia, el redactor en cap em ve a veure. Em proposa que dinem junts en un restaurant. Em somriu: «Convido jo. M’agradaria parlar-te en privat.» Li accepto la invitació.

Ens trobem al carrer comercial amb arcades. És dissabte. Molta gent es passeja en família. Per tot arreu se sent música. En passar per davant del pachinko-ten, veig les finestres aixecades. És el cafè M. «Adeu, Mitsuko.»

El meu superior s’atura davant d’una porta: «És aquí, amic meu.» Puja les escales i el segueixo sense haver llegit el nom del restaurant. En observar la paret coberta de fusta natural, tinc una sensació de déjà-vu. Ah, aquí és on en Gorô em va veure per primera vegada! L’insulto mentalment: «Quin cabró! Si me’l tornés a trobar, li clavaria un cop de puny.»

El redactor en cap i jo ens instal·lem en un racó. Em burxa:

—De debò que faràs de pagès?

—Per què no? El negoci agrícola de la meva dona va molt bé.

—Ets el típic urbanita. No crec que sobrevisquis gaire temps en un poble.

Ric:

—El trajecte entre Nagoya i el poble és de menys d’una hora. Tornaré per aquí de tant en tant.

Es queda un moment callat. Encara no comento a ningú el meu projecte: crear la meva pròpia revista a la ciutat de M., molt a prop del meu poble. Em mira, seriós:

—No deus pas tenir la intenció de convertir-te en freelance o reporter?

—Podria ser perfectament!

—En aquest cas, escriu també per a la nostra revista, si us plau.

Aquesta proposta em dona ànims. Insisteixo, molt content:

—Per què no?

Em confia que aprecia molt la meva contribució a la revista i diu que desitja vivament continuar tenint-me com a col·laborador.

Ens separem davant de l’edifici. Continua el seu camí per trobar-se amb un periodista. Jo em dirigeixo cap al despatx. Em falta recollir les caixes amb les meves pertinences.

Passo per davant de la botiga de música. Se sent una melodia nostàlgica. Em ve al record la cançó de bressol de la meva àvia:

Aquesta nit, el coixí torna a ser xop de llàgrimes.

En qui somies? Vine, vine cap a mi.

Em dic Azami. Soc la flor que bressola la nit.

Plora, plora als meus braços.

L’alba encara és lluny.

Jo era aquí quan en Gorô em va cridar murmurant el meu nom. Així va començar el meu drama amorós. Tenia raó. Gràcies a ell, vaig poder retrobar la Mitsuko, en un moment en què no tenia sexe amb la meva dona. Vaig fer l’amor amb ella bojament, com per desfogar totalment el meu desig sexual. I finalment aquest drama caòtic m’ha dut a reprendre una vida normal amb la meva dona, que encara estimo.

Surto de les arcades del carrer comercial. Fa un temps agradable. Brilla el sol, però ara la calor em sembla menys forta. Bufa una brisa fresca. Es nota l’inici de la tardor. Camino a pas lleuger.

26

Al despatx, recullo les meves coses i les carrego al cotxe. Tot seguit, aniré al poble a trobar-me amb la meva família.

En engegar el cotxe, decideixo passar pel carrer on viu la Mitsuko amb el seu fill. No tinc la intenció de molestar-los. Només vull veure el barri que només he vist en la foscor.

Condueixo lentament observant els edificis: cases, botigues, cafès, restaurants, llibreries. Un carrer comercial normal. En acostar-me a la ferreteria, alenteixo encara més la marxa. En passar per davant, veig un anunci a l’aparador. «Pis de lloguer.» Em sorprenc: «S’han mudat?»

Aparco a la cantonada i torno cap a la ferreteria.

«Pis de lloguer. Trasllat immediat possible.» Perplex, llegeixo la descripció: «Cuina, dues habitacions, menjador, aire condicionat.» Miro cap amunt. Les finestres estan tancades amb cortines blanques. Desconcertat, em quedo dret davant de l’anunci.

S’obre la porta de la ferreteria i en surt una dona amb un davantal vermell. Deu tenir uns seixanta anys. Em somriu:

—Bona tarda, senyor. Que voldria llogar el pis?

Li responc sense reflexionar.

—Sí, senyora. El puc veure?

—Oh i tant! Esperi un momentet, que aviso el meu marit primer.

Torna a entrar al local. Espero uns segons davant de la porta. Aixeco la mirada cap al cel blau. «On deuen ser ara la Mitsuko i el seu fill?»

La senyora torna amb una clau a la mà. Soc al carreró del costat de l’edifici, que conec perfectament. Em fa preguntes sobre el meu ofici i la composició de la meva família. M’invento que treballo en un banc i que som dos, la meva dona i jo. La senyora exclama: «Llavors és perfecte per a vostès dos! Espero que li agradi el pis.»

Pugem les escales metàl·liques amagades rere el caquier. Des de dalt es veu el jardí ple de flors de cosmos. No l’havia vist en la foscor. És preciós. Em sento estrany, com si vingués aquí per primera vegada. La senyora em convida a passar obrint la porta de bat a bat.

—Entri, senyor.

En treure’m les sabates, recordo les sabatetes blaves d’en Tarô. Tinc la sensació que el Sòcrates m’acollirà amb un miol. La senyora m’ensenya primer la cuina:

—És petita però hi ha prou espai per a una parella, oi?

—Sí, i tant.

Les dues cadires, la taula, tots els estris penjats a la paret per damunt de l’aigüera, el telèfon ja no hi són. Tinc una sensació d’irrealitat: «La Mitsuko era realment aquí?»

Tot seguit, la senyora em convida a passar a una estança amb tatamis i dues grans finestres. M’aturo davant de la paret on hi havia instal·lat un gran aquari amb peixos tropicals. Em giro cap a la senyora.

—Quant fa que és lliure aquest pis?

—Només una setmana. Els últims llogaters eren una dona i el seu fill de quatre anys. Van viure aquí dos anys.

Continua parlant-ne. Paro l’orella per no perdre’m ni una paraula. Segons ella, aquella família havia arribat a través d’una coneguda seva. Era la dona del cèlebre historiador mediàtic K.

La senyora somriu:

—No vam tenir cap problema amb aquesta família.

La interrompo.

—El nen de quatre anys, però, devia molestar amb els seus crits, no?

M’adreça una mirada encuriosida:

—El nen era sord. Anava a una escola especial. La seva mare i ell es comunicaven en llengua de signes.

«Sord, llengua de signes?» Em sorprèn. Giro la mirada cap a la finestra. La Mitsuko sempre em feia callar, perquè el seu fill dormia. De sobte, recordo el que m’havia dit en Gorô al bar X.: «La Mitsuko parla anglès, espanyol i fins i tot la llengua de signes.»

La senyora continua:

—Era un mestís, molt maco i adorable. Segons la seva mare, el pare del nen era europeu. Però no el vaig veure mai.

«Mestís? Pare estranger?» Estic cada vegada més desconcertat. La Mitsuko no m’havia ensenyat mai fotos del seu fill.

Sortim de l’estança. La senyora obre la porta de l’habitació de l’esquerra. En veig l’interior per primera vegada. Aquí és on dormien la Mitsuko i el seu fill. Al davant, hi ha una finestra i, a la dreta, un oshiire. La senyora xerra sobre el barri, però, esmaperdut, ja no l’escolto atentament.

Tot seguit, obre la porta de l’estança del costat, el «despatx» de la Mitsuko. No hi ha res, tret de la finestra. L’escriptori, la butaca i els llibres que cobrien les quatre parets han desaparegut tots. Com també la catifa on fèiem l’amor salvatgement. Recordo la Mitsuko traient un paquet d’un calaix de l’escriptori. «Aquest és el meu regal per a tu!»

La senyora em diu:

—Aquella dona tenia un munt de llibres. Semblava molt intel·ligent.

—De què treballava?

—Era assistent de l’historiador K. Tenia bones referències i la vam acceptar sense cap problema.

—Ah sí?

En tot moment, fingeixo indiferència. Normalment, explica, una agència immobiliària s’ocupa de la gestió dels habitatges. Però el cas d’aquesta petita família va ser una excepció. Les paraules «petita família» em commouen. Se m’humitegen els ulls. De sobte, la senyora deixa anar un petit crit:

—Oh! Ha quedat un llibre.

S’acosta al fons de l’estança. Hi ha una petita lleixa a la paret esquerra de la finestra. En agafar el llibre, murmura:

—Ah, és la revista N.

Veig la coberta. És la del número del mes de setembre, en què la meva dona va escriure al consultor L. Penso: «La Mitsuko probablement va llegir la seva carta.» La senyora em pregunta:

—Coneix aquesta revista?

—Sí. M’agrada molt.

—A mi també. Hi ha una secció d’història regional que trobo excel·lent.

Somric sense dir res. Fullejant les pàgines de la revista, se sorprèn en veu baixa:

—Guaita! Hi ha una flor d’azami… marcida.

GLOSSARI

Azami : flor de card.

Beef-stew : estofat de bou.

Bentô : menjar per emportar servit en una capsa.

Fûzoku-ten : establiments de serveis sexuals.

Genji-na : designa els sobrenoms relacionats amb la novel·la El relat de Genji que es donaven a les dones que servien els nobles a la cort imperial. Designa igualment els sobrenoms que es donen a les dones de companyia.

Golden Week : sèrie de dies festius entre finals d’abril i principis de maig.

Izakaya : taverna, bar.

Kanjis : ideogrames xinesos.

Kyôju : professor que ocupa el lloc més alt de la jerarquia en un departament universitari.

Love-hotel : casa de cites.

Miaï : trobada convinguda amb la perspectiva d’un casament.

On’yomi : fonètica xinesa.

Oshiire : armari de paret per a roba i parament de la llar.

Pachinko-ten : sala de pachinko (joc japonès semblant al joc del milió).

Pink-salon : tipus d’establiment de serveis sexuals.

PTA : abreviació de l’anglès Parents and Teachers Association. Associació de pares i mares d’alumnes i professorat.

Sakaya : comerç o negoci de begudes espirituoses.

San : sufix de cortesia equivalent a senyor, senyora o senyoreta.

Tandaï (tanki-daïgaku) : estudis universitaris de dos anys.

Ukiyoe : estampa o pintura del tipus de l’època d’Edo.

Video-box : tipus d’establiment de serveis sexuals.

Yosomono : estranger.

Zabuton : coixí quadrat utilitzat per asseure’s sobre els tatamis.

AKI SHIMAZAKI (Gifu, 1954) és una escriptora i traductora canadenca nascuda al Japó. Va immigrar al Canadà el 1981 i des del 1991 viu a Mont-real. A partir d’aleshores va començar a aprendre el francès de manera autodidacta i després en una escola d’idiomes, i des del 1999 ha publicat regularment novel·les en aquesta llengua. La seva obra es desenvolupa en pentalogies: cicles de cinc novel·les construïdes al voltant d’una mateixa història, tal com la viuen cinc personatges diferents i que es poden llegir de manera independent. Cada novel·la nova requereix deu mesos d’escriptura, publicada cada un o dos anys. Contenen un centenar de pàgines amb els seus títols en japonès que evoquen una planta o un petit animal.

Notes

[1] Les paraules en cursiva apareixen en un glossari al final de la novel·la. <<