La vida de la Clara ha quedat marcada per un matí lluminós de quan tenia deu anys i la tragèdia els va esberlar el món, a ella i a la seva família. N’ha fugit de llavors ençà, des de l’Empordà natal fins a establir-se a la ciutat més septentrional del planeta, enmig de l’oceà Àrtic: Longyearbyen, a l’arxipèlag noruec de les Svalbard. A l’avió que la torna a casa, amb notícies de la mort imminent de la seva mare, els records de tota una vida fugint dels camps de blat persegueixen la Clara, com també la necessitat d’aturar-se i plantar cara al passat.

Mercè Saurina ha escrit una novel·la curta rodona. Amb intensitat concentrada i una trama que avança imparable fins a un final de gran càrrega emocional. Explicada amb una senzillesa plena d’eloqüència, la novel·la guanyadora del premi Just M. Casero aconsegueix convertir un fet silenciat en la realitat més omnipresent.

Mercè Saurina

Fugint dels camps de blat

Premi Just Manuel Casero de novel·la curta 2023

ePub r1.0

Titivillus 23.04.2024

Títol original: Fugint dels camps de blat

Mercè Saurina, 2024

Imatge de la portada: Jordi Ferrándiz

Editor digital: Titivillus

ePub base r2.1

Al meu pare, quan era el meu pare,
i a tots els que ja no hi són

Algú que t’espera en alguna banda és aquell llumí que s’encén en un camp a la nit. Potser no pot il·luminar tota la foscor, però et mostra el camí per tornar a casa.

A. G. ITURBE

Longyearbyen-Tromsø (durada del vol: 1 h 35 min)

Aixecant el vol

L’avió està a punt d’enlairar-se al costat del fiord i jo sec amb les mans damunt la bossa que, saltant-me les normes, no he deixat sota el seient del davant. Una hora i trenta-cinc minuts fins a Tromsø. Quasi dues hores fins a Oslo, sense comptar el temps d’espera per a l’enllaç. I després, encara, Oslo-Barcelona. I de Barcelona encara una hora i mitja fins a casa. Sí. Potser la mare ja haurà deixat de respirar. Ahir em va trucar l’Albert: vine, Clara, està malament, ara no se’n sortirà… Qüestió de dies, o d’hores, segons els metges; en Pep diu que et vindrà a recollir a l’aeroport. No, digues-li a en Pep que no es mogui, que ja llogo un cotxe i no faig anar malament ningú, que ja saps que, amb tants enllaços, ves que no em falli cap vol.

Només de penjar, amb en Sondre ens vam posar a buscar vols. De fet, era a Longyearbyen per casualitat: m’havia quedat el cap de setmana al seu apartament —vaig dormir al sofà— perquè uns amics comuns s’havien casat; ja feia uns mesos que me n’havia tornat a Oslo perquè havíem decidit separar-nos i donar-nos un marge fins a prendre una decisió definitiva… Que complicat, viure a Spitsbergen! Quan en vaig sentir parlar per primer cop, no sabia ni que existia i, encara menys, que era l’illa més gran de les Svalbard, un arxipèlag a l’Àrtic, entre el mar de Groenlàndia i el de Barentsz… just allà on Déu va perdre l’espardenya, vaja! Fins a Oslo només hi ha un vol setmanal directe i no sortia fins al cap de cinc dies, la resta són amb transbord. Ja vam deixar córrer el directe i vam anar per feina: quedava un seient al vol d’avui fins a Tromsø i el vaig comprar. En Sondre va dir que, si no em sabia greu, no vindria. Gens ni mica de greu, més m’ho estimo perquè no tindria cap sentit… De vegades penso que no és que nosaltres no anéssim bé sinó que la que no anava bé era jo, que aquells dies a casa, just després de la mort del pare, ho van remoure tot. Aquell pòsit que em recobria les entranyes, una pàtina d’emocions quietes i mal resoltes, es va fer viu i, com un roser fora d’època, va començar a poncellar: roses i espines, tot alhora, van desgavellar la persona que jo era i que havia anat recomponent a trossets, i potser en Sondre no va saber acompanyar-me en aquell procés. O jo no vaig saber explicar-li-ho. O, encara més segur, mai no vaig deixar que ell m’hi acompanyés. Tant se val. Els mals de parella són coses de dos i tot el que arriba és repartit: l’amor i el desamor, la felicitat i l’avorriment, el mèrit i la culpa.

Miro per la finestreta. El pilot dona la benvinguda pels altaveus i informa que es preveuen turbulències; s’encenen els llums d’avís: cal cordar-se el cinturó i desactivar els aparells mòbils… L’exterior esdevé borrós mentre l’avió agafa embranzida fins a sobrevolar la badia d’Advent. Les casetes arrenglerades i acolorides, amb les teulades a dues aigües, es van tornant diminutes com les del joc del Monopoly que ens havia distret tantes tardes de diumenge quan érem petits. Realment el paisatge és corprenedor, entre màgic i desconcertant: no m’estranya que m’impressionés tant el primer cop que, des del cel, vaig veure aquella amalgama de colors llampants contrastant amb la blancor serena de l’Isfjorden i la grisor gèlida de les aigües. Aleshores faltava poc perquè la ciutat es quedés a les fosques durant quatre mesos i una tènue llum, ja hivernal, ho embolcallava tot; també faltava poc perquè jo, per primera vegada, experimentés aquella atmosfera única, privada de sol durant cent vint-i-dos dies i a l’empar de les glaceres, impàvides com sentinelles. Ara, a l’estiu, tot i que la temperatura és tardoral, la claror és permanent i el desglaç permet gaudir dels voltants de la ciutat i les faldes ermes de les muntanyes, que sorprenen amb tot de flors i espècies resistents a la gelabror. Al cap d’un moment he de deixar de mirar: sempre em xiulen les orelles i em marejo una mica en el moment de l’enlairament, deu ser cosa de la pressió. Recolzo el cap al seient, amb la boca mig oberta, i tanco els ulls. Amb el palmell de la mà esquerra em tapo el nas i la boca perquè em fa vergonya que em vegin amb els llavis desclosos i la barra penjant, com una ximpleta, per alleujar el mal d’orelles. Vam aterrar aquí per primera vegada fa quatre anys, amb en Sondre. M’estava bé viure-hi una temporada, una mica com a desconnexió i una mica per centrar-me en mi mateixa, mirar cap endins i amanyagar les pors que em sotjaven, amagades per tots els racons de l’ànima. Ni en el millor dels meus somnis hauria fantasiejat amb la idea d’establir-me en un lloc tan isolat, tan recòndit, tan fred i amb aquella nit eterna! Em semblava un miracle, com si els astres s’haguessin alineat, o potser havia caigut en gràcia als déus escandinaus o a la völva, la fetillera nòrdica, que havia endevinat la meva voluntat d’allunyar-me de tot… No ho sé, però la vida, fluidament, m’havia dut fins allà, la ciutat més septentrional del planeta, i durant una bona temporada ho vaig considerar el millor regal que em podria haver fet el destí. No hauria imaginat mai un nucli habitat tan a prop del pol nord i amb una història i unes condicions tan peculiars: Longyearbyen era la ciutat més gran d’un arxipèlag que amb prou feines superava el dos mil cinc-cents habitants i on vivien més ossos polars que persones; les carreteres eren pràcticament inexistents, ja que la majoria de l’any els desplaçaments es feien amb motos de gel; la població més propera era una comunitat minera russa… Però el que realment em va sorprendre de debò són les seves lleis particulars: a les Svalbard, és obligatori dur una escopeta pel perill dels ossos; és il·legal tenir gats perquè suposen una amenaça per als ocells autòctons i per això, abans d’instal·lar-nos en aquell cul de món, havíem hagut de regalar la nostra gata Mixa a uns amics d’Oslo; no s’hi pot néixer perquè els hospitals no estan preparats i, uns mesos abans del part, traslladen les futures mares a territori continental… I el precepte més insòlit: envien els moribunds al continent i les restes dels que traspassen sobtadament, també. No hi volen morts, a les illes. Ni cementiris. És un tema de salut pública mundial. No fa gaires anys, encara van poder extreure el virus de la grip espanyola de sis cossos enterrats després de la Primera Guerra Mundial: havien resistit les temperatures extremes… Així, doncs, molts virus romandrien latents sota la capa de gel perpetu i, amb el canvi climàtic i el desglaç, podrien esdevenir una amenaça per als humans.

Ja feia anys que fugia dels pares, de les temperatures mediterrànies, del sol de l’estiu, de la sega i de l’alegria, i dels camps que no pots abastar amb un cop d’ull, i em figurava que era una bona solució viure en una zona sense arbres i amb temporades a les fosques, perquè m’hi imaginava un recolliment forçat que, també suposava, m’aniria bé; tot i això, jo, que havia decidit que Noruega era un lloc ideal per viure ateses les seves poques extensions agrícoles —ni blat, ni ordi, ni sègol, ni civada…—, m’instal·lava, paradoxalment, ben a prop de la muntanya de Platåberget, una muntanya plana, com bé diu el seu nom, que alberga la volta de la fi del món, un magatzem sota el glaç de l’Àrtic que guarda més d’un milió de llavors tradicionals procedents d’arreu. No en sabia res, jo, del Global Seed Vault, aquest búnquer gegant sota el permagel, preparat per resistir qualsevol cataclisme mundial i preservar les espècies vegetals del planeta a fi que es puguin reintroduir a la natura.

Ara, quan hi penso, visc una contradicció interna terrible: allà, ben a prop de l’apartament que teníem llogat i on ara viu en Sondre tot sol, reposen ves a saber quantes varietats de cereals resguardades per a l’eternitat. Centenars de llavors de blat. Blat d’hivern, blat d’estiu. Blat dur, blat tou. I jo les odio totes a parts iguals, tant li fa si és blancal com bojal, algerià o mollar, candial o roig… No en vull saber res.

Quan ens vam instal·lar a l’illa de Spitsbergen, algú podia pensar que hi anava per veure guilles polars i rens de Svalbard sota la iridescència de les aurores boreals, o per desplaçar-me amb trineu i conèixer una cultura diferent i una temperatura inimaginable (dir que a Longyearbyen fa fred és una obvietat tan gran com dir que la nit és fosca o que el sol de final de maig és una benedicció, però viure tancat a casa, a trenta graus sota zero a l’exterior, és una experiència inexplicable, sobretot per a algú de la Mediterrània); segurament molts van pensar que era una mena de fatxenderia, o qui sap si un estirabot, per part meva. Tot i això, la gent d’allà, que viu de portes endins, no es pregunta gaire què fas al seu cul de món: t’ajudarien si els ho demanessis, sense cap dubte, però per voluntat pròpia no fan ni un gest d’acostament. De tota manera, em preocupava poc el que pensessin: a en Sondre li havien ofert una plaça a la Universitat de Longyearbyen i a mi no em feia anar gens malament: la meva feina de traductora la podia fer des de qualsevol lloc. Ja feia temps que vivíem junts i, malgrat que ni ens ho havíem plantejat, aleshores vam decidir casar-nos. No pas per segellar el nostre amor ni perquè volguéssim deixar registrat oficialment que ens estimàvem, que ja ens estimàvem de feia molt i per això no ens calia paperassa. Ho vam fer perquè tot fos més fàcil: l’arxipèlag, tot i ser noruec, té una reglamentació a part i, si jo estava casada amb un ciutadà del país, tenia menys problemes per al visat.

Encara que portava més de set anys vivint oficialment al nord, aterrar a les Svalbard va ser entrar en una dimensió desconeguda.

Entre núvols

El primer dia que vaig fer aquest vol a l’inrevés, amb destinació a Longyearbyen, ens acabàvem de casar. Feia cinc anys que coneixia en Sondre, d’ençà que vam començar a veure’ns regularment després d’una festa a Oslo, i quasi tres que vivíem junts. Llavors, a part de tenir una feina seriosa de traductora en una empresa de tecnologia alimentària, jo feia classes —només d’espanyol, de català no se’m va presentar mai l’ocasió— en una acadèmia privada de la ciutat. No necessitava complicar-me la vida amb altres idiomes, com anys enrere, que sempre anava curta de diners i gosava amb qualsevol llengua romànica que se’m presentés: italià, portuguès, francès…

Després de la carrera i de vagarejar un parell d’anys sense rumb fix, no només físicament sinó també buscant la sortida dels intricats laberints de l’ànima, vaig sol·licitar un lectorat a la Universitat d’Oslo, entre d’altres destinacions —totes al nord, això sí—, i me’l van donar. Aleshores vaig procurar complementar el sou, que encara no sé si em pagava l’estat espanyol o el noruec, amb classes en una acadèmia. Es va acabar el lectorat però vaig decidir quedar-me a Noruega un temps. Vaig anar rebotida de feineta en feineta i, a part d’aprendre noruec, també em vaig interessar pel suec, que és una llengua germana i que molts ciutadans autòctons també coneixen… M’agradava la tranquil·litat de la gent i que el sol no fos tan intens ni la llum tan encegadora. M’agradava l’hivern recollit dins les cases i l’olor de les tardes de diumenge, quan trèiem les galetes de mantega del forn i s’escampava aquella flaire dolça per totes les cambres. M’agradava l’aire fred que feia plorar els ulls i el núvol d’alè calent que, un migdia o una tarda qualsevol de gener, et germinava als llavis parlant enmig del carrer. M’agradava eixugar-me els cabells abans de sortir de casa, somrient perquè el primer dia que vaig sortir amb el cap moll se’m van glaçar tots els rínxols i, mentre caminava, semblava que dugués tots els esquellincs de Santa Claus penjats al cap. M’agradava descobrir els fiords els caps de setmana, tot i que havia de vigilar amb els diners perquè el preu de qualsevol cosa em semblava desorbitat… Vaig intentar trobar una feina més formal, però, com que no em sortia res i sense contracte de treball allà no t’hi pots quedar, vaig haver d’agafar els trapaus i tornar.

Em vaig instal·lar al poble amb els pares i, després de molts anys de no fer-ho, vaig conviure una temporada llarga amb en Jaume, que encara corria per la Politècnica i deambulava com un zombi pel passadís de casa l’endemà de les nits universitàries de dijous. Em va ser força fàcil sobreviure laboralment perquè, a part que a casa dels pares no tenia cap despesa, em vaig posar a fer classes d’idiomes i en un tres i no res vaig tenir apuntades vint criatures, entre les del poble i les dels pobles veïns, que venien un o dos cops per setmana. Em feia una mesada molt decent i, per això, em vaig plantejar de muntar una acadèmia i viure’n, combinant la tasca docent amb les traduccions que em sortissin. Així vaig passar tres o quatre anys que vaig aprofitar per fer alguns cursos i un postgrau, però, sobretot quan s’acostava l’estiu i la sega, la idea de tornar al nord era persistent i no parava d’enviar currículums a tort i a dret a empreses noruegues i sueques de tots els sectors. Sense esperar-m’ho vaig tenir un cop de sort i un hòlding de la tecnologia alimentària —Noruega n’és una capdavantera— em va contractar com a traductora… Va ser un moment d’il·lusió i de pànic a parts iguals: allò era seriós i anava de debò. Va ser aleshores que vaig deixar aquella adolescència econòmica enrere i vaig entrar al món adult amb totes les de la llei. Estava a punt de fer trenta-dos anys.

Aterratge

Gràcies als contactes que havia fet la primera temporada nòrdica, vaig trobar un apartament petit i d’acord amb les meves possibilitats. D’altra banda, el fet de viure a casa els pares durant uns anys ara em permetia disposar d’un coixí econòmic important i entre el sou, que era molt digne, i els estalvis, no havia de patir per res.

I em vaig instal·lar a Oslo. Vaig recuperar la xarxa que havia tingut uns anys enrere i també em vaig registrar a «Catalans a Norge», per tal de trobar una mica de suport i per participar, si era el cas, en les activitats programades. A l’empresa hi havia bon ambient i, tot i que en matèria de relacions personals els noruecs no són tan oberts com nosaltres, al final també hi vaig fer algun amic. He de confessar, però, que al principi la temptació de tornar al poble feia acte de presència tot sovint, sobretot el cap de setmana. Havia anat a casa per Nadal i hi vaig tornar al març, més o menys coincidint amb la Setmana Santa. Ambdues vegades, quan vaig arribar a Oslo i vaig obrir la porta de l’apartament, em van venir les llàgrimes als ulls: vaig haver de fer un esforç per no recollir-ho tot, refer les maletes i marxar per allà on havia vingut. Aquell primer any no va ser fàcil, però, tot i això, me’n vaig sortir.

Ja feia dos anys d’aquestes crisis inicials quan en Morten, un company de feina, em va demanar si podria fer unes classes d’espanyol a l’acadèmia que dirigia la seva dona, un parell de cops per setmana. De fet, no havia deixat mai de fer classes de llengua: en l’àmbit particular sempre hi havia algú que em demanava alguna coseta (un veí de l’escala, un amic d’un amic, la filla d’un conegut…), i també era una estratègia per ampliar la xarxa de relacions personals, ni que fos minsament. En Morten em va presentar la Kirsten, ens vam entendre i vaig dir que sí. Fer classes era, d’alguna manera, el fil que m’unia amb el sud, encara que només fos en essència, i també, tot i que ara ja em sentia còmoda gràcies al petit cercle social que havia aglutinat, era una manera de tenir un altre espai susceptible de teixir vincles emocionals. Allà, inesperadament, vaig conèixer en Sondre.

Havia passat els cursos de la facultat amb en Marcel al cap, però sense anar enlloc, o anant a un lloc on ens espantava arribar. Després, al llarg dels anys, havia sortit amb uns quants homes, però mai no acabava de quallar res, sobretot quan els deia que no volia formar una família, que no volia patir: si primer semblava que aquell aspecte no els feia perdre la son, de seguida es veia que no comprenien ni compartien les meves raons. I jo ni els ho qüestionava ni m’esforçava per exposar-los el meu punt de vista: és extremadament difícil fer entendre que estimar pot resultar molt dolorós, sobretot quan l’altre encara no ha patit l’amor o, si més no, quan encara no li ha produït un mal que d’entrada sembla insuportable. Però jo sí que el coneixia, aquell turment: coneixia el calvari del pare i el suplici de la mare. I el meu. I m’havia tancat com un musclo. Així, doncs, després d’un fracàs amorós rere l’altre, ja havia acceptat que passaria la vida en solitari.

I va aparèixer ell. En Sondre. Trencava la imatge estereotipada dels nois del nord i no es podia pas dir que fos un tros d’home: prim, una mica més alt que jo, venia a classe amb un grup d’adults, a les tardes; s’amagava rere unes ulleretes primes de pasta fosca que li realçaven la pell blanca i li empetitien els ulls, ja de per si menuts i d’un blau grisenc molt clar, quasi transparent, que deixaven aflorar una ànima també transparent, malgrat els esforços per ocultar-la. Rossenc, duia el cabell molt arranat i lluïa un bigoti i una barba de color de palla, molt ben retallats. Potser la barba el feia semblar més gran i li treia aquell punt infantil que els nois com ell arrosseguen fins a la seixantena. Potser la barba també em va confondre a mi, que sempre havia tingut debilitat pels homes amb barba. No ho sé. Un divendres vam organitzar un sopar a l’acadèmia i després vam improvisar una festa, amb música i ball, en una aula. Durant l’àpat vam asseure’ns de costat i vam parlar d’altres coses que no tenien res a veure ni amb verbs, ni amb articles ni amb possessius; tampoc no vam simular que érem en una botiga i ens volíem comprar roba ni que decidíem un viatge i descrivíem el lloc on aniríem; encara menys ens vam esforçar per explicar si ens agradava el mar o la muntanya i quins esports hi podíem practicar… Vam oblidar que érem professora i alumne, vam aparcar la gramàtica i vam enraonar de com havia aterrat jo allà, de la llengua que parlava amb els pares i del meu racó de món en un territori envejable; ell també va descabdellar aspectes de la seva feina, de la seva família i del clima noruec. Em va dir que aprenia espanyol perquè la seva besàvia era argentina: havia trobat tot de cartes que havia guardat el seu avi i ell les volia llegir i entendre… Aquell sentiment em va captivar. També em va fer saber que era geofísic i que, quan se li havia acabat la beca d’investigació a la Universitat de Bergen, l’havien contractat per fer-hi de professor de pràctiques, a la Facultat de Matemàtiques i Ciències Naturals, però, és clar, encara no tenia gaire bones condicions econòmiques, tot i que segurament eren molt millors que les que havia tingut jo… En recordar les meves èpoques glorioses vaig apuntar: «Vaja, sé què és, això. Ja l’he passada, jo, l’adolescència econòmica». Aleshores jo ja parlava un noruec fluid i, si calia, em passava un moment a l’anglès.

—M’agrada això de l’adolescència econòmica —va somriure lleument rere les ulleres—, però espero progressar una mica: la setmana vinent llegeixo la tesi i ja seré doctor.

Li vaig comentar que mai no havia anat a escoltar cap lectura de tesi doctoral, i això que alguns amics m’hi havien convidat, però al final sempre m’havia sorgit algun imprevist.

—Pots venir-hi, si et fa il·lusió.

I hi vaig anar. A partir d’aleshores vam quedar diverses vegades fins que un vespre, quan tornàvem cap a casa després de sortir plegats de l’acadèmia, em va abraçar per la cintura i jo vaig acostar la mà, enguantada, a la seva, que m’acaronava el flanc. Poc després ens vam aturar enmig de la neu i, sota la lluna gèlida del capvespre, ens vam fer un petó llarguíssim. Ell vivia dos carrers més avall i, en arribar al meu portal, el vaig mirar de fit a fit:

—No vull tenir fills —li vaig engaltar amb el meu noruec de l’Empordà.

Em va mirar sorprès:

—Ens acabem de fer el primer petó. De moment, crec que estàs fora de perill —i vam esclafir a riure tots dos.

Vam passar un parell d’anys veient-nos —seria més ajustat estimant-nos— regularment. Amb ell vaig trobar una pau que no havia trobat mai amb ningú: tenia una sensibilitat que havia copsat en pocs homes i, mentre jo m’anava enfilant perillosament cap als quaranta, per primer cop a la vida semblava que totes les peces encaixessin. M’agradava que m’escrigués missatges a les cinc de la matinada dient que es despertava i ja pensava en mi. O que m’enviés un àudio del mar enfurismat o la imatge dels darrers raigs de sol amanyagant el fiord: «La llum que em dones». O que em fes arribar la foto d’un cel rosat amb un missatge: «Hi he trobat els teus colors». I aleshores jo, tant de temps reclosa dins la cuirassa d’acer, deixava sortir la Clara fràgil, la Clara d’ànima de vidre que només m’havia permès traslluir en un dietari que escrivia des de l’adolescència, pocs anys després que se m’engrunés la infantesa i una ombra fosca i allargada, com de xiprer de cementiri, es projectés sobre el futur desllorigat. I era aquesta Clara que, amorferida, responia a en Sondre amb unes línies carregades de lirisme i al cap d’un moment el mòbil ja tornava a fer pampallugues amb el seu nom il·luminat a la pantalla: «Només llegint-te, i sabent-te, ja amb això n’hi ha per parar de respirar».

Algun dia també em telefonava a mig matí i, com que no era una cosa que fes habitualment, jo responia esverada: «Que passa res? T’he d’ajudar en alguna cosa?». Llavors em deia que tenia ganes d’escoltar la meva veu, que li agradava sentir-me per telèfon. De vegades jo m’equivocava parlant, o cometia algun error escrivint en noruec i li demanava disculpes per la falta: «Per les faltes no et preocupis. L’única falta important és la falta que em fas». I després es presentava a qualsevol hora intempestiva, sense avisar, amb el desig als ulls i no teníem temps d’arribar a l’habitació: els nostres cossos rodolaven per terra fins que s’ajustaven al mil·límetre, encadellats com les làmines del parquet que ens sostenia. I allà, closos com un puny, sentia que el temps s’aturava i el món deixava de giravoltar. Va ser també allà, sobre el parquet, que va separar un xic el seu rostre del meu i tot clavant-me les ninetes va pronunciar les paraules prohibides: «Jeg elsker deg».

Si primer havia passat una adolescència econòmica, allò devia ser l’adolescència pròpiament dita —la descrita amb tots els ets i uts als manuals de psicologia—, però viscuda en diferit, vint o vint-i-cinc anys més tard del previst. D’altra banda, malgrat que no estava embarassada ni volia estar-ho, em sentia plena. Curulla com les espigues de blat al juny. Prenyada de claror.

En aquell festeig quasi pubescent, tan fora d’època, suraven, com volves de neu primerenques, alguns punts foscos que amenaçaven el futur: en Sondre era —és, vaja!— força més jove que jo. A ell no li importava, però a mi, la veritat, em creava un cert neguit, com una espasa de Dàmocles al sostre de l’habitació, just a sobre del llit. Si fos a l’inrevés, oi que ni t’ho plantejaries?, em deia ell. No, però no és a l’inrevés, i socialment així costa més d’acceptar. Però qui ho ha d’acceptar? Tu i jo, no?

Quan estava amb ell, sobretot des que havíem anat a viure junts, no hi pensava gens, en tot plegat, em sentia una dona sense edat que estimava un home sense edat… un home que volia estar allà amb mi. Simplement. I prou. Però quan començava a donar-hi voltes, jo que puc ser molt analítica i reflexiva, aleshores se’m despertaven els fantasmes. Tots els fantasmes del món, sobretot el de la maternitat… Aquell espectre, que havia estat esquivant tots aquells anys i que, biològicament, anava perdent terreny, ara es vestia amb les seves millors gales, de fil blanc irisat, i se m’apareixia cada nit, com si jo fos Ebenezer Scrooge i l’esperit de Nadal em volgués donar entenent d’alguna cosa millorable de la meva actitud davant la vida. Havia decidit que no volia tenir fills i, tot i que a en Sondre semblava que no li importés, jo era a la ratlla dels quaranta i ell tot just encetava la trentena. Ja portàvem temps plegats i, evidentment, sí que hi havia el perill de l’embaràs —sempre evitat— que anava més enllà del primer petó, però a mi em burxava la idea que se li desvetllaria el sentiment de paternitat en qualsevol moment i que aleshores, si jo sucumbia a la maternitat, ja seria massa tard, malgrat que, per altra banda, tampoc no volia sucumbir-hi; i que, si em negava a tenir un fill amb ell, allò aniria fent forat com una gota malaia i un dia no gaire llunyà veuria el retret als seus ulls, tan límpids que ho deixaven traslluir tot.

De vegades també tenia una por silenciada: que en Sondre em comencés a veure gran i envellida i es preguntés què feia ell, encara tan jove i tan vital, amb una dona com jo, però no li ho vaig dir mai perquè sempre em repetia que la principal atracció és la de la ment i que jo no havia de patir per res. Per això no li ho podia ni plantejar: hauria sentit que no creia en ell i li traïa la confiança… Aleshores, vaig posar tot l’esforç a despreocupar-me del futur i em vaig ocupar en el present que, per desgràcia —llavors ja ho sabia del cert—, és l’únic que realment compta.

Tromsø-Oslo (durada del vol: 2 h)

Enlairament

Penso en la mare. Setanta-cinc anys. Em sembla que no és prou gran, encara, per morir. De fet, per pagar tribut a la mort mai no trobaríem el moment, però a ella li havia passat una mica el mateix que li va passar al pare: se li havien acabat les ganes de viure. El pare havia mort dos anys i mig enrere, un dissabte passat Reis, quan jo ja vivia a l’hivern infinit de Longyearbyen. Va semblar que ens volgués deixar acabar les festes en pau i, just després, el seu cor va dir prou. Jo encara era al poble: per Nadal sempre m’hi estic tres setmanes ben bones, o un mes, tenint en compte que algun any no hi he tornat fins al Nadal següent. Ja feia temps que, al pare, li havien diagnosticat un Parkinson vascular incipient que anava prosperant sense treva: per una banda els moviments se li havien alentit i, per l’altra, tenia una afectació important al lòbul frontal, fruit de petits ictus que de mica en mica li malmetien —literalment li mataven— les connexions neuronals… Els episodis de pèrdua de memòria i la incapacitat de raonar amb la lògica que se li pressuposava es van fer cada vegada més evidents. A la conducta incoherent, després s’hi va sumar una neoplàsia maligna d’estómac; tot i que, com a la majoria de gent gran, el càncer avançava a poc a poc, cap dels tractaments no li va anar bé i ja estava molt cansat. Li van proposar entrar en un estudi però va dir que no. Encara que mèdicament va ser el càncer qui el va matar —la teràpia oncològica multiplica per tres el risc de problemes cardiovasculars—, es va morir de tristesa: no es va refer mai de la mort de l’Esteve. No es podia viure amb allò. La mare, tampoc. Jo, tampoc. Ningú no podia viure amb aquella càrrega.

Un infern al cel

Sí, després de la mort de l’Esteve, tots ens vam morir una mica. Els grans una mica més que els petits, potser perquè els petits encara no enteníem el sentit de mai-mai-més, i potser per això interrogàvem la mare: «Quan tornarà, l’Esteve?». Jo mateixa, que aleshores tenia deu anys, també li ho preguntava, tot i que estava segura d’entendre-ho a la perfecció: ja no podríem jugar plegats ni tampoc barallar-nos, la seva roba quedaria penjada a l’armari —segur que en Jaume no se la voldria posar—, els seus contes no els llegiria ningú, no convidaríem els seus amics el dia de l’aniversari, no podria bufar les espelmes del pastís, a l’hora de parar la taula només caldria posar cinc forquilles… Encara no sabia altres coses que, amb el temps, vaig descobrir més profundes i arrelades, com ara que la mare deixaria de cantar i el pare deixaria de riure, i que sempre més, per tots els racons de la casa i tots els recers de la vida, planaria una tristesa transparent com una gasa fina, però feixuga com una llosa de mil tones… Tanmateix jo ho preguntava a la mare igualment, amb insistència, com si, a còpia de preguntar, la resposta pogués ser modificada: «Quan tornarà, l’Esteve?». Potser perquè volia que ella pensés, alleujada, que si jo encara no ho entenia segurament patiria menys i, així, també ella patiria menys per mi; el més segur, però, és que jo volgués reafirmar que allò que ja sabia, allò que vaig intuir aquell matí entre els blats i la remor aturada de les màquines de segar, anava de debò: en el nostre món, un dia, la gent deixa de viure. Fins aleshores ho feien les formigues, les llagostes, els pardals, el canari del meu germà Albert, el gat de la meva amiga Martina, en Lot —el gos dels avis— sota les rodes de la TEISA, el poltre de Can Maura que va deixar de respirar en acabar de néixer… Però les persones… No se’ns havia mort mai cap persona, encara, ni a mi ni als meus amics, i mira que era una sort que no li faltés cap avi a ningú o, si li faltava, ja era de bon començament, vull dir que els havia faltat de sempre i, per tant, quan ets nen, difícilment notes l’absència del que no has conegut: el teu entorn té aquella mida i és d’aquella manera. I ja està.

Doncs aquesta va ser la meva entrada al món dels adults. No un amor adolescent amb tots els seus alts i baixos, que et penses que serà per tota la vida i et dura fins a Nadal; no una feina d’estiu per guanyar uns diners que t’havien d’allargar tot l’hivern i al cap de dos mesos no et queda ni un cèntim: «Et pensaves que els diners plovien del cel perquè el caixer automàtic sempre els té a punt? Així veuràs la sort que tens i quin pa s’hi dona»; no una malaltia terrible afectant-te a tu, els pares o la teva millor amiga, que capgira la vida, les relacions familiars i la rutina diària; no una mort d’aquelles que només aturen el temps dos o tres dies i els grans, tristos però resignats, comenten palplantats al carrer: «Sí, noi, ja se sap, en aquesta edat… És llei de vida». No. La meva entrada al món dels adults es va produir un matí tòrrid de finals de juny, just iniciades les vacances d’escola i enmig de la rossor dels blats. La vida no es va estancar unes hores, o uns dies. La vida va semblar que quedaria suspesa per sempre més. I no pas en aquell nostre món infantil, on tot es regenerava amb més llestesa, sinó en aquella mena de món paral·lel on viuen els adults, a les altures: a partir de llavors, quan miraríem cap amunt per trobar els ulls del pare o de la mare, constataríem la impossibilitat de fixar-hi l’esguard o de connectar les ninetes, i només en podríem observar les òrbites perdudes i humides, sense mirada… Sí, aquell matí, la imatge del meu germà de cinc anys va quedar aturada en el temps, clavada per sempre en un roure centenari prop de la Fontsanta perseguint una sargantana sense cua. I el futur, tot estroncat.

D’aleshores ençà el trobava a molts llocs, com si fossin tràilers d’una pel·lícula que no tindria continuació: plorant xop enmig de la riera del Molí Vell, perquè no havia saltat bé les passeres i havia caigut de culs en aquell pam d’aigua; entaforat dins el cossi de la roba bruta una setmana de pluges torrencials que amb prou feines vam poder sortir al carrer i ens entreteníem per les habitacions de la casa; amagat sota el llit dels pares una tarda de primavera que no el trobàvem enlloc; quiet sota la sorra calenta de la platja de Sant Pere, mentre la resta de germans el cobríem d’aquells granets finíssims que s’enganxen per tot el cos i al cap d’un mes encara els duus incrustats a tots els caus de la pell; corrent amb l’estel que no se li enlairava i tot seguit rodolant per terra, rient, amb la miloca estripada i el fil entortolligat per tot el cos; baixant carrer avall, pedalant fent tentines el dia que el pare li va treure les rodetes de la bicicleta; enfundat sota la gorra i els guants, amb el fanalet a la mà la nit de Reis, els ulls espurnejant il·lusió i el cor calent, bategant esperança… Sempre més l’Esteve em va escortar a cada pensament, a cada cantonada, a cada racó del poble. I també, sempre més, vaig esperar que es convertís en una presència càlida, un record dolç que amanyagués aquell dolor somort que convivia amb nosaltres i que, en una fiblada persistent, ja no ens abandonaria mai dels mais.

—Quan tornarà, l’Esteve? —preguntava una altra vegada en Jaume, i aleshores se’m feien presents tots dos a la clínica, acabats de néixer, quan els vam anar a veure amb els avis. Jo que volia una germaneta i… no vols caldo?, doncs dues tasses: dos nens. Em van haver de fer pujar al cotxe per força, enreveixinada i a punt de plorar: no volia anar a veure la mare, ni els germanets, ni el pare, que també era a la clínica. L’enrabiada no em va durar gaire, però: el temps de pujar amb l’ascensor i entrar a l’habitació. Només de veure’ls mig adormits en aquells bressols de plàstic transparent, amb el nom de cadascun al capçal, em va passar tot… tan menuts i tan indefensos, com els cadells de la Nila, la gossa de Ca l’Escloper, quan va criar. I llavors la mare em va preguntar: «Els vols agafar a coll?». I jo vaig acostar-me primer a l’Esteve, que anava amb un pijamet groc de vellut amb una girafa estampada a la panxa, i el pare em va dir: «Seu». I me’l va posar suaument entre els braços. I em va fer una foto, bé, dues: primer una amb l’Esteve i després una altra amb en Jaume, que duia el mateix pijamet, però de color blau cel i amb un elefant de trompa llarguíssima. I al cap d’uns dies, quan va dur el rodet a revelar, va posar les imatges en un marc doble, que s’obria com un llibre, i me les va desar en un prestatge de l’habitació. També ens va fer unes quantes fotografies a tots quatre: jo, aguantant l’Esteve, i l’Albert, en Jaume. Va fer ampliar la millor de totes i la va penjar al rebedor perquè, només d’entrar, tothom ens veiés.

Al cap d’una setmana ja érem tots a casa. Els avis venien de bon matí, abans que el pare marxés a la feina, ens preparaven l’esmorzar i ens duien a escola. Abans de sortir, l’Albert i jo anàvem a l’habitació dels pares a veure la mare, que quan no donava el pit a l’un el donava a l’altre, i els fèiem un petó a tots tres. Sempre, però, en dir-los adeu, a mi em quedava una recança, una por petita: què passaria si els confoníem? Eren tan iguals! I això que la mare sempre els vestia una mica diferent o els posava una samarreta amb la seva lletra, una jota o una e, però… i si la mare es despistava i els canviava de bressol sense voler? Sempre més estarien equivocats… Quin garbuix!

—No pateixis, Clara. Mira, et diré un truc: l’Esteve té una taca aquí al clatell, d’aquestes que s’encenen quan plora i aleshores li queda ben vermella… Com aquella que tenies tu al front i que ara ja no es veu gaire, però que quan eres petita i t’enrabiaves molt sempre et quedava marcada… —I va agafar el nadó a coll, se’l va col·locar recolzat damunt l’espatlla i em va dir: «Veus?».

A partir d’aquell dia vaig deixar de patir i sempre més vaig marxar tranquil·la. Amb el temps, però, no ens va caldre mirar-los el clatell i la veritat és que al cap de tres mesos sabíem perfectament qui era l’Esteve i qui era en Jaume. Tot i això, quan a l’escola em demanaven com ho fèiem per no confondre’ls —era evident que a cop d’ull era difícil distingir-los—, jo els deia que teníem un estratagema, però mai no el vaig voler explicar a ningú.

Turbulències

Després de la mort de l’Esteve el pare va deixar de segar. Un dia no es va llevar i va dir que ja no anava al camp, ni al seu —que, de fet, era el camp de l’avi— ni a ajudar en Pep de Can Torra com havia fet durant tota la vida. Les espigues es van fer grosses i es van torçar de tan replenes… Tots els camps circumdants ja eren segats i el del pare s’hauria anat morint a poc a poc si no hagués estat per tots els veïns que —el seu amic Pep al capdavant— van sumar esforços i li van fer la feina, calladament, sense dir res… Al cap d’una setmana tenia el blat segat i empacat: totes les bales reposaven enmig del camp, a punt de recollir i endreçar. Encara, després de deixar reposar el camp uns dies, l’hi van llaurar per deixar la terra a punt. Amb les espigues dallades es distingia el camí que, des de la Fontsanta, a la part oest del poble, ressegueix la vorera del riu: una sendera sorrenca, paral·lela a la llera, que s’enfonsa entre verns, salzes i freixes. Les vegades que hi havíem baixat, amb l’esperança de veure algun barb —ara sembla que no hagin existit mai— o trobar algun cranc sota les pedres arrodonides!, o a la recerca de còdols plans que llançàvem per fer passeres i per veure a qui li feien més bots… Sovint hi anàvem amb el pare, per donar un cop d’ull a aquelles terres que cuidava una mica per entreteniment, amb aquell sentiment poètic de comunió amb la natura, i una mica per devoció, amb l’ànim de conservar les arrels i mantenir viva l’essència dels avantpassats.

Gràcies als veïns es va salvar la temporada del blat, però el blat de moro, que havia plantat per Sant Jordi en un camp un xic més avall, no va tenir tanta sort: a finals d’agost va quedar sense recollir… Encara hi havia l’esperança, a finals de setembre, d’aplegar les panotxes per aprofitar-ne el gra, però les capses van quedar al camp, abandonades i seques. En Pep ho va intentar, però també tenia la pena molt endins i prou feina va tenir per trobar les forces ell, que segava d’esma, embalava d’esma, llaurava d’esma, caminava d’esma i vivia d’esma: l’Esteve era el seu fillol, i en Quim i la Roser, els amics de tota la vida; se’ls estimava a tots amb bogeria i ara no sabia com ajudar-los ni com compartir-hi la pena, aquella llosa de mil tones que ens esclafava implacable a tots, i pensava que, si el dolor es pogués fragmentar, ell estaria disposat a suportar-ne tantes tones com convingués… El pare també s’hi va esforçar durant molts matins, però arribava al tros i sort que hi anava amb en Pep: els atacs d’angoixa eren continus i el dia que no en patia cap tornava igualment mig malalt… Les crisis van començar a sovintejar i, més d’un cop i de dos, el van haver d’ingressar uns dies a l’hospital.

Aquell estiu vam passar així, com vam poder, i a principis d’octubre el pare es va tornar a incorporar al despatx, on tenia la feina «de debò», però les baixes eren constants: li era impossible concentrar-se i tirar endavant els projectes que havia endegat abans de tot allò. Hauria volgut veure un fil de llum escolant-se en aquell túnel opac: necessitava un senyal, encara que fos molt esquifit, que presagiés una engruna de pau; però no veia la sortida enlloc i l’ofici de viure esdevenia un malson inacabable. Mentrestant, l’ànima se li anava tornant fosca i incapaç de suportar la claror: no sortia mai a migdia i quan va retornar aquell sol enlluernador del mes de juny, preludi de segar i batre, va començar a passar moltes hores a l’oficina; al vespre, en arribar a casa, es quedava a dins, enclaustrat, amb tots els batents de les finestres ben closos per no notar la llum de l’estiu incipient ni la temperatura que es començava a enfilar, ni aquella olor de blat acabat de segar que ho inunda tot la nit de Sant Joan. No volia sentir a parlar de màquines recol·lectores, ni de cereals ni de terres —s’havien anat morint a poc a poc, com ell, que també es marcia lentament—, no volia sentir a parlar de res. Al cap de tres o quatre anys ho va posar tot a la venda. Quan en Pep es va oferir a comprar-li els camps, que havien estat de l’avi, i la part de la cooperativa que li pertocava, el pare li va dir: «Llaura-ho, disposa’n com si fos teu, no m’has de donar res». Pobre Pep!, carregat de bona fe va pensar que, si mai el pare ho volia recuperar, ell li ho hauria tornat a vendre tot, sense cap càrrega. Tant de bo hagués estat així! Hauria significat que al pare li tornaven les ganes de viure. Però no. A partir de llavors, sempre més aquells camps de l’avi els va explotar en Pep i el pare no li va voler cobrar mai ni un cèntim.

Esquivant la tempesta

En Pep havia viscut al poble tota la vida. Si la mare n’hagués de dir alguna cosa, tot el que en podria dir es resumiria així: és molt bona persona i un ballador excepcional, el millor ballador del poble. Va ser així com van començar a fer amistat: ballant. A tots dos els agradaven els balls de festa major, sobretot el vals i el pasdoble, i s’atrevien amb el rock: a part de marcar els passos bàsics amb una precisió envejable, incloent tot de giragonses i variants, introduïen alguna petita acrobàcia, com quan ella li lliscava sota les cames i ell la recollia rabent, o quan ajuntaven les esquenes, entrellaçant els braços, i mentre en Pep es tombava endavant, la mare alçava els peus i feia un capgirell resseguint-li tota l’espinada fins que aterrava a l’altra banda. El dia que s’hi posaven de debò no paraven de giravoltar en tota la nit i, sovint, els encerclaven fins que es quedaven ells dos ballant sols a la pista i la resta de gent de l’envelat mirant-los. Era aquella època en què a mitjan primavera començaven les festes majors i cada dissabte a la nit hi havia una orquestra o un grup en algun poblet de la rodalia, i així fins ben entrada la tardor. I ells anaven resseguint totes les festes i cada dissabte tornaven a casa amb tres quilos menys, de la suada que havien fet, però que recuperaven ràpidament durant la setmana per tornar-los a perdre el dissabte següent.

Tanmateix en Pep va tenir mala sort. Hi ha gent que en té, a la vida, de mala sort. No una mala sort de fatalitat grega però sí que l’atzar no el va ajudar en cap moment. El seu pare era tractant de bestiar, de vedells concretament, tot i que també tenia una estesa de camps de conreu: fenc per als animals, blat, ordi i fruiters, sobretot pomeres. De cop i volta, el seu pare es va començar a trobar malament i no es refeia. Finalment li van diagnosticar una greu malaltia degenerativa que va obligar en Pep a compaginar els estudis amb el treball al mas. I ell, que havia estat l’estudiant més brillant de la classe i hauria pogut optar a la carrera que volgués —amb en Quim, el meu pare, el seu amic de l’ànima, sempre havien somiat estudiar plegats Enginyeria Agrònoma i compartir pis a València—, es va conformar a acabar el batxillerat i estudiar una carrera a prop de casa i gairebé a distància: si calia tirar la hisenda endavant, no tenia temps d’anar a classe. Durant els múltiples ingressos del seu pare a l’hospital es va enamorar d’una metgessa resident i es van veure unes quantes vegades fins que ella li va confessar que ja feia temps, molt abans de conèixer-se, s’havia apuntat per fer de cooperant a Metges Sense Fronteres i se n’anava a l’Àfrica dos anys, potser tres, i que no volia deixar passar l’ocasió perquè més endavant, si formaven una família i tenien fills, allò ja no ho podria tornar a fer. I que li sabia molt de greu. En Pep li va dir que l’esperaria, però tres anys són molts anys quan les emocions encara són cadells enjogassats i el cos és tendre i impulsiu, i quan una metgessa jove és tant de temps lluny de casa, sovint voltada de misèria, de guerres i d’altres pors, i sempre a prop d’altres cooperants i voluntaris que també són tant de temps lluny de casa, voltats de misèria, de guerres i d’altres pors. I en Pep, que n’estava tant, va viure el trencament a distància com una plantofada que no t’esperes, com quan vas corrent i trobes una porta de vidre que no veus, i t’hi estampes i rebotes i caus i quedes mig estabornit, i et comença a rajar sang pels narius i allà, estirat a terra mig inconscient, penses que t’has trencat el nas, que ja prou gros que el tenies i que ara, al damunt, el tindràs tort… Doncs això va ser el que va passar quan, al cap d’uns mesos, l’Elisenda li va dir que no l’esperés. Aleshores ell, que durant tot aquell temps de separació l’havia enyorat d’aquella manera que només es pot suportar amb l’esperança de tornar a estar junts un dia, va estar una temporada ensorrat, encauat al fons del pou: ja no la podria enyorar més d’aquella manera. Ara seria un enyor desesperat: l’enyor d’allò que ja no s’esdevindrà mai, un enyor que li baixava coll avall i li resseguia l’estèrnum fins als budells; llavors s’instal·lava allà i els intestins se li embullaven en un manyoc de neguit i d’angoixa que li semblava impossible de desnuar. De vegades, algun filament s’alliberava d’aquell farcell malgirbat i esdevenia un tentacle cruel, campant lliurement pel cos fins a arribar al cervell i segrestar-li hores i hores el pensament. I en aquells instants es va preguntar milers de vegades com és que, si científicament està demostrat que l’enamorament és una reacció química, ningú no havia patentat encara la fórmula per neutralitzar-la i retornar el cos, la ment i l’esperit al seu estat de repòs natural.

Llavors en Pep es va començar a centrar només en la feina: els seus camps, els seus vedells, la seva granja, la cooperativa de pagesos i les millores al mas. I malgrat que els meus pares s’esforçaven perquè sortís amb ells els caps de setmana, i fins i tot intentaven presentar-li altres noies per veure si s’animava a iniciar una nova relació, ell sempre els sortia amb l’excusa que estava molt cansat o que havia de fer companyia a la seva mare, que no estava gaire fina. Poc temps després els pares es van casar i al cap d’un any i mig vaig néixer jo; dos anys més tard, l’Albert, i finalment, els bessons. El van fer padrí de l’Esteve i va esdevenir una figura encara més omnipresent a casa nostra, entre oncle postís i cangur d’urgència, malgrat que sempre hi havia els avis disposats a fer aquesta darrera tasca. Amb ell menjàvem pizza entre setmana, anàvem a perseguir cotxes fent veure que érem policies i, tot i que la mare ens ho tenia terminantment prohibit, compràvem patates fregides a les guinguetes polsoses de les Fires de Girona. Ja havia passat molt temps d’ençà d’aquell desengany amorós i, durant una temporada, va semblar que s’entendria amb la Mercè, una amiga del poble, de tota la vida, amb qui sovint coincidien a casa perquè ens duia pa i coca fogassa abans que al forn l’acabessin: anàvem tan atrafegats que la majoria de dies ens n’hauríem quedat sense. En Pep, però, anava amb peus de plom: el trencament amb l’Elisenda li havia provocat una ferida tan profunda que, a la mínima, la cicatriu supurava i li recordava la possibilitat d’un futur daltabaix.

I després va passar allò de l’Esteve, de magnitud devastadora, que ens va esquinçar a tots. En Pep, enamorat del seu fillol i de tots nosaltres, va tornar a tastar, ara d’una manera radicalment més crua, com ens en fa, de vulnerables, el fet d’estimar. I es va tancar en banda, incapaç de suportar una altra estossinada, i ja no va aixecar mai més cap.

Tot això m’ho va explicar la mare, un vespre que li vaig preguntar com era que en Pep no s’havia casat i per què no sortia mai amb ningú.

Planant

En Marcel feia un curs més que jo i havíem jugat plegats des de petits. Vivia a Ca l’Escloper, al costat de casa nostra, i la meva habitació compartia la paret mitgera amb la seva, a l’altra banda d’aquell gruix de pedra que tenen les cases de poble. De vegades, quan érem criatures, intentàvem comunicar-nos amb cops mitjançant codi Morse —ens l’havien donat en un full, a colònies, per desxifrar les pistes d’una gimcana—, però les parets eren tan gruixudes que no sentíem res. Quedàvem de fer-ho en una hora concreta, a dos quarts de deu de la nit, i agafàvem un got i el posàvem a l’inrevés: aleshores sentíem una mica el retruny… En Marcel no tenia germans i tot el dia era a casa; per això, fent broma, la seva mare ens deia que ens el donaria en adopció: era l’ídol de l’Albert i d’en Jaume, i sempre havíem compartit banyades al riu, berenars d’aniversari, sopars familiars a la fresca, foguera de Sant Joan i vespres d’estiu al carrer. Jo el seguia a tot arreu i m’agradava anar a casa seva perquè, si era a mitja tarda, la seva mare, que es deia Victòria i celebrava el sant per la festa major, ens feia pa amb tomata ben oliat i ens deixava una rajola de xocolata amb llet damunt del pedrís: allà va ser on vaig descobrir que la combinació de la tomata, l’oli i la sal amb la dolçor de la xocolata era insuperable. Encara avui, quan hi penso tants anys després, en sento el gust a la boca i veig la Victòria com si fos ara, solemnitzant la cerimònia del berenar: agafava un parell de llesques de pa de quilo, les sucava amb tomates caganeres abans d’abocar-hi un pessic de sal i un bon raig d’oli, les partia per la meitat i les acarava l’una amb l’altra per convertir-les en un entrepà; tot seguit, obria la nevera i fixava els ulls directament als prestatges de la porta, damunt de les begudes, fins a localitzar la rajola de xocolata Nestlé; llavors la prenia entre les mans, parsimoniosament, i en treia l’embolcall vermell abans de desar-la damunt el marbre de la cuina perquè n’agaféssim unes quantes preses. A casa, la mare sempre comprava xocolata Cémoi: tot i que ella deia que era la millor, a mi no m’agradava ni la meitat.

Quan vaig començar a l’institut acabava de fer catorze anys: aleshores hi havia vuit cursos de primària i estàvem dos anys més a l’escola. En Marcel em va fer una mica de germà gran tot i que, dit sigui de passada, jo ja em cuidava bastant bé sola: en aquesta edat els nois es tornen una mica sapastres i quan ells tot just hi van les noies ja en venim. Malgrat tot, en Marcel sempre havia estat un noi espavilat i viu, que només es va encomanar de les ximpleries adolescents en la mida justa que, d’acord amb les lleis de la biologia, li tocava viure, de la mateixa manera que jo. Ni l’un ni l’altra en vam fer un gra massa. Cada matí, quan passava davant de casa, tocava el timbre i esperava que baixés; després, segons com, de vegades sèiem de costat a l’autobús. A la tarda també tornàvem plegats, tot i que algun dia els de segon acabaven a les dues i els de primer encara hi havíem de tornar havent dinat, i per això no coincidíem. A finals d’aquell curs va fer l’estirada i, de cop i volta, ja em va passar més d’un pam i a l’autobús semblava que les cames no li cabessin. Aleshores, rient perquè li faltava espai, em va començar a agradar d’aquella manera que descobreixes quan tens quinze anys.

Tenia el cabell castany clar —el duia arranat damunt les orelles i un xic més llarg i punxegut damunt del cap— i ho mirava tot amb uns ulls lluents i ametllats de color canyella, sense perdre cap detall. Ja aleshores, de tant mirar, vaig intuir que es dedicaria a les arts visuals o a l’arquitectura. Hi ajudava que era un gínjol fent manualitats o qualsevol petit artefacte amb les mans. De vegades, tot anant a buscar l’autobús, recollia algun filferro que corria per terra i en arribar a la parada ja n’havia fet un ninot. Ni els dits ni el cap no li paraven mai quiets… I no em vaig equivocar. Havia escollit la branca científica pensant que sí, que seria arquitecte com li aconsellava el seu pare, però quan va ser l’hora de triar va decidir fer les proves per entrar a Belles Arts… Segurament tenia un batibull a dins que maldava per manifestar-se. El seu pare li insistia que es decantés pels estudis d’arquitectura, que li donarien més estabilitat laboral. En Marcel, però, feia molt temps que era conscient que la inestabilitat formaria part de la seva vida per sempre més i sentia, molt endins, que l’hauria de deixar fluir: si es dedicava al disseny arquitectònic, la part més sensible i creativa se’n ressentiria de totes totes; per molt innovador que volgués ser, les edificacions tenen uns mínims —uns límits, deia ell— marcats per la funcionalitat i els hauria de respectar… En canvi, el marge creatiu de les arts plàstiques li semblava infinit, un alliberament absolut.

Ja aleshores devia notar que no volia desentendre’s d’aquell món interior que el burxava i que, sovint, el despertava a mitjanit, sobretot aquell secret encapsulat a l’ànima com un envàs al buit. Necessitava un espai on abocar tot aquell univers inhibit: si no, aquella emoció quieta fermentaria a les vísceres, corsecant-lo per sempre més.

No en parlàvem mai, però compartíem, com un sagrament, una certesa íntima que ens unia i ens separava a parts iguals: tots dos sabíem què havia passat aquell matí que ho va trasbalsar tot. Ancorats en un pensament infantil que no acceptava la paraula «accident», com si ens haguéssim escapat per la porta falsa, arrossegàvem un sentiment de culpa que menava les nostres vides en silenci i no ens deixava timonejar la nau. En Marcel acabava de fer la selectivitat i uns dies abans ja s’havia tret el carnet de conduir. No és que tenir divuit anys —o tenir-ne disset o dinou— variés gaire les coses, però, de ben segur, aquell cúmul de canvis que s’anaven produint en l’entorn i que es perllongarien en els propers mesos li removia l’ordre establert: deixaria el poble, podria agafar el cotxe dels pares i moure’s de manera independent, tindria aquell punt de llibertat que sembla que vingui associat a la majoria d’edat i que tothom sap que és fals… Tot plegat, juntament amb aquella mirada sempre atenta al món que l’envoltava i combinat, també, amb aquella introspecció adolescent plena de preguntes sense resposta, li devia sacsejar el pensament.

Potser per això, aquell Sant Joan del darrer curs d’institut d’en Marcel no vam comprar petards ni vam córrer carrers vigilant els petits quan tiraven piules. Després de la foguera i de menjar les botifarres —la nostra mare en comprava per a tota la patuleia del carrer i les embolcallava en paper de plata per coure-les al caliu—, vam caminar fins on s’acabava el poble i vam baixar a la Fontsanta. A mesura que deixàvem enrere les cases també s’esvania a poc a poc la ferum de pólvora, substituïda per la fortor innegable de l’aigua del riu. Després d’aturar-nos a la font un instant, en silenci, vam resseguir la sendera que transcorre paral·lela al riu, vorejant els camps que ja eren del besavi i que ara conrea en Pep, el padrí, bé, era el padrí de l’Esteve, però ara tots l’anomenem així i és el padrí de tots… En arribar a la resclosa —sempre un espectacle d’escuma— ens vam asseure en aquells esgraons vells i sense protecció, que encara cap riuada no s’ha endut, i ens vam deixar agombolar per la remor i els esquitxos de l’aigua.

—No hi baixo gaire, aquí… Penso en l’Esteve i se’m regira tot.

—No va ser culpa nostra, Clara —em va acariciar la mà—. No va ser culpa de ningú.

Aleshores el vaig mirar. Feia un aire calent que espargia, arreu, l’olor inconfusible dels camps a mig segar. Vaig girar el palmell i vaig encloure la seva mà amb la meva, ben fort, els dits ben entrellaçats, com si el nostre secret hagués de fondre’s en aquell espai exigu entre les dues pells. Sense oxigen. Ofegat per sempre més.

—N’hem de parlar perquè, si no, això ens consumirà —va continuar estirant el fil—. Érem uns nens, teníem deu anys… Hi he pensat molt sovint, i sobretot en aquesta època, quan miris on miris sembla que els camps, amb cada espiga, ens vulguin retreure aquell matí. Tothora evitem el tema, no en parlem mai, però hauríem de poder baixar aquí amb tranquil·litat, seure i mirar el riu, i sentir-ne l’olor que, te’n recordes?, dèiem que no ens agradava… A mi, ara, m’agrada molt, em fa sentir que soc a casa. Potser és perquè marxaré a Barcelona i sé que no ho tindré a prop.

—Sí, és veritat, pudor de riu, dèiem… Ens banyàvem al gorg d’aquí sota la resclosa i després pujàvem al terrat de casa per ruixar-nos amb la mànega i treure’ns aquella bravada fastigosa… Tu també pujaves, com si fossis de la família, sempre amb nosaltres. Quan venia un nen nou a l’escola es pensava que érem germans.

Mentre recordava aquelles tardes de riu, vaig pensar que la seva presència a casa, a totes hores, havia fet menys feixuga l’absència de l’Esteve. La Victòria, des del balcó, sovint li deia a la mare que l’hi enviés: «Digues a en Marcel que vingui, que us deu fer nosa, tot el dia per aquí!», però la mare li responia que no, que no molestava, que encara tinc els nens entretinguts… En Marcel em va dir que no sabia els resultats de la selectivitat, però que comptava entrar a Belles Arts, que les proves d’aptitud li havien anat molt bé, i que segurament, a Barcelona, viuria amb en Joan Armet, que volia estudiar Física; s’instal·larien al pis del seu germà, que estava acabant Farmàcia, i s’hi estarien tots tres. Jo vaig pensar que també tenia ganes de marxar ben lluny, on no hi hagués estiu, ni sol esclatant, ni olor de blat, ni màquines de batre, ni camps rossos acabats de segar. Ni, sobretot, matins que duressin tota una vida.

Just abans de la resclosa, l’aigua retinguda s’estenia com un mirall fosc, esperant el seu torn per saltar el desnivell i afegir-se a la festa bullent d’esquitxos. Ens vam estar molta estona quiets, sense dir res, respirant aquell aire ardent de juny amb les mans enllaçades i la mirada perduda entre el riu i la nit. Fins que ens vam somriure amb ulls tristos, prement-nos fortament els dits, ens vam aixecar i vam tornar a prop del fogueró.

Canvis de pressió

Un any més tard jo també vaig aprovar la selectivitat i em vaig matricular a Traducció i Interpretació: primer, Barcelona; després, més lluny. Almenys això vaig pensar. Era una manera com una altra de fugir, però amb certes garanties: seria capaç de comunicar-me amb fluïdesa en les dues llengües que escollís. Evidentment no em calia estudiar aquesta carrera per anar on volgués del món, però, a part que m’obria portes i m’oferia moltes alternatives en camps diversos, estava fermament convençuda que el fet de llicenciar-me en Traducció m’obligaria a donar menys explicacions a la gent quan fes el pas. El pas d’allunyar-me del meu món i de tota una infantesa escapçada. Per altra banda, les llengües sempre m’havien cridat l’atenció: m’agradava deduir-ne regles o fenòmens morfològics a partir del que ja coneixia… Recordo que una vegada, quan encara hi érem tots, per Setmana Santa vam anar a Porto i jo, amb només nou anys, em parava a tots els rètols explicatius intentant esbrinar què deien: em semblava gairebé màgic poder desxifrar aquells mots tan semblants als nostres. Quan vam marxar ja era una experta en els articles portuguesos i en la traducció de substantius acabats en «ao»… Ho explicava als meus germans i no em feien gens de cas, excepte l’Esteve, que es va emocionar amb els dies de la setmana i cada dia ens anunciava: «Avui som terça-feira».

Així, jo, a punt de fer divuit anys i com en Marcel al curs anterior, vaig anar a parar en un pis d’estudiants amb una amiga de l’institut i la seva germana, que estava a punt d’acabar Periodisme. Vaig aprofitar per matricular-me a l’Escola Oficial d’Idiomes i «guanyar» alguna altra llengua, com el rus, per tal d’obrir més el ventall de possibilitats —no pas per a la traducció, que potser també, sinó bàsicament per a la fugida posterior.

Vam quedar sovint amb en Marcel, sobretot a principi d’aquell meu primer curs, per agafar plegats el tren els diumenges a la tarda. Fins que, a poc a poc i sense adonar-me’n, vaig adquirir suficient desimboltura per moure’m entre ferrocarrils i estacions de metro, entre andanes i retards, i va ser d’aquesta manera com també, paral·lelament a l’adquisició d’aquella nova destresa, vaig començar a odiar els túnels xafogosos i aquell enganxament que se t’enrinxa a la pell i t’obliga a passar per la dutxa abans de ficar-te al llit.

Més endavant també vaig entrar a la roda de l’oci nocturn, que es podria resumir en trobades en diferents pisos d’amics, o de coneguts dels amics, que sempre desembocaven en música i gresca en alguna sala de la ciutat. Bàsicament vam compartir algunes festes amb la Júlia, una companya mallorquina de la facultat amb qui ens vam convertir en incondicionals, i uns quants sopars amb en Marcel i els Armet.

Un dia que els havíem convidat a casa es va fer molt tard i plovia a bots i barrals. El cel era un espectacle elèctric i feia mitja basarda sortir al carrer. L’Armet i el seu germà farmacèutic es van quedar a dormir al sofà i en Marcel va dormir en un matalàs inflable al terra de la meva habitació. Amb el llum tancat ens vam posar a parlar fins a hores petites i ens vam agafar la mà: jo, des de dalt; ell, des de baix. No n’hi havia prou de la incomoditat del matalàs que, al damunt, en Marcel havia de tenir el braç alçat… Em vaig fer a un costat i li vaig dir que entrés al llit amb mi. Vam parlar fluixet fins a la matinada sense parar d’acaronar-nos els cabells, tant, que l’endemà me’ls vaig haver de rentar i tot, de tan mala forma que havien agafat. També ens vam fer molts petons. Primer flonjos, com de cotó de sucre, a la galta, al coll i als llavis closos, sense llengua. Després vam obrir la boca i vam tastar-nos la saliva, la dolçor dels mossecs i el gust del desig. Ell em va passar la mà pel cos, a poc a poc, com un cartògraf que en volgués memoritzar el relleu per després dibuixar-ne un mapa; a l’alçada de la cintura va esmunyir els seus dits tímids sota la samarreta fina del pijama i es va enfilar, amb una delicadesa que no sabia dissimular la pressa, fins als meus pits. Jo, que li sentia l’alè arran, li vaig passar la mà per la galta i vaig anar rossolant, a poc a poc, fins a la base del coll; després, resseguint l’estèrnum, li vaig desbotonar aquella camisa de quadres, que no s’havia tret, i a les palpentes li vaig amoixar el pèl suau del pit. Em va sobtar notar-li els pectorals tan marcats, amb els mugrons erectes al capdamunt, i li vaig preguntar enriolada si anava al gimnàs a fer pesos… Pesos no, pobre de mi! I va afegir-hi que aquell tòrax era una herència paterna.

Aterratge forçós

Després d’aquella nit hauria desitjat que en vinguessin moltes d’altres, però, malgrat que les oportunitats hi van ser, mai no va acabar de quallar res en ferm. Entre en Marcel i jo hi havia aquell secret fet de silencis que ens apropava i ens allunyava a parts iguals, encara que n’haguéssim parlat aquell dia davant de la resclosa. Com si el fet d’estar junts ens el recordés constantment i ens ofegués en una campana de vidre, robant-nos l’oxigen a poc a poc. I per altra banda hi surava la por, aquella por terrible d’estimar, de buidar-te en l’altre sense límit, perquè coneixíem el dolor futur que pateixen els que estimen.

Aquell primer estiu al poble després del primer curs a Barcelona va ser desconcertant. De vegades, a l’habitació, tenia ganes de picar la paret, fer tres cops i posar un got per si en Marcel em responia. Li hauria dit que saltés al balcó del costat, que li obria el batent, i que es fiqués al meu llit. M’hauria agradat parlar amb ell fins a la matinada, com aquell dia que vaig descobrir-li el cos mentre l’Armet i el seu germà dormien al sofà del menjador. Aquell cos tan diferent del d’aquell nen que ruixava amb la mànega, al terrat, quan tornàvem de banyar-nos a la gorga de mas Sibeques i ens trèiem la pudor de riu de la pell. Aquell cos que recordava amorós i tebi, embolcallant-me en una sensació única, una barreja de pau —quan m’abraçava i em parlava a cau d’orella— i de desig —quan li sentia els capcirons del dits davallant per les fondalades del meu cos.

Estranyament aquell estiu ens vam veure poc. Les úniques vegades que vam quedar va ser més perquè jo m’hi vaig esforçar que no pas perquè ell em busqués. La veritat és que la roda del temps ens va plantificar el setembre davant del nas i jo vaig tenir l’absoluta convicció que ell m’havia estat evitant i que encara m’evitava, com si hagués volgut preservar el seu espai sense avisar-me’n prèviament, sense fer-me’n partícip, i això em va doldre profundament. Hauria necessitat parlar-ne de manera franca i oberta, però em va semblar que en cap moment no em donava peu per fer-ho. Al llarg del meu segon curs, doncs, amb prou feines vam tenir contacte més enllà del de rigor, quan coincidíem el diumenge a la tarda al tren o el cap de setmana al poble, davant la porta de casa. Un vespre d’abril, en una festa, ens vam buscar i vam ballar molta estona, i en apropar els cossos li vaig notar el sexe tibant sota els pantalons. No podíem parar de buscar-nos les mans i d’enfilar els dits braços amunt, recorrent l’única pell que, en aquell indret, ens permetíem. I amb l’excusa que la música era extremament forta i no ens sentíem, parlàvem acostant molt la boca a l’orella de l’altre, fregant-li lleument el lòbul amb els llavis entreoberts i el desig xisclant, calladament, per sobre els decibels. Vam acabar la nit rebregats als llençols d’en Marcel, en una continuació del que havíem encetat un curs enrere. A partir de llavors ens trobàvem tothora i passejàvem per la Rambla o per la Barceloneta, tant li feia. Si em proposava de visitar alguna exposició, em faltaven hores per informar-me de l’artista i presentar-m’hi amb els deures fets. Ell m’acompanyava a recitals de poesia francesa, que era el que més m’agradava traduir, i els caps de setmana perseguíem els grups musicals del moment. De cara al bon temps ens escapàvem a alguna platja de prop i nedàvem fins a la boia més remota, ben lluny de la sorra, per poder fer l’amor dins l’aigua; una tarda, en tornar, borratxos de salabror i de sexe, em va demanar de posar nua per ell i li vaig dir que sí: mentre em pintava el cos, jo inventava versos per escriure-li damunt la pell.

Aquestes trobades es van anar repetint, de manera intermitent, al llarg dels mesos i dels cursos següents, tot i que jo, que n’estava enamorada —si és que aquesta paraula defineix l’estima, la il·lusió i les ganes de compartir-hi moments—, ho vaig viure amb un alt grau de neguit i patiment: ell sempre començava el joc, però després, al cap de no res, es feia enrere i desapareixia sense immutar-se, com aquell primer estiu. És veritat que, si venia a tomb, en Marcel sovint intentava, amb tanta cura com sabia, no defugir la mort de l’Esteve; probablement estava convençut —també carretejava la seva llosa— que parlar-ne amb serenor ens faria bé a tots dos i potser s’esberlaria aquella nou resseca que jo duia enquistada molt endins. Però aleshores jo esdevenia un castell inexpugnable on ell no era benvingut, i no li quedava més remei que distanciar-se… El nostre secret era una arma de doble tall. Segurament jo m’hauria hagut d’apartar del seu camí i, tot seguit, espaiar o trencar el contacte, però en sabia poc, de tot plegat. I l’esperava i només plorava perquè no entenia res. En aquella època, a banda de les paraules amigues, hauria necessitat un altre tipus d’ajuda, potser un psicòleg especialitzat en traumes, encara que no fos tan habitual ni tan normalitzat com ara: vaig caure en una mena de clot, fondo i relliscós, que no em permetia redreçar-me… No era capaç de centrar-me en el que jo necessitava i només esperava que, de tant en tant, en Marcel sortís del seu amagatall, aquella cova on s’entaforava espantat i acovardit, dies i dies sencers, sobretot després d’allunyar-lo amb la meva actitud. Tot i això, estava convençuda que ens estimàvem i, de bell nou, ens confessaríem mútuament l’amor. Fins que finalment un dia es va pronunciar i, mirant-me als ulls, va tenir la valentia de verbalitzar aquella deriva: «No pot ser, Clara, encara que ens estimem. Tots dos arrosseguem un llast massa pesant i ens ha costat molt surar per arribar a terra ferma…». On ho devia haver llegit, allò? A Robinson Crusoe? A les memòries d’un supervivent del Titanic? I va continuar: «Estar junts ens abocaria massa vegades a aquell matí, al roure de la Fontsanta, i ens faríem mal… I només tenim vint-i-dos anys i tot el futur al davant».

Si em punxen no em troben sang. Encara ara, quan hi penso, m’imagino la meva ànima trasmudant-se en una copa de cristall de bohèmia, la tija alta i el cos ample i voluminós. Noto com, just al costat de la meva orella, algú la sosté de cap per avall agafant-la pel peu, entre el dit índex i el dit del mig. Aleshores la balanceja lleument, com si en volgués alliberar i escampar totes les aromes del vi que ha contingut; de sobte la copa rellisca, vertiginosament, i en tocar a terra… Així és com en Marcel em va esmicolar el cor. O l’ànima. O el cervell. O tota aquella vida que tenia. En mil bocins.

Entre aquella sotragada i que els estudis no van ser el que m’havia imaginat, vaig passar uns mesos d’incertesa i de confusió. De tota manera, com que tampoc no tenia gaire clar què fer, vaig decidir tirar endavant, superant l’abandó i recol·locant aquell batibull d’emocions que m’hauria volgut arrancar de l’ànima però que hi va fer niu, encara durant molts mesos, liderat per una tristesa que semblava que no tindria fi… Quasi sense adonar-me’n, però, perquè de vegades el temps és un riu fluint tan plàcid que, de cop i volta, ja ha arribat al mar sense remor, vaig acabar aquella etapa a Barcelona. Me’n vaig endur el títol universitari, un parell de bones amigues i una història d’amor fallida amb en Marcel.

Oslo-Barcelona (durada del vol: 3 h 30 min)

Amunt

Vaig decidir que no diria mai més t’estimo. Mai més. Dir t’estimo, a part del sentit més pur, de voler la felicitat de l’altre i d’abocar-t’hi perquè la tingui tota, té aquell punt egoista de voler-hi estar sempre i no separar-te’n, de compartir-hi els instants més fútils i els més màgics.

Bleib bei uns, denn es will Abend werden, em vaig sentir mormolar, endormiscada al seient de l’avió, mentre esperava que els controladors donessin permís al comandant per enlairar-se. Sí, queda’t amb mi quan arribi el capvespre. Potser perquè estimar, per a mi, es resumia en aquells versos de l’Abendlied de Rheinberger que, a manera de salm, havia sentit cantar a la mare tantes vegades, molt abans de saber pronunciar Rheinberger i molt abans que ella deixés de cantar… Quan vaig conèixer el significat d’aquells mots, els vaig fer meus en el sentit més literal i també més terrenal, sense el misteri sagrat del text original que, amb el temps, vaig descobrir que procedia d’una cantata de Johann Sebastian Bach. També vaig descobrir que Bach aconseguia enlairar-te l’ànima en un instant i et feia desitjar ferventment que Déu, des del més enllà, et tornés la fe que havies perdut un dia o que potser mai no havies tingut: si no eres creient, amb la seva música et venien ganes de creure.

Jo ja era conscient que, per molt que estimessis algú, de vegades la gent no es quedava. L’amor dels pares era incondicional i l’Esteve no s’havia quedat… El meu amor per en Marcel també m’ho semblava, d’incondicional, i no s’havia quedat. Sí que eren casos i situacions diferents, però l’amor, fos com fos, anava per lliure. En el meu cas, dir t’estimo era voler compartir una passejada, una lectura, una excursió en caiac; escapar-nos al País Basc un cap de setmana i fer l’amor sota la lluna; ballar tots dos fins a l’esgotament en una festa universitària o fer una cua inacabable per sorprendre l’altre amb dues entrades de concert, per sentir el seu grup preferit; regalar-li una immersió a les Medes només per veure com li llambreguen els ulls, perquè un dia, quasi de passada, va manifestar que li agradaria; nedar plegats fins a la boia i pensar que en un futur, com havia vist fer als pares abans de tot, potser estendríem la roba al terrat en companyia o, enriolats perquè hi havíem tirat sal dues vegades, tastaríem el sofregit que hauríem cuinat conjuntament… Sí, riure, sobretot riure. Ben abraçats.

Però res d’allò no hi era o no hi podia ser. M’acabava de passar amb en Marcel i se’m corroborava una percepció que m’havia perseguit des de sempre, en tots els àmbits: ningú no em donaria mai tant com jo donava. Segurament era una sensació malaltissa, tanmateix bategava altre cop amb força: em bolcava en l’altre —m’hi buidava, de fet— perquè jo només volia que es quedés, bleib bei uns, al capvespre i tota la nit. I tots els capvespres i tots els dies amb totes les nits que vindrien. Donar-li el millor de mi era la meva esperança per no tornar a sentir l’abandó, aquella orfenesa que em perseguia des que era una nena de deu anys empaitant sargantanes al camí de la Fontsanta… Ja m’ho havia dit la Júlia feia temps: «De gent que estimi com tu se n’ha perdut la mena». Però probablement allò meu no era amor. Bleib bei uns.

Altitud de creuer

Als camps de la família hi havia un cobert abandonat. Era una petita construcció ubicada a l’angle d’un dels conreus que havia llaurat el pare, i segat el pare, i recollit el pare. Es trobava a la banda més a prop del poble i gairebé diries que era una casa que s’havia desenganxat del carrer i havia relliscat uns quants metres enllà, camí del rentador i la Fontsanta, just on començaven els camps d’en Xiroi —tothom les coneixia amb aquest nom, aquelles propietats que havien estat de l’avi i del besavi i del rebesavi. Quan jo era petita hi guardaven les eines, el gra recollit, les garbes… Però amb el temps es va deixar d’utilitzar i es va anar deteriorant a poc a poc. En Pep, que se sentia en deute profund amb el pare perquè mai no li havia volgut cobrar res de les terres, el va convèncer per arreglar el cobert per a mi. Li va dir que ell es faria càrrec de totes les despeses, que era la manera de tornar-li tots els beneficis d’aquells anys. El dia que vaig fer trenta-cinc anys, quan ja en feia tres que estava instal·lada al nord, els pares van trucar per felicitar-me i dir-me que aquell seria el meu regal… De part seva i del padrí. Després vaig telefonar a en Pep, que sempre deia que nosaltres érem la seva família, que igualment, ell, a qui deixaria els diners si no tenia nebots ni fills? I li vaig donar les gràcies per aquella sorpresa magnífica i inesperada.

—Més val que en gaudeixis ara. Jo, total, no en faré mai re, dels diners. Per què els vull, si no els necessito? Més m’estimo haver-ne destinat una part al cobert i que sigui per a tu, potser un dia voldràs quedar-te… Al cap i a la fi, quan volia comprar els camps al teu pare, sempre havia pensat que un dia o altre els hi podria tornar d’alguna manera, o que ell me’ls recompraria, almenys aquesta havia estat sempre la meva esperança, frustrada, això sí…

Mentre parlàvem, el notava satisfet que el pare finalment hagués decidit conservar les terres i va afegir que, així, jo ara sempre tindria un lloc on tornar, que ja sabia que em podia instal·lar a Can Ventura, o llogar un pis al poble, o a la ciutat, però que allò seria el meu refugi. I, ben convençut, encara va afegir que als nois ja els donaria una altra cosa.

El que en Pep no sabia era que jo no podia suportar l’estesa daurada del blat ni l’olor de la collita a principis d’estiu; que als matins no em volia despertar per no sentir les màquines ni veure les bales apilades allà, just davant del nas; que no volia intuir, calitjosa, la Mare de Déu del Mont presidint la sega, escortada pel Canigó… En Pep no sabia que havia fugit per això. Perquè tenia una cicatriu mal curada a l’ànima i, com l’herba de Sant Joan, amb aquell groc tan vistent que arriba al punt àlgid la nit del solstici, doncs aleshores també, a finals de juny, la meva ferida es badava encarnada i tornava a supurar.

D’altra banda, viure en una casa sola, allunyada del carrer ni que només fos per quaranta metres, em feia una mica de por: des que havia marxat del poble gairebé sempre havia viscut en pisos compartits i, vulguis que no, encara que alguna temporada hagués estat sola, tothora era conscient de la presència de la gent al voltant: la veïna del davant que arribava amb el gos i posava la clau al pany; el veí del costat que et duia un paquet perquè quan el repartidor havia passat no hi eres; els nens del pis de dalt que corrien pel passadís arrossegant blocs de fusta, o trens, o patinets d’ací d’allà… Als pisos se sent remor humana per tot arreu, encara que no sàpigues el nom dels que viuen al teu mateix replà i que la relació personal sigui mínima.

Havien passat tres mesos des que m’havien donat la notícia i aquell Nadal, quan vaig tornar, la casa estava gairebé a punt: una preciositat. Entre en Pep i el pare, que encara no sé d’on va treure les forces, la van arreglar: primer van refer la teulada amb l’ajuda d’en Cinto, un paleta del poble; després hi van fer arribar la llum perquè, de comptador d’aigua, ja n’hi havia, i van fer les partions de la planta a peu de carrer; tot seguit van enllosar, posar el sòcol i enguixar; al pis de dalt, que no sé si se’n pot dir pis o directament és un altell —això sí, no el canviaria per res del món!—, en lloc de tova hi van instal·lar parquet. La part de baix constava d’un petit rebedor, que en el fons era un passadís d’un parell de metres, des d’on s’accedia, a l’esquerra, a un lavabo complet de tons turquesa; al costat mateix, s’hi trobava un minúscul recambró per a la rentadora però que també podia servir de rebost. A mà dreta, davant del lavabo, una porta corredissa donava accés a l’única habitació, que conservava una paret de pedra vista i la finestra amb dos porticons; un cop s’acabava aquesta entrada llargaruda s’arribava a la peça gran: en una cantonada s’hi havia de muntar la cuina i la resta d’espai quedava com a sala d’estar-menjador, on no hi podia faltar una llar de foc —encara que fos petita— construïda a continuació del parell o tres de metres reservats als fogons i a la pica… A l’angle oposat de la cuina, unes escales de cargol que combinaven metall i fusta s’enfilaven al pis de dalt, aquella mena de golfes que, com totes les golfes, sempre tenen un punt de màgia: sota la teulada inclinada s’estenia una estança única que acabava amb una gran vidriera encarada a ponent. A la part antagònica dels vidres, el sostre gairebé s’ajuntava amb el terra: vaig veure clar que caldria avisar un fuster per fer-hi tot d’armaris de manera que no quedés aquell espai mort, totalment impracticable.

Evidentment, a banda d’escollir el color per a les parets —vaig triar un torrat suau que combinava molt bé amb la pedra vista—, encara hi havia feina a fer: faltava decidir el mobiliari de la cuina, pensar-ne la distribució, encastar els electrodomèstics, demanar la cèdula d’habitabilitat, canviar la domiciliació dels subministraments…, tot de paperassa diversa, vaja!, que em va fer estar ben entretinguda durant les tres setmanes que hi vaig ser. Així, doncs, no vaig parar gaire per casa dels pares, gairebé només a l’hora d’anar a dormir en aquella meva habitació de tota la vida, que compartia la paret mitgera amb l’habitació d’en Marcel, a l’altra banda d’aquell gruix de pedra que tenen les cases de poble i que a vint anys hauria volgut que es fes fonedís… Què se n’havia fet, d’en Marcel? Ja feia dos nadals que no ens vèiem: el primer era a Amsterdam i els seus pares havien decidit volar a Holanda per veure’l, i just el Nadal anterior no havíem coincidit perquè quan vaig anar a saludar la Victòria i en Toni —sempre faig un puja i baixa quan arribo— em van dir que aquell any tampoc no hi seria: havia anat al Canadà a visitar uns amics i li havia sortit una petita oportunitat artística allà… S’hi quedaria mig any ben bo. A hores d’ara ja feia l’any i segur que ja havia tornat, potser el trobaria un moment o altre a baix, al carrer.

Amb l’enrenou de la casa, però, no vaig pensar-hi més fins que vaig trobar el seu pare al peu de la porta, fent la darrera cigarreta abans de pujar cap dalt, i em va dir que en Marcel encara era a l’altra banda de l’Atlàntic i tenia bitllet per a Reis, tot i que potser el canviaria per a més endavant:

—Ara viu amb l’Amy. Des del Nadal passat. Nosaltres ja la vam conèixer quan vam anar a Amsterdam, però encara no estaven junts. En Marcel compartia pis amb ella i una altra noia.

—Caram, quines novetats! Jo tinc el vol de tornada per al dia catorze. Si ve, potser encara ens veurem… Per cert, Toni, digues a la Victòria que després pujaré a fer-li una abraçada i que em tingui el pa amb tomata i la xocolata a punt. —I tots dos vam riure.

Aquelles tres setmanes, doncs, no es presentaven gens avorrides: a part de les visites de rigor i els tràmits administratius que hauria de deixar per al gener —a final de desembre, amb tants festius, tothom està de vacances—, volia contactar amb el fuster, triar la cuina, comprar els electrodomèstics, mirar llits… La veritat és que quan em van regalar el cobert no vaig pensar mai que em faria tanta il·lusió tenir un lloc només meu, però aleshores, que el tenia al davant i era de debò, ho volia deixar tot lligat per no haver d’estar amb missatges i telèfons des de Longyearbyen a l’Empordà, malgrat que funcionaven igual de bé o més que els de Figueres a Girona… També vaig aprofitar per contactar amb una editorial petita, per si es volia arriscar a publicar la traducció d’un autor noruec que tenia molt d’èxit. En aquell moment jo ja treballava amb normalitat amb el noruec i, a part de la feina a l’empresa, havia acceptat i portat a terme tres encàrrecs de traduccions publicitàries en aquella llengua; si l’editorial acceptava la meva proposta m’estrenaria en la traducció literària que, més endavant, ompliria l’hivern eternal de Spitsbergen, abans de la tornada del sol espantadís de març.

Aquells dies vaig conèixer la Laura, la xicota d’en Jaume —ja feia quasi un any que vivien junts i encara no havíem coincidit—, i vaig veure la primera ecografia de la criatura que esperaven l’Albert i la Blanca, la seva dona. Tot i que jo no deixava aflorar el meu sentiment maternal i l’ofegava contínuament, vaig pensar que aquell nen o nena seria com la pluja d’estiu, un bany d’alegria per als meus pares… Un net! Vaig fer una mica de broma per si estaven segurs que només n’hi havia un, que això de les bessonades és genètic, eh? Tot i el bon humor, però, jo només hi veia patiment: no les nits sense dormir perquè una hora té gana, l’altra li has de canviar els bolquers, l’altra estossega, l’altra té reflux; ni el son escapçat o esbocinat perquè a cada somic et desvetlles, que té febre i cada vegada que li dones el Dalsy el vomita, i aleshores, a les tres de la matinada, has d’omplir la banyera i submergir-hi la criatura mentre vas rebaixant la temperatura de l’aigua, a veure si el seu cosset també es refreda; ni tampoc, més endavant, l’angoixa de les matinades perquè ha sortit amb els amics i l’avises que quan torni, si dorms, et desperti (a la mare no l’havíem de despertar mai perquè no aclucava ull en tota la nit); ni el neguit perquè no begui, perquè no fumi segons què i perquè no pugi al cotxe d’un amic que s’ha pres tres cubates… El patiment és del tomb que et faria el cor si, de cop i volta, un dia, per qualsevol circumstància, deixés de respirar i el perdessis; potser no calen eufemismes i, en lloc de dir-ho d’aquesta manera suau, pots afirmar directament i categòrica: jo no podria suportar que es morís… Tota la vida has conviscut amb aquell dolor incorpori que, com una boira invisible, embolcallava els pares i els espais sagrats de la memòria: la casa on havies crescut, el terrat negat de sol on us ruixàveu amb una mànega, l’escola i els carrers on havies jugat, els paisatges íntims de la infantesa… I el camí de la Fontsanta. Et sents incapaç de reviure aquell esquinç a l’ànima que no has pogut —ni es pot— recosir mai més. I no vols que et torni a passar de cap manera. Com si es pogués evitar. I, per això, et prohibeixes ser mare. I per això et prohibeixes, per sobre de tot, estimar.

La veritat és que aquelles vacances de Nadal estaven plenes d’emocions contradictòries. Per una banda, m’engrescava el cobert arreglat, tenia ganes d’estrenar-lo i de compartir-lo; a més, el trobava tant del meu gust que encara no sé com aquell parell d’homes havien pogut encertar-ho tant… Bé, es veu que la mare els havia donat un cop de mà. Alhora, però, només d’imaginar el camp a principi d’estiu, amb el blat a punt i l’espiga inflamada, curulla, doblegant el cap damunt la tija, em venien tots els mals… Els vaig dir que aquell any tornaria per Setmana Santa, sense en Sondre: com que eren pocs dies, ell aprofitaria per visitar els seus pares.

En aquell període de tres mesos, la mare es va cuidar d’obrir quan van venir a muntar la cuina, quan van descarregar i connectar tots els electrodomèstics, i quan van dur els somiers i els matalassos: un de matrimoni per a l’habitació de baix i dos d’individuals que col·locaria en un sofà llit al pis de dalt. El dijous sant, al cap de tretze hores d’agafar el primer vol, hi vaig dormir per primera vegada. El pare, havent dinat, hi havia anat a encendre la llar de foc, perquè ho trobés tot caldejat i acollidor. La mare hi havia enviat la Conxita, la dona que un cop per setmana l’ajudava amb les feines de casa, perquè ho trobés tot immaculat. En arribar, vaig sopar a casa els pares i tot seguit, sota el plugim que començava a caure, em vaig encaminar al cobert, al meu cobert, a casa meva. Només d’obrir la porta, em va arribar l’escalforeta de les flames, ja molt minses, barrejada amb aquella olor de net que deixen els desinfectants. Vaig seure al sofà, davant del foc, mig hipnotitzada pels blaus i taronges que s’escapaven de les darreres brases, i em vaig endormiscar amb el tritlleig de la pluja, cada vegada més intens. Aquella nit va ploure a bots i barrals. A quarts d’una em vaig aixecar i em vaig anar a estirar a les golfes, per sentir com l’aigua, en un bateig sobtat, espetegava amb força damunt les teules noves i s’escolava avall fins a la canalera, que no donava l’abast. Les fresses nocturnes que tant m’espantaven van quedar amortides sota la dringadissa dels degotalls… Tota la vida m’havia agradat colgar-me entre els llençols les nits de tramuntana, quan els bufaruts s’esquitllaven entre les escletxes dels porticons; o despertar-me de matinada sentint el repic monòton de la pluja, aquell solo de percussió al teulat que, com una música improvisada i sense partitura, passava en un tres i no res de l’adagio al presto i del vivace a l’andante ma non troppo… Aquella primera nit, doncs, com una benvinguda amable mentre em començava a fer meus els espais, vaig anar ben servida: l’atzar em va regalar una simfonia tota d’aigua.

Turbulències, altre cop

Per primera vegada, després d’aquells dies de Setmana Santa, em va costar tornar al nord: la il·lusió del cobert, d’aquell lloc on tornar… La sensació de nostàlgia ja m’envaïa tres dies abans de marxar a l’illa dels immortals. No es pot morir, a l’arxipèlag. El cos de l’Esteve, allà, sota el gel perpetu, encara restaria intacte. Per això fa setanta anys que no hi deixen enterrar ningú.

Mentre l’avió iniciava la davallada, vaig agrair la claror tènue que es despertava després de la infinita nit polar. Cent vint-i-dos dies a les fosques. Aviat és dit. El llarg hivern està ple de gent tancada a casa que, expressament, ha volat a Longyearbyen àvida de recolliment per estudiar, escriure, investigar o meditar. És un convit explícit a la introspecció, gairebé sense alternativa, només amb una petita restricció: no morir. Aquella llum tímida, doncs, en una mena d’acte sagrat, arrosava el fiord i embolcallava els vius amb la seva atmosfera amable.

L’Esteve… Quan la gent mor, la seva fesomia queda fixada d’aquella manera en el nostre magatzem íntim d’imatges, sense evolució ni canvi possible: el meu germà petit sempre més a punt de fer sis anys. De vegades, penso que, evidentment, s’assemblaria a en Jaume: el mateix arc de les celles, els ulls esbatanats però un xic tristos, els pòmuls pronunciats, el nas ben perfilat de la mare, els llavis molsuts i el de baix sobresortint una mica… Però no puc anar més enllà, continuo sentint la seva veueta infantil a Porto quan, sense més món que aquell on la màgia existeix, anuncia emocionat: «Avui som terça-feira».

Pensar en l’Esteve em va abocar, immediatament, a pensar en en Marcel. Per Nadal havia marxat sense veure’l i aquesta vegada, just abans de tornar-me’n a Spitsbergen, la Victòria ens havia anunciat, als pares i a mi, que havien de ser avis… Pare, en Marcel. Ell sí que correria el risc. Amb l’Amy. Amb la criatura que esperaven. Vaig percebre una lleu fiblada a les entranyes i una ombra densa ho va cobrir tot.

—L’enhorabona, Victòria! —Vaig somriure dissimulant l’impacte.

I l’ànima se’m va esfilagarsar, encara, una mica més.

Cinturons descordats

Havien passat quasi quatre anys d’ençà d’aquella notícia i, al llarg de tot aquell temps, havia tingut temptacions de viatjar al juliol per gaudir del cobert, però no ho vaig fer mai: a les Svalbard no t’hi podies morir —ho deia la llei—, però a casa, a l’estiu, senties com la mort t’embolcallava. De Nadal en Nadal vaig anar veient envellir els pares; vaig constatar en els meus germans la repetició incessant del cicle de la vida —ens imaginem tan diferents i tan únics, i al capdavall tots els humans acabem fent el mateix amb ben poques variants—; vaig copsar el pas del temps, sorpresa pel creixement indeturable dels meus nebots, i vaig continuar pujant a saludar en Toni i la Victòria, que m’ensenyaven, entre tristos i cofois, les fotos de la nena d’en Marcel. Havien vingut dos estius, ja sense l’Amy —en sabia una mica la història, que la mare em desgranava des de la distància després que la Victòria l’anés posant al dia amb llàgrimes als ulls—, però amb ell no havíem coincidit.

I aleshores, abans que a mitjan gener agafés el vol per tornar-me’n a l’Àrtic a hibernar, el pare es va morir: un bot al llit —un sacseig, va dir la mare— i se li va acabar el patiment.

Una setmana justa després de l’enterrament del pare, a mig matí escombrava l’entrada, polsosa pel descuit d’aquells dies, com una manera de restituir la normalitat a aquella casa on havia crescut i que mai no havia estat normal. A la matinada havia acompanyat en Sondre a l’aeroport, que havia arribat la nit abans del funeral i ja se n’anava perquè, per una banda, aquí no hi feia res, i, per l’altra, havia de tornar a impartir les classes a la universitat: un company l’havia substituït aquells dies. La veritat és que aquella setmana ell s’havia estat al cobert, com sempre que veníem, però jo m’havia instal·lat a casa, per fer companyia a la mare i perquè tenia la imperiosa necessitat de sentir a prop el pare, que encara sentia respirar per tots els espais de la meva infantesa. I em vaig alegrar que en Sondre marxés perquè hi ha sentiments que un només els pot viure tot sol: és impossible compartir tanta vida acumulada amb els anys i, sobretot, no hi ha manera humana que l’altre, per molt que sigui la parella i per més que s’hi esforci, es pugui acostar, ni de lluny, a les emocions que cada record i cada presència ens genera. Els meus germans, amb qui en un primer moment ens havíem reunit a casa nostra per decidir les coses que s’han de decidir quan es mor algú, de seguida van tornar a la rutina; els era més fàcil que a mi perquè la vida mateixa els hi impel·lia: els fills ja començaven l’escola després de les vacances de Nadal i, amb la tornada, reprenien la pila d’activitats extraescolars de les tardes, que si música, que si bàsquet, que si escacs… Els meus germans s’incorporaven a la feina després dels dies de permís previstos per la mort d’un familiar de primer grau… Però jo continuava a Can Ventura, amb tota la vida del pare que encara hi bategava: tres camises seves damunt la post de planxar; les seves ulleres damunt d’uns mots encreuats a mig fer; dos pantalons eixugant-se a l’estenedor i les espardenyes pelfades, de quadres grisos, a l’armari del costat de l’entrada, per canviar-se només d’arribar del carrer.

De sobte, com sorgida del no-res, una veueta dolça em va fer allunyar dels pensaments foscos que, a cada passada d’escombra, se m’anaven amuntegant al cervell, com grumolls indissolubles:

—Hola, com te dius?

Em vaig girar i vaig veure un napbuf que no aixecava dos pams de terra, amb el cabell rinxolat d’un rossenc tirant a roig i la pell blanca i un xic pigallada.

—M’ho dius o no? Jo em dic Sala i el papa diu que ala ens quedalem semple a viule aquí.

—Molt de gust, Sara. Doncs si et quedes aquí serem veïnes, almenys durant les vacances de Nadal i uns quants dies de gener. I potser per Setmana Santa. Jo em dic Clara. El teu papa deu ser en Marcel, oi?

Al cap d’un moment va comparèixer la Victòria amb un cabassat de fruita i la bossa del pa:

—Renoi, se m’ha escapat! Acostumada a la ciutat, que sempre està controlada, aquí sembla un animal de bosc: no fa ni una setmana que va arribar i ja se sap tots els racons del poble, més que jo.

—Quina neta tan maca, Victòria! M’ha agradat conèixer-la! Hi tens en Marcel, per dalt?

—No, aquests dies volta com el vint-i-nou. Quan tingui un moment segur que et vindrà a saludar; a més, et vol donar el condol. L’altre dia ja ho volia fer, però va haver de marxar escopetejat perquè tenia una entrevista concertada i li van canviar l’hora: ara s’instal·larà aquí i, és clar, necessita trobar feina. Escolta, si necessiteu res, ja ho sabeu. Voleu dinar a casa? Avui faig arròs, o sigui que n’hi tiro un grapadet més i ja està.

Núvols vermells

—M’hauria agradat venir a l’enterrament, però entre que ho tenia just i no m’hi veia gaire amb cor… Em tornen els darrers dies de l’Amy. Aviat farà tres anys, però no acabo de pair-ho, tothom diu que els dos primers són els més durs… Em sap greu parlar-te de tot això, ara… no et vull atabalar.

Vaig mirar en Marcel. Feia tants anys que no el veia! Aquells ulls lluents de color canyella se li havien tornat tristos. Segur que encara ho miraven tot amb la mateixa intensitat i sense perdre ni un detall, però aquell pòsit del dolor, la gasa invisible de les pèrdues, es va engruixint amb el temps i ens passa factura a tots… Només ets feliç abans de tenir morts.

—Tens una nena preciosa. I molt decidida.

En Marcel va somriure. Quasi va ser l’únic moment de la conversa que els ulls li van tornar a brillar i va recuperar la mirada adolescent d’aquell meu segon curs a l’institut, quan me’n vaig enamorar. I la d’aquell vespre de Sant Joan que vam baixar al riu i em va dir que no era culpa nostra, que havia estat un accident, i jo tenia moltes ganes d’abraçar-lo i que ens féssim un petó, però només ens vam mirar, amb les mans entrellaçades, i ens les vam prémer molt fort. I vaig sobreviure a l’amor amb la cuirassa del record d’aquell instant, molt de temps, fins a acabar la carrera, malgrat aquells anys tèrbols a la universitat, quan ens vam estimar d’amagat i tots dos érem un manyoc confús de remordiment i de culpa, d’amor i d’incapacitat. A mesura que va anar passant la vida, aquell dolor que m’havia burxat durant l’època d’estudiant s’havia anat diluint, com si el temps hagués edulcorat la meva particular tassa de cafè amargant… Al llarg de la temporada que em vaig reinstal·lar a casa dels pares, entre les dues estades al nord, havíem coincidit alguna vegada i cap al tard havíem quedat per fer un tomb. Fins i tot un vespre, a mitjan estiu, ens havíem abraçat molt fort al camí de la Fontsanta i havia sentit el batec del seu cor damunt del batec del meu cor… Ens havíem respirat molt a prop: els fronts ben junts, amb els ulls clucs i una inspiració tan fonda i tan densa que, si l’oxigen s’hagués tornat sòlid, hauria semblat el tall d’acer de la recol·lectora. Ens vam fregar lleument els llavis i ens vam separar: ja no vam anar més enllà ni vam recuperar el contacte físic dels anys a la capital. Quan hi pensava, en diferents moments de la vida, em venia al cap aquell matí de blat i màquines de segar: estava convençuda que, com arestes invisibles de la cossetxadora —tothom n’hi deia així—, el dolor incommensurable i la por de reviure’l ens havien escapçat, aquell dia, la possibilitat d’estimar-nos.

Em va explicar que havia conegut l’Amy a Amsterdam, a finals d’un juliol plujós, en uns cursos intensius de llengua: necessitaven el certificat de neerlandès no pas per als cursos de la universitat que, evidentment, eren tots en anglès, sinó per poder treballar, perquè volien trobar alguna feina per sobreviure… Ella s’havia matriculat en un màster una mica com a excusa per venir a conèixer Europa i ell, en uns cursos de doctorat sense gaire excusa, potser amb el romanticisme jove de viure sota el cel holandès, que havia inspirat tants genis de la pintura. De fet, després de la carrera, aquí no va trobar gaires oportunitats: va anar fent feinetes dos o tres anys i, si podia, alguna exposició, però aleshores va decidir marxar perquè en aquell moment no tenia res millor a fer.

Com que tots dos havien arribat feia poc i encara estaven molt perduts, de vegades quedaven per repassar i preparar l’examen de neerlandès. En poc temps es van fer molt amics, suposo que per necessitat, i en Marcel de seguida va saber que l’Amy ja estava acostumada a un clima no especialment càlid (la pluja i les baixes temperatures de l’hivern no l’afectarien gaire) i que havia deixat un xicot al Canadà que per Nadal la vindria a veure. Es veu que, si no, ell l’hauria convidada a l’Empordà: «En dues hores volem a Barcelona i en una hora i mitja ens plantem a casa dels pares, no calia que passés el Nadal allà sola». Però en Grayson ja havia comprat el bitllet i ella tenia poques opcions per escollir els dies que faria vacances.

L’Amy-Joyce (en Marcel somreia recordant que, de broma, li deia el seu nom sencer, herència dels anglosaxons) havia trobat feina d’infermera de nits en una residència d’avis i, com que havia estat la darrera d’arribar, no volia haver de demanar festes extres, per tant, ja li anava bé que el seu xicot volés a Europa per celebrar plegats aquells dies. En Marcel sí que va poder passar el Nadal aquí, tot i haver de fer alguna martingala amb els torns: l’havien contractat a les tardes al museu de la casa Rembrandt i tampoc no volia demanar gaire res només de començar. Això m’ho havia comentat quan ens vam veure aquell desembre que, tant ell com jo, acabàvem de volar des del nord cap al sud, com si perseguíssim la tramuntana i els seus cels immaculats.

L’estada holandesa se li va allargar gairebé quatre anys. M’ho havia anat confirmant d’hivern en hivern, quan ens vèiem, a part d’un que va fer campana perquè la Victòria i en Toni van aprofitar per visitar-lo. La veritat és que li va fer molta il·lusió que els seus pares es decidissin a viatjar per poder ensenyar-los la ciutat i els mercats de Nadal. Es delia per portar-los a escoltar els carillons dels temples i la màgia de les campanes, perquè descobrissin com l’església del barri dels fanalets vermells desgrana, cada hora en punt, la melodia del Noi de la Mare: «La primera vegada que vaig sentir-la, vaig voler tornar al cap de seixanta minuts per corroborar que sí, que estava sonant una versió de la nadala catalana que cantàvem a l’escola».

Allà, doncs, havia trobat diverses possibilitats artístiques, no gaire ben remunerades, és cert, però que aquí eren impensables. I per aquesta raó, tot i haver acabat el doctorat, va decidir quedar-s’hi una temporada. L’Amy havia acabat el màster, però aprofitant la feina i dos o tres amics que va fer, va voler gaudir uns mesos més d’aquella oportunitat que ja no es repetiria i va allargar un xic, no tant com en Marcel, que va ajornar la tornada un any i mig ben bo. Durant aquell temps afegit tots dos van compartir apartament amb la Nicole, una noia que també treballava al geriàtric. Finalment, l’Amy va tornar al Canadà. Al llarg d’aquella aventura hi havia volat un sol cop per veure els pares i la germana, la Hannah. I la Hannah havia acompanyat en Grayson una de les dues vegades que ell va venir… Per a l’Amy tot era molt més complicat, més feixuc, més llarg i més car. En Marcel, comparat amb ella, tenia Catalunya a un salt.

Quan va marxar, van continuar mantenint el lligam per correu electrònic, Skype i WhatsApp, un contacte força intens i molt estret. No hi havia setmana que no parlessin o s’escrivissin: s’explicaven les peripècies de buscar feina, els retrobaments amb la seva vida d’abans, el fet d’instal·lar-se, ni que fos momentàniament i de manera provisional, a casa dels pares i l’esforç de teixir-hi una relació nova i diferent. I entre moltes altres coses es feien confessions més íntimes, com quan l’Amy li va dir que ho havien deixat córrer amb en Grayson: «Tant de temps separades, les persones, en retrobar-nos no ens reconeixem», o quan en Marcel li va manifestar que li costava molt encetar una relació perquè només veia el patiment que li comportaria, que estimar sempre acaba fent mal… Li va explicar també (em va assegurar que fins aleshores no havia estat mai capaç d’explicar-ho a ningú) com aquell matí a la Fontsanta havia timonejat la seva vida. A còpia de correus i xats es van anar obrint l’ànima, fins que ell es va adonar que no se la podia treure del cap: «Només de llevar-me ja esperava quatre ratlles seves en un correu, una selfie des de la sala d’infermeres de l’hospital o una emoticona bufant un petó al WhatsApp… Anàvem amb nou hores de diferència i comunicar-se en directe era bastant difícil, perquè vivíem a deshora, però jo estava tot el dia pendent del mòbil…».

Em va costar una mica pair els mots d’en Marcel: li agraïa la sinceritat i la confiança, però el sol pensament de la relació amb l’Amy m’inundava de dubtes interns. De sobte vaig notar un pes enmig de l’estèrnum i, mentre ell prosseguia, se’m van accelerar els batecs del cor: «Vaig començar a enyorar-la moltíssim i unes ganes irrefrenables de veure-la em neguitejaven cada vegada que obria el xat. Aleshores, a principis de desembre, vaig comprar un vol a Vancouver —via Amsterdam, no podia ser d’altra manera— i li vaig escriure que la vigília de Nadal aterraria a prop seu». A la Victòria i en Toni els va dir mitja veritat, com em van fer saber a mi: que anava al Canadà a visitar uns amics i que per Nadal no hi seria. L’Amy el va anar a recollir a l’aeroport (des de casa seva no trigava més d’una hora) i li va parar un llit al sofà, perquè el pis era minúscul. En tornar d’Europa havia viscut una temporada a casa els pares, però, acostumada a fer la seva, de seguida que va tenir una ocupació estable va llogar un apartament petit com un cop de puny, força a la vora de l’hospital on treballava. No necessitava més… Recordo com si fos ara l’emoció a la veu d’en Marcel descrivint el moment en què li va veure els cabells esborrifats i vermellosos, esperant-lo a la sortida de passatgers de la terminal internacional. Es van mirar muts, com si tots els diccionaris del món s’haguessin quedat sense paraules, i es van fer una abraçada silenciosa que potser va durar cinc minuts. El trajecte fins a casa l’Amy va transcórrer entre la meravella del paisatge, vast i nevat, que s’estenia a banda i banda de la carretera, i les seves preguntes nervioses amb tot de respostes entretallades (ai, no, digues, no, no, digues tu, perdona que t’he tallat, ai sí, ostres!) i somriures… «A mi, la veritat, em va costar una mica tornar a agafar el ritme en anglès, que era la llengua en què ens havíem conegut i que utilitzàvem a Amsterdam, malgrat el certificat de neerlandès, però de mica en mica vaig recuperar-ne la fluïdesa. Al cap d’una horeta vam arribar a l’apartament: en obrir la porta ja vaig veure que l’espai era concentrat i que m’havia parat un llit al sofà… Tot i el jet lag i el munt d’hores que feia que no dormia, ni aquella nit ni cap de les que vindrien no vaig dormir al sofà. Vam estar parlant abraçats fins a la matinada i encara ara em sembla que li sento l’olor… Ho sabíem però encara no ens ho havíem confessat mai: ens estimàvem. I jo havia volat gairebé quinze hores per dir-li-ho».

Sense sotracs

Vaig escoltar el relat d’en Marcel sense interrompre’l. Parlava serenament, com si amanyagués cada paraula i cada paraula el transportés molt lluny, en aquells llocs on ja no es pot tornar. Vaig sentir un punt d’enveja quan va dir que havia volat quinze hores per dir-li que l’estimava. Jo no sabia si havia estimat mai així. Ni a en Sondre. No m’ho permetia. Una teranyina incorpòria em separava dels homes que desitjava… Una mena de mantra silent em repetia: «Com més estimis, més dolorosa serà la pèrdua».

Amb l’excusa que aquella setmana la Blanca era fora per qüestions de feina i que ell necessitaria ajuda, l’Albert va aconseguir que la mare anés a passar uns dies a casa seva per fer de cangur. De fet, malgrat que la Blanca havia de viatjar sovint —era enòloga, representant d’uns cellers—, l’Albert ja ho tenia per mà i poques vegades demanava ajuda a la mare. Aquesta vegada, però, la idea era que la mare estigués distreta i no li quedessin hores mortes per pensar, encara més, en el pare i en tot plegat. Jo, mentrestant, m’havia quedat de mestressa i senyora de Can Ventura. En Marcel havia pujat a quarts de set i ens havíem assegut a la taula de la cuina. En aquella hora era el lloc més càlid de tota la casa perquè hi havia tocat el sol tota la tarda. De cop i volta, al campanar van tocar les vuit.

—Vols quedar-te a sopar?

—No, vaig a casa que la mare deu estar de la Sara fins al capdamunt. Ja la deu tenir en remull a la banyera. Et diria d’anar a fer un volt després de sopar, però és clar, amb aquesta temperatura no és gaire bona idea…

—Bé, això de la temperatura, després de Vancouver i les Svalbard, no crec que sigui un problema —vam riure—. Si et ve de gust podem anar fins a casa meva, al cobert, que he d’anar a buscar el pijama. Te l’ensenyo i et convido a una infusió o a un cafè amb llet ben calent —en Marcel va arrufar un xic les celles—. No pateixis, que en tinc de descafeïnat, si vols… I després tornem cap aquí, que aquests dies que la mare és fora vull dormir a Can Ventura.

Per la finestra de la cuina, que no havia clos mai bé, entrava un fil d’aire fred de gener i, en aquell moment, vaig pensar que hauria d’haver abaixat la persiana abans que es fes fosc. Aleshores jo vaig sopar una mica. La veritat és que, estant sola, no m’atabalava gens amb el menjar. Ara a l’hivern potser m’hi esforçava més, però de cara al bon temps, l’única vegada que havíem vingut amb en Sondre a l’estiu, em feia una mandra terrible engegar els fogons i, per tant, a l’hora de sopar tiràvem amb àpats fàcils: salmó fumat i amanida —en Pep cada dos per tres ens portava tomates i enciams— o pa amb tomata, formatge, embotits i anxoves. I de vegades, si ell ja havia marxat i encara em volia complicar menys la vida, amb un parell de préssecs i un iogurt ja passava. És ben cert, però, que quan és fosc a cap hora i les temperatures són baixes, les coses fredes sempre costen una mica més de passar i ve més de gust una escudella ben calenta o una crema de verdures… Per sort, la mare m’havia deixat una olla de caldo a punt i, la veritat, me’n vaig escalfar un got al microones i vaig pensar que l’endemà, per dinar, ja bulliria fideus de cabell d’àngel o pistons amb el brou i em menjaria la carn d’olla… Com que tampoc no tenia gaire gana, després em vaig menjar un plàtan que ja era massa madur i s’hauria fet malbé.

Estaven a punt de repicar les deu quan en Marcel va tocar el timbre. Des de dalt li vaig cridar que ja baixava. Abans de sortir, em vaig cordar l’anorac i vaig agafar les claus del cobert: a part del pijama, em volia endur quatre peces de roba per a l’endemà… Aquella nit necessitava dormir allà, a la casa dels pares que no deixa mai de ser la casa dels fills. I potser també hi dormiria les nits que vindrien.

Rumb impensat

Vam caminar fins al final del carrer, notant la fred a les galtes i observant com el nostre alè omplia la nit de núvols petits, com fumeroles emergint de la xemeneia d’una casa de nines. El cobert, en una cantonada dels camps d’en Xiroi, era a un salt de Can Ventura malgrat que, en ser una edificació sola, semblava que fos lluny: vam començar a baixar cap a la Fontsanta i en un no res hi vam ser. El fanal rústic que el pare i en Pep m’havien instal·lat al costat de la porta era com un imant enmig de la fosca: atreia tots els ulls com si fos l’únic destí de la nit… Em vaig treure el guant i vaig posar la clau al pany. En obrir la porta ens va arribar una mica d’escalforeta i ens va abraçar l’olor d’espígol, que havia repartit per tots els racons de la casa després d’aplegar-lo en ramells i assecar-lo de cap per avall.

—Endavant. És casa teva.

Mentre jo posava aigua a bullir per a les infusions, en Marcel va reprendre el relat que feia una estona havia deixat a mitges… L’he fet, desfet i refet centenars de vegades amb el pensament; l’he cabdellat i descabdellat fins a l’infinit, buscant respostes impossibles; l’he guardat curosament a la memòria i m’he submergit en cada paraula per amanyagar tant de dolor… i ara ja no sé si els mots són seus o són meus, o són uns de nous, fruit de passar pel sedàs de l’ànima:

—Vaig decidir que em quedaria a viure amb l’Amy, al Canadà, a veure com ens anava. Va ser el Nadal que, a darrera hora, no vaig venir, ja t’ho he explicat, que primer vaig dir als pares que anava a visitar uns amics i poc després els vaig dir que em quedava allà… Després de la temporada a Amsterdam ja no ho van trobar gens estrany. No sé per què, però necessitava estar lluny d’aquí i, alhora, no arrelar-me a cap lloc, com si en el fons mantingués encesa l’esperança de tornar. La veritat és que m’agradava venir al poble i veure els pares, i trepitjar els racons i, de vegades, fer un cafè amb tu, però sempre hi havia un punt fosc de nostàlgia i de patiment… A Delta vaig tardar tres mesos llargs abans de poder treballar. Vaig trobar una feina de restaurador no gaire ben pagada (jo deia que era perquè em veien immigrant, encara que l’Amy deia que no, que al Canadà tothom és immigrant), però vam anar fent i, amb el temps, vam poder llogar un pis una miqueta més gran i instal·lar-nos amb certa comoditat. El que més recordo, d’aquells moments, és la sensació de pau, de ser on volia ser i amb qui volia ser.

»Llavors, amb tota l’alegria del món, l’Amy es va quedar embarassada. Al cap de dos mesos, però, els resultats d’una analítica li van sortir alterats… Van repetir-la: els marcadors tumorals no presagiaven res de bo. Força temps abans de conèixer-nos, a l’Amy li havien extirpat un melanoma i, després del seguiment i els controls cada vegada més espaiats, finalment li van donar l’alta i duia una vida completament normal. Va resultar, però, que la resecció no havia estat prou profunda i li havien quedat (o, si més no, això es deduïa) cèl·lules malignes al cos: la malaltia se li havia anat escampant en silenci, sense donar senyal… Ella treballava a l’hospital i sabia molt bé què s’hi jugava: podia avortar i començar la teràpia de seguida, o esperar a tenir la criatura, amb el risc que fos massa tard. Que segurament ja ho era. Tant els seus companys de feina, que saben quin pa s’hi dona, com jo, que no em podia ni imaginar l’infern que vindria, vam insistir perquè avortés, però no va voler: “Vull portar aquesta criatura al món, és nostra, naixerà de l’amor… Si m’he de morir, almenys la vull haver tingut als braços i haver-li xiuxiuejat que l’estimava”.

»Quan estava embarassada de trenta-tres setmanes i el nadó podia sobreviure amb menys risc, li van programar una cesària i immediatament va començar el tractament, duríssim i molt agressiu: radioteràpia, quimioteràpia i una medicació experimental a la qual va accedir quasi d’esquitllentes… Ja hi havia metàstasi als pulmons, al fetge i al cervell… Van ser uns mesos molt difícils que m’han quedat en una nebulosa, a mig camí entre la realitat i un malson: els metges havien esperat tant com havien pogut perquè la nena no tingués problemes i la Sara, tan menuda, havia estat tres setmanes llargues a la incubadora, però se n’havia sortit sense complicacions i sense saber que perdria la mare… Em posava a plorar només de mirar-li els ullets o de posar el meu dit entre els seus perquè me’l premés ben fort; jo allà, pare inexpert, sol amb la meva filla mentre l’Amy entrava i sortia de l’hospital, en una lluita aferrissada per veure créixer la nena i esgarrapar uns quants minuts al rellotge infinit de l’eternitat. Teníem la seva família al costat, però els meus pares eren a nou mil quilòmetres i era impensable, per la complexitat de tot plegat, que poguessin venir i instal·lar-se allà per ajudar-me, tot i que ho van fer durant gairebé dos mesos… Quan la Sara estava a punt de fer l’any, el cos desvalisat de l’Amy va dir prou: en començar el tractament els metges li havien pronosticat quatre mesos de vida i ella en va viure quasi dotze… Sort que la Sara no se’n recordarà perquè era massa petita, però segurament mai més no celebrarà un aniversari tan trist com aquell primer. Feia dues setmanes que havíem fet el comiat de l’Amy i, amb la Sara riallera al cotxet, vaig entrar en una pastisseria i vaig escollir un pastís de xocolata i gerds, que és el que hauria triat l’Amy. Havent dinat (feia dies que menjava per força perquè, de gana, no en tenia gens), vaig telefonar als meus sogres i a la Hannah per convidar-los a mitja tarda. Vaig preparar uns quants entrepans i vaig parar una taula tan bonica com vaig saber. Vaig inflar un globus daurat amb la forma del número u i el vaig penjar a la finestra, al costat d’una catifa-manta on fins no feia gaire la Sara gatejava: als onze mesos va començar a fer passets i, per sort, l’Amy va poder veure com ja caminava. Quan hi vam ser tots vaig encendre l’espelma damunt del pastís i, mentre tots cantàvem el Happy Birthday amb els ulls humits, la Sara somreia i picava de mans asseguda a la seva trona. Li vaig acostar el pastís i tots, fent el gest amb els llavis, vam ajudar-la a bufar fins que va aconseguir apagar l’espelma ella sola. Ben a prop, en un faristol de sobretaula on havia penjat una orquídia blanca, hi vaig col·locar un porta-retrats amb un primer pla de l’Amy. Era una foto que li havia fet el primer hivern a Holanda, una tarda que ens vam entretenir una estona sortint de l’acadèmia de neerlandès: feia molta fred, aquell dia… Somreia entre una gorra de llana grisa (li tapava mig front i li emmarcava uns ulls clars preciosos) i un coll alt gruixut de color crema que li sobresortia de l’abric, retallant-li càlidament l’oval de la cara. Uns quants rínxols rogencs se li escapaven per darrere les orelles, d’on penjaven unes argolles dobles de plata, molt fines, de set o vuit centímetres de diàmetre: “Sembles més irlandesa que canadenca, Amy-Joyce McRed”, recordo que li vaig dir de per riure. I a partir d’aleshores sempre més li vaig canviar el cognom.

»Després de la celebració vaig notar un ofec al pit i em va començar a faltar l’aire, com el dia de l’enterrament quan tornàvem cap a casa. Sort que aquell dia m’acompanyaven la Hannah i la seva parella: amb la Sara a coll, em van dur a l’hospital on havia treballat l’Amy i la doctora que em va atendre em va dir que era una crisi d’angoixa i em va donar un tranquil·litzant. També em va receptar unes pastilles per si em tornava a passar. El dia de l’aniversari de la Sara, doncs, em va tornar aquell neguit de suor freda i vaig haver de fer servir les píndoles mentre se’m barrejava l’agraïment amb el dolor, i l’amor amb l’enyorança. L’Amy m’ho havia donat tot: en un acte de generositat absoluta va voler tirar endavant l’embaràs perquè tenia l’esperança, com jo, que tot aniria bé. La Sara. El tractament. El futur que ens esperava. Va lluitar fins al final amb una fortalesa admirable mentre tots ploràvem pels racons, i jo no podia defallir. A més, la Sara no hi entenia res, d’ansietat, de patiments o de mort; només necessitava les seves farinetes, les seves passejades, el seu bany i tots els meus petons, i els que li hauria de fer jo en nom de l’Amy… Malgrat que tota la família estava ensorrada, tant la meva sogra com la Hannah em van ajudar moltíssim i tothom es bolcava en la nena. Tanmateix, jo cada vegada em sentia més sol: els pocs amics que tenia allà eren els de l’Amy i, encara que em fessin costat, no hi trobava el caliu que em faltava… A poc a poc m’anava consumint, sense res que em lligués a aquell país, a aquella terra d’acollida que m’havia donat tanta felicitat però que també, després, me l’havia arrabassada tota, de soca-rel… Per altra banda, també m’amoïnava la Sara: d’on serà, aquesta nena?, em preguntava sovint. I em sabia greu marxar del Canadà perquè em semblava que perdria el lligam amb la mare i amb el lloc on havia nascut, però jo no em veia capaç de tirar endavant allà, tot sol… Al final em vaig decidir, no sense abans prometre’m fermament, no només a mi sinó també a la Sara i a la memòria de l’Amy, que cada any retornaria a Delta. La família de l’Amy no hi va posar cap objecció: es van saber posar al meu lloc i, amb la pena que els consumia, em van demostrar que entenien que la meva situació era bastant insostenible. D’altra banda hi havia el condicionant financer: el que realment ens mantenia era la feina d’infermera de l’Amy, tot el que jo guanyava era més aviat un complement al seu sou. I encara que ella sempre deia que no, jo, a Delta, tothora seria i em sentiria un immigrant. Aleshores vaig contactar amb un amic de la carrera que també es dedicava a la restauració i vaig demanar-li si sabia algun lloc on necessitessin algú de Belles Arts. Tot just les paraules m’havien acabat de sortir de la boca, em van venir unes ganes boges de riure, com si la pregunta fos un acudit: mirat objectivament, la veritat és que els que ens dediquem a les arts o a les humanitats som quatre rara avis i estem ben poc valorats en aquest món on vivim… Aleshores li vaig dir que m’era igual la feina, encara que no tingués res a veure amb la meva formació, però que la necessitava. Em va dir que ja miraria si sabia res i que em diria alguna cosa, i que no descartés la possibilitat de treballar com a professor de dibuix en un institut. En aquells moments m’era força igual a què dedicar-me, només necessitava trobar una feina estable que em permetés pujar la nena perquè no li faltés de res. I a les estones lliures pintava l’Amy. Els ulls de l’Amy. El somriure de l’Amy. La memòria de l’Amy. I l’alegria del seu nom… Amy-Joyce.

»Mentre recollia les nostres pertinences del pis i quan gairebé ho tenia tot empaquetat (la propietària ja estava al cas que el deixaria aquell mes), em vaig apuntar a unes quantes ofertes de feina d’aquí, per quan arribés… També vaig pensar en el tema de la docència i em vaig informar del que em calia per impartir classes en un institut: la titulació ja la tenia, però necessitava un màster de formació de professorat i apuntar-me en unes llistes que s’anaven obrint i tancant en funció de les necessitats dels centres educatius. La veritat és que posar-me a fer un màster em feia molta mandra i, com que encara era a Delta, vaig pensar que no era moment de decidir-ho i que ja hi rumiaria un cop em reinstal·lés al vell continent.

»I ja veus… Fa quatre dies que hem aterrat. Vam aprofitar per passar el Nadal allà, amb els avis i la tieta Hannah, i ara hem vingut a celebrar els Reis aquí i ja ens quedarem. A Delta, la Sara no anava a l’escola, allà tot és diferent: encara era massa petita i jo em podia combinar la feina amb els horaris de la família de l’Amy… Això també els va ajudar, com a mi, a tirar endavant, però ara li he de buscar una escola, que aquí, a tres anys, tothom està escolaritzat i ella aviat ja en farà quatre. Ja sé que a mig curs és més complicat, però m’han dit que si estem empadronats al poble no hi haurà cap mena de problema. De fet, només hi ha una escola, la nostra escola, tot i que amb tantes reformes no s’assembla gens al record que tinc de quan hi anàvem. De moment, he presentat la sol·licitud i tota la paperassa i podrà començar tan bon punt m’avisin, encara que, en aquesta edat, suposo que no ve d’un dia… Per altra banda, el que m’urgeix ara és el tema laboral, no només per una qüestió econòmica sinó també per un tema emocional i social: necessito sentir que tot s’ordena, encara que no es pugui ordenar mai més, i que la nostra vida s’està encarrilant; per això, aquests dies he corregut mig Empordà i part del Gironès… Ja porto set entrevistes! I la Sara, de moment, es queda amb la meva mare que, ja t’ho pots imaginar, està encantada de fer d’àvia; de fet, crec que estan encantades l’una amb l’altra… La Sara té el seu caràcter, però ho posa tot molt fàcil, és extravertida i simpàtica, poc complicada… I no té pèls a la llengua! Ja ho has pogut comprovar aquest matí quan se t’ha presentat sense cap problema, parlant d’aquella seva manera, que fa tanta gràcia, amb la ela en lloc de la erra.

En parlar de la Sara, tot d’espurnes de canyella i sucre van il·luminar, altra vegada, els ulls d’en Marcel.

El sol damunt les ales

Em vaig quedar dues setmanes més del que tenia previst. La mare es va estar tres dies a casa l’Albert, però de seguida va voler tornar. Va dir que s’havia d’acostumar a estar sola i que ella es posava nerviosa perquè, quan els nens eren a l’escola, a ca l’Albert no hi feia res i en un no res estava tot recollit, que els pisos, ja se sap: «Si de cas ja els aniré a buscar a les cinc i després me’ls enduré cap a casa o els portaré a l’extraescolar que convingui».

Així que el tercer dia se’n va tornar cap a Can Ventura i ja va voler endreçar-ho tot. Vam recollir la casa, vam treure la pols, vam fregar, vam ventilar les cambres, vam canviar els llençols, vam rentar roba acumulada d’aquells dies que, talment els minuts en una clepsidra obturada, havien quedat suspesos en el temps com els mesos que van seguir la mort de l’Esteve… La mare, tot i que a mi em semblava massa aviat, va decidir encaixar tota la roba del pare i donar-la a Càritas. Jo em vaig voler quedar, encara que m’anés gran, un jersei gris fosc de llaneta fina, botonat, amb dues butxaques al davant… I també vaig guardar dues camises ratllades de franel·la que el pare no havia tingut temps d’estrenar —les hi havien portat els Reis—, perquè vaig pensar que potser en Pep les voldria aprofitar, més o menys devien fer la mateixa talla.

La mare ho vivia tot amb una resignació admirable. La defunció del pare, tot i que sobtada, havia estat llargament anunciada i també —la mare ho sabia més que ningú— representava una alliberació que ell desitjava des de feia molts anys: el pare es va morir amb l’Esteve. De fet, va deixar de viure aquell matí. I darrerament, que ja tenia el cap molt perdut i més sovint que poc les connexions neuronals li fallaven, demanava molt per ell: «On han anat l’Esteve i en Jaume? Digue’ls que en Pep té una vaca a punt de parir i que, si volen, els duré a veure com neix el vedell», «Roser, quan els petits tornin d’escola anirem a veure la màquina d’embalar que hem comprat amb els de la cooperativa, segur que els agradarà enfilar-s’hi!». Segons com, malgrat aquella recança dissimulada, la mare s’ho estimava més així: segur que mentre el pare, per capricis neuronals, fantasiejava amb la infantesa dels nens, ja no vivia corsecat per aquell rau-rau que l’havia acompanyat tota la vida; i ella, que ja en tenia prou i de sobres amb la seva, de pena, preferia no haver d’ajudar el pare a carretejar aquell feix de sofriment, aquell martiri que es perpetuava sense possibilitat d’amainar, sempre remuntant i tornant a rodolar cap avall… Com la roca de Sísif precipitant-se obstinadament en l’eternitat.

Quan la Victòria va tornar a fer arròs em va tornar a convidar a dinar, digues a la Roser que també vingui. La mare va dir que no, que aquells dies tot se li posava malament i que preferia no jugar-se-la amb l’estómac. Jo li vaig insistir, si tu no hi vens jo tampoc no hi aniré, però em va convèncer d’acceptar la invitació sense ella. Vaig agafar una ampolla de vi blanc del rebost dels pares i vaig posar-la al congelador perquè fos freda a l’hora de dinar. Un fet tan simple com aquell em va transportar trenta anys enrere: al rebost no havia canviat res, hi havia un arsenal alimentari que em permetria subsistir un any sencer… Als prestatges de dalt vaig comptar cinc paquets d’arròs, quatre de macarrons, tres d’espaguetis, cinc de pasta diversa (pistons perla, pistons normals, «maravilla», lletres i fideus de cabell d’àngel), quatre quilos de sucre i tres de farina, dos pots grossos de préssec en almívar i dos més de pinya; just a sota, tres capses de galetes de Santa Coloma (us agraden a tots), una de galetes Birba (a la filla de l’Albert li agraden), dues ampolles de ratafia, càpsules de cafè per parar un tren, brioixeria industrial diversa —magdalenes envasades individualment, croissants en paquets de mitja dotzena, coquetes de xocolata en paquets llargaruts de dotzena—, un pot mitjà de Nesquik i un paquet gros de Cola-Cao, d’aquells que fan tres o quatre quilos; i al prestatge inferior, arran de terra, sis ampolles d’oli i dues caixes de llet —una de sencera i una de desnatada— amagades rere el verdurer, que també era ple a vessar: pomes a la primera cistella, taronges i mandarines a la segona, cebes i tomates de sucar a la tercera, i patates a baix de tot… Al racó, penjats, mitja dotzena de fuets i cinc llonganisses, i a sota, apilonades, una caixa de vi blanc, una de vi negre i una de cava —no se sap mai, deia la mare, s’ha d’estar preparat, ja sabeu que procuro tenir de tot. Ara, darrerament, la provisió de vi era més fàcil perquè la Blanca els el duia directament del celler on treballava.

Quan vaig tancar el rebost vaig somriure i em vaig preguntar amb ironia: obro el congelador? Ja feia temps que la mare n’havia comprat un d’alt, de la mida de la nevera, i tenia els dos aparells de costat a la cuina… Hauria estat la rèplica del rebost, sense ni un calaix buit i tot etiquetat amb cura: llom, bistecs de la culata, botifarres, costelles, palpissos i carn picada als dos calaixos de la carn; peix, patates d’Olot, canelons i croquetes que feia amb la carn de l’escudella als dos següents; llegums que ella mateixa coïa i gelats de totes mides i colors en un altre…, com si encara hagués d’alimentar una família nombrosa i satisfer els desitjos de tots, ara no només els dels fills sinó també els capricis dels nets. I la nevera a vessar perquè tothom pogués triar al seu gust: xocolata negra, xocolata blanca, xocolata amb llet, mig formatge curat, un paltruc blanc, una botifarra negra, una sobrassada (molt bona, se la fa en Valeri de la carnisseria), unes quantes llenques de pernil dolç, iogurts de tota mena, cremes de La Fageda, melmelades de fruits vermells… i de vegades el seu exitós flam d’ou, que feia les delícies dels petits. La mare sempre havia estat així: la generositat feta dona.

Havent dinat vam fer el cafè i vam allargar la sobretaula una bona estona, fins que la Sara, que s’havia quedat adormida al sofà mirant dibuixos, es va despertar. En Marcel em va dir que ja li havien confirmat la plaça a l’escola i que el dilluns començaria, la primera setmana només a les tardes, per adaptar-se. La Sara em va voler ensenyar la bata que havien anat a comprar aquell mateix matí i una motxilleta estampada d’ossets que li havien portat els Reis, una d’aquelles minúscules motxilles infantils on simplement hi ha de cabre l’esmorzar o el berenar i un recanvi de roba per si se’ls escapa el pipí o s’embruten. Gran cosa més no havia de dur.

—M’agrada molt aquesta bata. Quan jo era petita, totes les bates eren de quadrets blaus, però m’agrada molt que la teva sigui de ratlles verdes.

—Ho saps, que falé petlès?

—Sí, el teu papa m’ho ha explicat. Tu començaràs a l’escola i jo tornaré cap a casa. Ja t’ho vaig dir, oi, que només seríem veïnes de vacances?

—On vius, tu? —em va preguntar la Sara amb els ulls encuriosits.

—En un lloc on fa molta fred i sempre està tot nevat i gelat.

—A Delta? —se li van il·luminar els ulls.

—En un lloc on encara fa més fred, però no és tan lluny com Delta i m’haig d’estar menys estona a l’avió. Tu hi vas estar molta estona, oi?

—Sí… I pel què tens tantes cases, tu? —Em va fer riure.

—T’agradaria venir a casa meva? Demà al matí hi anirem, si vols.

L’endemà a migdia, mentre la mare i la Victòria preparaven el dinar, cadascuna a casa seva, la vaig anar a buscar per ensenyar-li el cobert. Li vaig explicar que aquella casa, abans, era un casalot abandonat, sense porta, on guardaven eines, i que el meu padrí i el meu pare l’havien arreglat perquè fos casa meva quan vingués aquí, i que de totes aquelles terres de la família en deien els camps d’en Xiroi, que havia estat el rebesavi del meu pare, i per això, al damunt de la porta, hi havia volgut posar unes rajoles de ceràmica que deien: «El cobert d’en Xiroi».

—Si ara vas a l’escola, aviat ja ho sabràs llegir.

Com que aquell matí feia un sol força calent, vam aprofitar per baixar un xic més avall i vam passar pel rentador. Es va voler enfilar a les lloses que es decantaven cap a la pica del safareig, allà on molts anys enrere posaven la roba i l’estovaven amb el picador i el sabó o les cendres, i va caminar, agafada de la meva mà, tot al llarg de la vora inclinada de la pica, que fa sis o set metres ben bons, fins que al final es va ajupir per tocar l’aigua.

—Vigila de no relliscar, eh?, que segur que és molt freda!

—Ui! —va xisclar—, sí que és fleda!

Al cap d’un moment, com que va dir que el soroll de l’aigua li feia venir pipí, vam tornar a pujar i vam entrar a Can Xiroi. Va anar al lavabo i després, en veure les escales de cargol, va començar a pujar cap dalt. Allà em va preguntar per què tenia tota aquella paret de vidre.

—Ui, aquesta paret és màgica… Mira, saps què farem? Diumenge a la tarda veniu amb el teu pare, ens estirarem en aquest sofà i mirarem, en aquesta paret fantàstica, una pel·lícula de cels i núvols que repeteixen cada tarda, però que sempre és diferent: a l’altra banda del vidre veurem com el sol s’amaga allà, rere les muntanyes, i després farem xocolata desfeta. Celebrarem que el dilluns tu comences l’escola, que el teu pare ha trobat feina i que jo me’n torno a Longyearbyen. Serà com una festa d’aniversari… Què et sembla?

Em va mirar, va aixecar el cap enlaire i el va tenir una estona quiet amunt, sense moure’s, i després el va abaixar tot de cop, assentint:

—Bé, pelò jo hi vull melindlos.

Descens cap enlloc

Aquell diumenge de finals de gener, abans d’anar cap al cobert, vam tornar a baixar al rentador: la Sara li havia dit a en Marcel que volia que mirés com caminava pel costat de l’aigua sense mullar-se. Vam deixar el cobert enrere i vam enfilar Fontsanta avall, amb tots els camps desplegant-se sota els nostres ulls, amanyagats per la llum cansada i dolça de la tarda. En aquells moments no hi pensava, però al vespre, mentre escombrava les engrunes dels melindros després de posar les tasses de xocolata al rentaplats, em vaig adonar que havia baixat a la Fontsanta i, per primera vegada en més de trenta anys, no m’havia perseguit cap fantasma… Com si la il·lusió de la Sara hagués desbrossat la malesa d’aquell camí que tant en Marcel com jo intentàvem evitar, de tanta angoixa que ens provocava.

L’endemà ho vaig carregar tot al cotxe d’en Pep, que sempre s’oferia per recollir-me i deixar-me a l’aeroport. I malgrat que jo li deia que només em portés fins a Girona, que ja agafaria un tren, no hi havia manera: ell, tant sí com no, em volia acompanyar de tornada. Realment, en Pep s’agafava al peu de la lletra el significat de «padrí» i no ens fallava mai. Jo li ho agraïa i l’estimava, i l’estimo infinitament, per aquests petits detalls. I per tot. Abans de marxar —acabaven de tocar les nou— vaig fer un puja i baixa a ca la Victòria per acomiadar-me de tots. Al costat de la porta, en lletres ceràmiques com les que jo havia fet posar al cobert, també hi tenien el nom de la casa: Ca l’Escloper, que era la feina del besavi, i del rebesavi!, d’en Marcel. Només de traspassar el llindar de la porta vaig recordar com en Marcel, un estiu de fa molts anys que van fer obres a l’entrada, va recuperar totes les eines de fer esclops, les va netejar i polir, i, un cop restaurades, les va exposar sota el calaix de l’escala, juntament amb els darrers esclops que havia tallat el seu besavi.

Quan vaig ser a dalt, en Marcel em va dir que en Toni havia anat al CAP a fer-se unes analítiques i que ell encara no s’havia estrenat a la feina: havia signat el contracte per començar el primer de mes i podria aprofitar aquells darrers dies de gener per acabar-se de situar.

—Sort, perquè la Sara està tan nerviosa amb això de l’escola que la meva mare ja no sap què fer-ne, i almenys jo hi seré aquests primers dies.

—Que malxes? —vaig sentir la veu d’espinguet de la Sara, que provenia de darrere les cortines del menjador.

—Ui, sento la Sara però no la veig, ha desaparegut… Que no ens hem de fer un petonet, tu i jo, ara que som amigues?

Aleshores la Sara va sortir enriolada del seu amagatall improvisat i em vaig ajupir per abraçar el seu cos menut. En notar-la tan a prop vaig sentir la flaire de camamilla que desprenien els seus rínxols i al cap d’un moment, en acostar les galtes, em va sobtar el tacte flonjo de la seva pell, sobretot aquella olor, tota d’ametlles dolces. Aleshores em va demanar si sabia fer petons papallona, que el papa sempre diu que la mama me’n feia molts…

—A veure si en sabré… —I vam acostar les pestanyes.

Llavors, en tornar cap amunt, a l’alçada dels adults que tenien la mirada perduda quan va passar tot, vaig veure que en Marcel s’havia tret les ulleres i es fregava lleument la cua de l’ull. M’hi vaig acostar i també el vaig abraçar, molt fort, durant uns segons que volia fer eterns. M’hauria agradat desitjar-li tota la sort del món i poder-li assegurar que tot aniria bé. No em van sortir les paraules, però vaig pensar que en aquell instant eren sobreres. Ens vam separar i vaig somriure. Ell també em va somriure serenament, amb la mirada humida.

Després vaig entrar a la cuina, on la Victòria traficava amb les olles i els fogons:

—Vols que et prepari un tupper per al viatge? —em va picar l’ullet—. No pateixis, que cuidarem la teva mare.

No calia que m’ho digués, sabia que ho farien. Amb el pas dels anys, i cada vegada més, era conscient que aquells que ens han acompanyat tota la vida, en el fons, no ens abandonen mai. Me n’adonava quan passejava pel poble i, encara que fossin converses intranscendents, parlava ara amb l’un, ara amb l’altre, i notava que algunes persones formaven part del meu paisatge més íntim, un espai protegit i inviolable que sempre més em pertanyeria… Eren la meva gent, tota ben col·locada al lloc adient del meu escenari. Vaig abraçar la Victòria i vaig marxar sense dir ni un mot.

El viatge fins a l’aeroport també va ser silenciós. En Pep va posar la integral de nocturns de Chopin, que sap que és un dels meus compositors preferits, però a mig camí, després d’aquells dies tan intensos, vaig canviar: necessitava una pau que només dona Bach.

Li vaig dir a en Pep que no calia que aparqués, que no havia de facturar cap maleta perquè la petita ja la podia pujar a l’avió i que me n’anava de dret a passar el control de seguretat. El vaig abraçar, li vaig donar les gràcies i li vaig dir que l’estimava. Em va fer un petó quiet, a la galta, i va tornar a engegar. Aquell dia s’havia posat una de les camises de franel·la que els Reis havien portat al pare.

Tot i que els vols solien anar molt a l’hora, ja sabia que arribaria a Oslo fosc i no tindria ganes de fer transbordaments ni històries. Dies enrere havia agafat bitllet per a l’únic vol setmanal directe d’Oslo a Longyearbyen, que sortia l’endemà, i havia enviat un WhatsApp a la Kirsten demanant-li si em deixaria quedar a dormir al sofà. Evidentment, des que vivia en aquell lloc on no existeixen els morts, ja no ens vèiem a l’acadèmia, però havíem forjat una bona amistat i va estar encantadíssima que li truqués. També em va agradar veure en Morten: encara treballàvem a la mateixa empresa, malgrat que jo, ara, en unes altres condicions i a distància, i no el veia mai en persona. Quan vaig arribar al seu apartament, al punt de les sis de la tarda, la Kirsten em va obrir i ens vam abraçar llargament. Ja sabia que s’havia mort el pare i que m’havia estat prop d’un mes al meu país. Vam parlar atropelladament al pas de la porta fins que, rient, em va dir: «Penses entrar o no?». Al cap d’un moment, va aparèixer en Morten amb els nens, que sortien de la banyera i escampaven efluvis de sabó infantil i ametlles dolces… Vaig enyorar una mica la Sara.

Després vam sopar tots plegats. Vaig pensar que els podia haver comprat un vi empordanès, però, com que no facturava la maleta, no l’hauria pogut dur directament d’un celler i pujar-lo a l’avió: l’hauria hagut de comprar a l’aeroport i és una cosa que no m’ha agradat mai. Sempre penso que els regals de l’aeroport són com regals que no valen, és com si algú s’hagués oblidat de tu i volgués posar-hi remei… Sí que duia una llonganissa que m’havia donat en Pep i una capsa de galetes que m’havia fet emportar la mare, i ho vam encetar tot.

L’endemà a mig matí vaig agafar un taxi per anar a l’aeroport i vaig acabar de volar fins a casa. Abans, però, li vaig confessar a la Kirsten:

—Si tornes a necessitar una professora d’espanyol a l’acadèmia, aviat em reinstal·laré a Oslo. Guarda’m el secret, sisplau: amb en Sondre ja hem parlat de deixar-ho córrer.

Terra ferma

La vida darrere el vidre

En Pep em va voler venir a buscar a l’aeroport tant sí com no. Com sempre.

—Què volies, llogar un cotxe i conduir, carregada de nervis i angoixa? Que no veus que només ens faltaria que ara tu tinguessis un accident? Jo, al cap i a la fi, tampoc no tenia res urgent… Ja sé que m’he fet vell, però si encara soc bo per segar i llaurar, ves si no puc recollir la meva fillola postissa a l’aeroport!

Li vaig fer una abraçada immensa. La veritat és que tenia raó. Estava neguitosa i cansada del viatge, i el que menys em convenia era conduir en aquell estat. Pel camí, després que jo li demanés si havia vist la mare, em va explicar que de moment encara no l’havien sedada i que els infermers de cures pal·liatives li havien administrat el que en diuen un rescat, que fa que no perdi la consciència. Li vaig preguntar per la seva, de mare, i em va dir que anava tirant: vuitanta-nou anys, carregada d’artrosi, encara va a l’hort cada dia i si convé regar, rega, i si convé fangar, fanga…

—I jo què li he de dir, a aquesta edat? Si ja ho ha fet i ho ha patit tot. Cada dia arriba amb una bossada de tomates. I quan no és de tomates, la porta de carbassons… I ja no donem l’abast. En portava sempre a la teva mare i els deia als teus germans que n’agafessin, però és clar, aquests darrers dies… Ara l’he convençuda perquè faci conserva, almenys no quedarem vermells per dins —va riure— i tindrem tots els sofregits de l’hivern solucionats.

Després em va comentar quatre enraonies del poble i de seguida em va posar al corrent de la crescuda dels meus nebots, sobretot els bessons d’en Jaume, que viuen al poble i ara a l’estiu els veig córrer carrers tot el dia amb la bicicleta. La mainada de l’Albert no la veig tant.

En Pep em va preguntar per en Sondre, si vindria. Li vaig dir que poc després de la mort del pare ens havíem donat un temps i jo havia tornat a Oslo. Havíem estat més de mig any vivint separats provisionalment i, tot i que havíem mantingut el contacte i que jo havia volat a Longyearbyen algun cap de setmana, finalment ho havíem deixat córrer definitivament. No vaig voler entrar en més detalls perquè és quasi impossible posar paraules al desgavell emocional que jo arrossegava… En Pep, amb la seva extrema discreció, no em va preguntar res més i simplement va treure la mà dreta del volant, només un instant, la va posar damunt la meva mà i em va dir: «Espero que estiguis bé». Em va mirar de cua d’ull un moment i li vaig somriure, assentint. De fet, només li ho havia comentat a en Marcel en algun correu electrònic i n’havíem parlat les darreres vegades que ens havíem vist. Aquelles estones que havíem passat plegats després de la mort del pare ens havien tornat a unir i d’una manera fluida, com si el temps no hagués passat, vam recuperar la confiança, que es va multiplicar de manera exponencial. De tant en tant m’escrivia i em preguntava com estava. Fins i tot fèiem alguna videotrucada amb la nena, que estava molt acostumada a les noves tecnologies perquè cada diumenge a la tarda ella i en Marcel es connectaven amb els avis canadencs. També ens havíem vist cada vegada que jo havia tornat: un cafè, un dinar, un sopar, una pel·lícula amb la Sara. A la mare, però, no li n’havia dit res, del trencament amb en Sondre, i als meus germans, tampoc. Vaig pensar que, un dia o altre, trobaria el moment. Al cap i a la fi, aquell fet no canviava gens les coses perquè, en viure tan lluny, tampoc teníem la relació familiar que es podria tenir en altres circumstàncies: ens vèiem en les celebracions nadalenques un cop l’any —com a molt, dos— i para de comptar. I ell no venia pas sempre. Vaig pensar que no calia amoïnar la mare amb les meves coses i tampoc no volia que la gent opinés ni em donés consell ni res… Crec que tots dos ens havíem adonat que l’esquerda era definitiva, una d’aquelles clivelles que no volem acceptar perquè ens diuen clarament que aquell ja no és el nostre lloc. Però si no volem pervertir allò que hem viscut i que en el seu moment ens va il·lusionar, hem d’agrair-nos tot el temps compartit i continuar cadascú per altres verals.

Què ens havia passat, amb en Sondre? Allà, asseguda al cotxe amb en Pep al costat, per un moment em va tornar aquella pena grossa amb què vaig conviure els mesos posteriors a la ruptura: em sabia greu tenir tanta memòria i recordar missatges de les cinc de la matinada, quan ens «pensàvem» mútuament, quan érem llum i pau l’un per a l’altra, quan érem energia exultant i tots els cels ens pertanyien, quan els missatges vessaven tendresa i amor sincer, i quan el desig de compartir moments i vivències ens cremava a les puntes dels dits i ens brillava a les ninetes… Al primer moment, jo encara ho sentia intensament: què n’havia de fer, aleshores, de tot l’amor? Em sobreeixia, desbordat com la resclosa del Fluvià després d’una llevantada, i no sabia on recol·locar-lo.

És veritat que mai, mai dels mais, no vaig gosar revelar a en Sondre aquell secret embardissat a la vora del riu. En Marcel sí que l’havia confiat a l’Amy. Jo, a ningú. Potser pensava que em culparien més. Potser que em repetirien totes les preguntes sense resposta que m’havien martiritzat al llarg de la vida. El passat no es pot canviar: «S’hi és o no s’hi és i ningú no t’hi pot portar», va escriure un conegut periodista després de perdre una filla. No. No n’hi vaig dir res. Una vegada, en justificar-li que no volia tenir fills perquè no em veia amb cor d’afrontar un possible dolor com el dels pares, em va semblar que seria capaç de confiar-li aquell rosec que em corsecava. De sobte, però, vaig notar un clec a la glotis i el rau-rau va tornar a quedar engarjolat tràquea avall.

També és veritat que vivia amb la por que un dia o altre em retrauria el fet de negar-li la paternitat, per molt que sempre hagués respectat la meva decisió, o s’hi hagués resignat, però una altra dona… no m’havia passat mai pel cap. De fet, de vegades trèiem el tema dels amants, fent broma que ell passava moltes hores al laboratori o que jo feia moltes videoconferències amb el meu cap, i sempre ens preguntàvem com és que hi ha gent que duu una doble vida si prou difícil és dur-ne una de sola; tanmateix els déus, potser en una mena de repte vital, li van oferir la possibilitat d’un futur diferent. M’ho va desmentir categòricament. Em va jurar i perjurar que no havia passat res. Malgrat el daltabaix emocional que això em va suposar —quan toquen campanes, senyal de festa—, el vaig voler creure, de debò, però el neguit que la diferència d’edat tothora em generava encara es va amplificar més arran d’aquell presumpte flirteig amb la Linn, una alumna d’estudis avançats. I em va quedar una tristor enrinxada molt endins, malaltissa. I el dubte, sempre latent. A partir de llavors, entre nosaltres va començar a planar un silenci espès, de boira densa que bloqueja aeroports, els missatges carregats de batec van deixar de fer pampallugues al mòbil i no hi va haver més paraules dolces ni desitjos fulgurants. Ens vam abandonar.

A la bola que s’havia anat fent grossa fins a provocar l’allau, encara calia sumar-hi el més definitiu: el retrobament amb en Marcel després de l’enterrament del pare. Lluny del desfici i la muntanya russa sentimental que havíem compartit anys enrere, aleshores la seva presència em va suscitar molta pau, com si al seu costat totes les peces encaixessin sense esforç… És cert que, per la meva banda, ja tot havia començat a trontollar molt abans d’aquell moment, però el fet d’estar uns dies a Can Ventura i de recuperar els lligams amb el passat —l’únic artífex i l’únic origen de la persona que som— ho va precipitar tot. M’hi vaig aferrar com a una taula de salvació: valorava la sinceritat d’en Marcel en aquell parell de xerrades, que semblaven inesgotables i que es van anar repetint cada vegada que jo retornava al poble; enyorava la imatge de la Sara a la Fontsanta, caminant damunt del rentador agafada a la meva mà; notava un pessic a l’ànima quan m’imaginava ajupida davant seu, eixugant-li els llavis bruts de melindros amb xocolata després de mirar la posta de sol; se’m feien presents, gairebé en bucle, les estones que havíem compartit tots tres i que ens allunyaven d’aquell record que ens afeixugava, i no volia perdre la confiança que havíem retrobat de manera franca i fàcil, com si hagués calgut tot el batibull de les batalles prèvies per confluir en la pau d’aquell instant… Ens escrivíem molt per correu o parlàvem pel xat. Tot sovint, després de telefonar a la mare, contactava sense dilació amb ell i la Sara. De vegades, quan nevava sense aturador, sortia al carrer per iniciar una videotrucada de WhatsApp; aleshores, de per riure, els feia una retransmissió meteorològica en directe i acabava dient: «Clara Fornsobirà, TV3, Longyearbyen», i al cap d’un moment rebia la retransmissió empordanesa en boca de la Sara i les seves «erres» xineses. La resta del temps em refugiava en les traduccions. Fins que vam parlar amb en Sondre i vaig decidir tornar a Oslo.

Entre una cosa i altra, el viatge de l’aeroport a casa va transcórrer en un tancar i obrir d’ulls. No hi havia gens de trànsit i al cap d’una hora i mitja ja vaig veure la silueta del campanar retallada en el cel de juliol. A banda i banda de la carretera, les màquines de segar no donaven abast. A dins del cotxe, amb l’aire condicionat, la temperatura era agradable, però jo intuïa, a fora, el raucar de les cigales i aquell sol de la canícula, que cau com un fogar… Feia una pila d’anys que només venia a l’hivern, per estalviar-me el blat i evitar aquelles imatges tan explícites, malgrat que les sabia gravades amb foc a la memòria.

El papalló de la mort

En arribar a casa, en Pep va aparcar a la placeta i li vaig dir que ja trauria la maleta més tard. Vaig baixar esperitada i vaig caminar de pressa fins a l’entrada: no sabia quant de fil afegit ens regalaria encara la parca. El portal era obert, com sempre. Vaig travessar la mica de pati on, alguna vegada, deixàvem el cotxe i, després de fer girar el pom, vaig pujar les escales com una exhalació. En passar per davant de la cuina vaig veure l’Albert, d’esquena, que endreçava els plats i els gots del dinar, però vaig passar de llarg, directe a l’habitació dels pares. La porta era mig oberta i vaig treure el cap. La mare estava endormiscada i en Jaume era dret davant la finestra mig oberta.

—Ara fa una estona li he donat el calmant i s’ha mig adormit —va mormolar—. No ha perdut la consciència en cap moment… Crec que t’espera.

En Jaume em va abraçar —no calien salutacions ni preguntes estereotipades— i va sortir de l’habitació. Va aprofitar per anar a casa seva, que la Laura tenia hora al metge aquella tarda i va dir que ell duria els nens a la piscina. Jo em vaig quedar a la cambra.

Els ulls, com un vol suau de papallona, es van anar aturant en cada racó. A les tauletes, amb el primer fregadís d’ales, aquells quadrants de ganxet tan treballat que feia l’àvia —la mare de la mare— em van transportar a un matí de principis d’abril, quan jo devia tenir dinou o vint anys. Aviat se celebraria una fira al poble i la iaia va obrir un armari ple de les seves manualitats: nines «barriguitas», rosses o mulates, col·locades dins d’un rull de paper de vàter, guarnides amb vestits de ganxet rosa, blanc o blau cel, i el barret de conjunt, amb cintes lluents de setí; cistells portatovallons fets amb malla de plàstic o ràfia i folrats de ganxet; joiers confegits amb dos plats transparents de postres, coberts de fil rosat i una argolla al capdamunt, voltada d’uns llaços de ras; tovallons de pilanets amb la forma de la panera del pa; quadrants rodons, rectangulars, de totes formes i mides: tant podien fer un pam com podien ser unes estovalles decoratives per posar damunt la faldilla d’aquelles taules-braser rodones; cortinetes amb la imatge de querubins o flors… «Si vols, ves-ho a vendre tot a la fira i el que guanyis t’ho quedes».

Vaig presentar la sol·licitud a l’ajuntament per poder parar una taula de metre i mig per vuitanta el dia de l’esdeveniment. Als del poble no ens cobraven res. I el diumenge següent, a dos quarts de vuit del matí, ja instal·lava dos cavallets i un tauler blanc, que tot sovint feia servir de taula d’estudi, enmig de la plaça. Vaig col·locar, amb tant de gust com vaig saber, totes aquelles petites obres d’art que la iaia havia teixit amb els seus dits adolorits i encarcarats, i aleshores vaig posar-hi unes cartolinetes amb el preu… Vaig estar tot el dia vetllant aquelles peces delicades de ganxet i a finals de la tarda ho havia venut gairebé tot. Li vaig voler donar els diners a la iaia: ella hi havia posat el fil, el temps i les ganes; jo havia passat un dia diferent i màgic. No ho va voler de cap de les maneres i em va fer quedar els guanys. Aquella va ser la meva única experiència com a marxant i m’hi vaig trobar tan bé que, si cregués en la reencarnació de les ànimes, estaria convençuda que en una altra vida m’havia dedicat a aquell ofici.

Després la papallona va surar amb placidesa fins al joier de la mare: com ens agradava de remenar-lo quan érem petits!, sobretot perquè a l’hora de tancar s’havia d’encaixar la part de dalt, de color taronja, amb la part blanca de baix mitjançant unes dents petites i arrodonides que semblaven onades. En tenia un de més petit, amb el mateix sistema de tancament, de color vermell i blanc.

Tot seguit el papalló màgic es va posar damunt l’estora, arran de la vànova, com si busqués l’Esteve aquell dia que es va quedar adormit a sota el llit dels pares, arrambat a la paret; en no trobar-lo enlloc, mig poble va sortir a buscar-lo i la mare només deia: «Imagina’t que hagi anat al riu, imagina’t que hagi caigut al bagant… Imagina’t, imagina’t!». La meva vida havia estat presidida per tot d’«imagina’ts» d’aquests: imagina’t que el pare no s’hagués descuidat la nevereta, imagina’t que l’Esteve s’hagués volgut quedar amb en Jaume mirant els dibuixos animats, imagina’t que no haguéssim baixat a la Fontsanta, imagina’t que no haguéssim caçat sargantanes, imagina’t que la Nila no hagués corregut enjogassada cap als camps d’en Pep. Imagina’t, imagina’t. Un imaginari d’imaginacions.

La papallona irisada, dibuixant pinzellades de tons suaus en l’aire, va volar fins a la calaixera. Hi havia una foto familiar del dia que vam celebrar els cinquanta anys de la mare: aguantava un ram de roses entre el pare i en Jaume mentre l’Albert i jo somrèiem a banda i banda. Al costat d’aquesta imatge, la foto de l’Esteve, tot bufant el pastís el dia que va fer cinc anys, s’havia esgrogueït a còpia d’estius i d’enyorança.

Mentre les ales de la papallona s’agitaven lleument damunt del meu germà mort, la mare va obrir els ulls i em va mirar: «Va ser un accident, un accident terrible… però encara que m’haguessin avisat que només tindria l’Esteve per a un temps tan breu, no hi hauria renunciat mai, malgrat el turment dels primers anys. Hi havia dies que em semblava que el meu cos no ho suportaria… Tenir-vos a tots quatre és el millor que m’ha passat a la vida». M’hi vaig acostar i li vaig agafar la mà. Sabia bé el turment de què parlava, encara que fos diferent del meu. Jo també havia viscut sempre amb un estrip a l’ànima que havia de recosir dia sí, dia també, però, per molt que ho intuís, mai no podria imaginar ni de lluny aquella fiblada lacerant que esquerdava la mare… I va continuar, respirant feixugament, molt cansada: «Em vull endur el teu dolor, Clara. No t’he culpat mai de res. Em vaig culpar jo, d’haver-te fet responsable del teu germà quan només eres una criatura. Perdona’m, sisplau, perdona’m… I perdona’t… T’estimo». Em vaig abocar sobre els llençols i la vaig abraçar mentre les nostres galtes, cremant, es tocaven amb força i dolcesa alhora. Una alenada d’espígol va perfumar l’habitació. El vol de la papallona es va tornar humit i borrós i la mare es va fondre entre els meus braços.

Recer

De la mateixa manera que després de la mort del pare, aquells dies que van seguir la mort de la mare no em vaig instal·lar al cobert. Em vaig quedar sola a la casa dels pares, que sempre és casa nostra, per sentir l’ànima silent que bategava en aquell clos, ara solitari, però que havia estat ple de crits i rialles, de llàgrimes infantils sense importància i de plors adults carregats de foscor. No volia deixar la casa desemparada: imaginar-la sense ningú després de tants anys era com si el cor de la casa també deixés de bategar…

Estava decidida a quedar-me tot l’estiu amb el deix de la mare alenant a tots els racons. La dona que m’havia dut al ventre, que m’havia alletat, banyat, vestit, cuidat, peixat, bressolat, cantat, abraçat, petonejat i estimat incondicionalment, se’m feia present a cada replà d’escala, a cada estança, tal com m’havia passat dos anys i mig enrere amb el pare: quatre mocadors de butxaca damunt la planxa; un parell de tovalloles a l’estenedor del terrat; la pols que, sigil·losa, s’havia dipositat en tots els prestatges; el pom de l’entrada que ja no era lluent i em vaig afanyar a passar-hi Netol perquè ella no hauria suportat que no brillés… Més tard seria el moment d’enllestir-ho tot, arreglar papers, visitar el notari, recollir i tancar la casa, pensar què en fèiem… Però encara no. Jo necessitava temps per amanyagar tots aquells espais, sentir-ne l’olor, obrir els armaris, dormir al meu llit de nena i passejar la mirada càlida i humida pels incomptables camins de la memòria… empassar glopades d’infantesa com si, tot d’un plegat, tingués por que se m’esborressin els records.

Les darreres paraules de la mare ho havien canviat tot: era com si al seu llit de mort, debilitada i sense forces, hagués pogut moure aquella llosa de mil tones que feia més de trenta anys que em pesava damunt l’ànima i m’ofegava; amb el mateix gest senzill que m’acotxava quan era petita, ara m’havia desabrigat i havia deixat a un costat del camí la flassada pesant, com si jo fos una serp i m’hagués ajudat a mudar aquella pell d’acer que m’esclafava.

Sí, les darreres paraules de la mare ho van trabucar tot. De sobte, aquells plors adults carregats de foscor em semblaven, també, plors de perdó, plors d’alegria d’haver viscut, plors d’agraïment: el goig d’estimar superava amb escreix el dolor de la pèrdua. Vaig pensar en la Sara… Ja tenia sis anys i en Marcel no hi havia dia que no li parlés de la seva mare. Almenys així ho copsava sempre quan compartíem alguna trobada tots tres. A la Sara li agradava venir al cobert, sobretot perquè a mitja tarda obríem el sofà llit de dalt i, com aquella primera tarda amb gust de xocolata, ens hi estiràvem per veure el sol com s’amagava rere les muntanyes. Sovint ens oferia un espectacle fascinant de vermells encesos i taronges ardents; d’altres vegades, les llepades eren més suaus, rosades i liloses, i encomanaven calma. A l’Empordà, els cels ho tenen, això. Aleshores jo li explicava a la Sara que la meva àvia, quan la llum era tan rogenca, ens deia que la Mare de Déu feia coques i ja havia encès el forn. I ella, amb uns ulls molt oberts, em preguntava qui era la Mare de Déu.

—T’imagines que la mama ens mira amagada rere aquest núvol, el més rosa de tots? —Ja havia après a dir la erra i, a part de no callar mai, era un pou sense fons d’imaginació.

I a mi em venia al cap el que m’havia dit en Marcel algun cop: «Si li passés res a la Sara…». I pensava en aquells mots postrems, com una benedicció agònica, de la mare: «Encara que m’haguessin avisat que tindria l’Esteve per tan poc temps i hagués pogut triar, jo hauria escollit de tenir-lo, de viure’l… Malgrat tot el dolor posterior».

Amb en Marcel ens havíem anat veient cada Nadal i cada Setmana Santa; i també a mitjan octubre, quan m’escapava una setmaneta del fred per gaudir del meu refugi i, n’era ben conscient, per gaudir de la confiança que havíem recuperat i havia llimat qualsevol tibantor entre nosaltres. Agafàvem el cotxe i, amb la Sara, anàvem a fer un passeig vora mar, o la dúiem al centre de recuperació de tortugues de Garriguella. També aprofitàvem el cap de setmana i algun dissabte havíem anat a Barcelona, als concerts familiars del Palau de la Música… Els dies m’eren plaents i cada cop em feia més il·lusió posar la clau al pany del cobert. És veritat que encara no havia gosat tornar a l’estiu, que era la meva prova de foc, però cada vegada estava més convençuda que ho aconseguiria. En Marcel, sacrificant part del garatge i de l’antic taller que tota la vida havien ocupat el sota de casa seva, s’havia arreglat la planta baixa de Ca l’Escloper: ara, a peu de carrer hi trobaves un menjador-cuina petitó, un lavabo minúscul però molt ben aprofitat, amb pica, vàter i plat de dutxa, i dues habitacions que donaven a un petit pati per la banda de darrere que, com casa nostra, s’alçava sobre aquella temptativa de penya-segat. De vegades la Sara volia pujar a dalt, a casa dels avis, i dormir a l’antiga habitació d’en Marcel. Jo li havia explicat que just darrere del llit on dormia el seu pare, a l’altra banda del mur, hi havia la meva habitació i el llit on també havia dormit jo tota la vida, fins que vaig marxar a viure a fora. Em demanava tot sovint que li repetís la història de quan érem petits i ens comunicàvem, amb un got i el codi Morse, donant cops a la paret.

—Una altra vegada? Però si ja te la saps de memòria! —I em feia que no amb el cap, enriallada.

Es veu que la Sara ho va explicar al seu pare i una tarda que jo era a Can Ventura vaig sentir uns trucs al mur: era en Marcel, a la seva habitació, que m’enviava un missatge en Morse… Vaig obrir el primer calaix de la tauleta, on encara guardava un paper rebregat i esgrogueït amb el codi, i el vaig desxifrar. Vaig somriure tot buscant el símbol de la essa —tres cops curts— i el símbol de la i —dos cops curts. I vaig pensar que aquell convit tenia molta més gràcia que el millor missatge que m’hagués enviat mai ningú per WhatsApp.

Espera

Quan et vaig acaronar, em vaig adonar que havia viscut tota la vida amb les mans buides.

A. JODOROWSKY

Vaig parar el llit: llençols de cotó de color cru i una vànova blanca de ganxet que havia fet l’àvia que només servia per fer bonic perquè, a banda que no abrigava gens i rossolava cap als costats, pesava com un mort i a les nits l’havies de treure. Això sí, posada feia molt de goig i tothom se n’enamorava. Al damunt, drets i recolzats al capçal, dos coixins allargassats, també de color cru, amb sanefes que combinaven el blanc, un beix força pujat de to i el marró; al davant, lligat amb una cinta porpra, un pom d’espígol sec perfumava l’habitació i, en obrir la finestra, amb el corrent, s’escampava la flaire al llarg del passadís i arribava fins a la cuina i tot.

El capçal es veia una mica massa estret per al matalàs, que sobreeixia dels costats, però m’era igual. Jo havia volgut aprofitar aquell capçal vell que havia trobat al cobert, sota el teulat mig enrunat. Era de fusta molt fosca i adusta, amb una planxa llisa enmig, d’on sobresortia lleument una sanefa floral de marqueteria clara. A banda i banda del plafó florit, tres barrots plans, d’un parell de dits d’amplada, deixaven veure la paret vella del darrere, abans que els laterals, molt més gruixuts, s’enfilessin com dues columnes de base quadrada amb un relleix al capdamunt. Les tauletes també eren de fusta fosca, molt semblants però diferents: les havia comprades al mercat de segona mà que es feia el primer diumenge de cada mes; altes i estretes, amb unes potes llargues i primes que feien ben bé dos pams, tenien el sobre de marbre —l’un, blanc, i l’altre, vermell Alacant— i un calaixet amb una portella a sota, on també s’incrustaven motius, ara geomètrics, de marqueteria. Al damunt hi vaig posar un gerret amb dues branques de camamilla seca i uns llantions que havia trobat en una botiga de vell, ben iguals que els del restaurant on havíem anat amb en Marcel… Ja feia uns quants mesos del sopar a les Gavarres, en un jardí tan ple de fanalets que semblava l’envelat d’aquelles festes majors de quan encara no havíem nascut. Tot pujant amb el cotxe, havíem tingut temps de veure el sol amagant-se a ponent mentre tenyia d’escarlates i rosats tota la plana. Al cap de poc, una citació de Mercè Rodoreda ens havia donat la benvinguda en aquella balconada natural: «Al notari Riera el veig molt sovint; es passeja pels boscos de Romanyà, a l’ombra de les alzines, on he acabat Mirall trencat. Mirem junts les postes de sol més carminades del món i els naixements de lluna més emperlats». Després de sopar vam fer un volt per les quatre cases que conformen el nucli antic i que en un tres i no res està vist i revist, perquè és petit com un cop de puny, però que ens va permetre contemplar, encara que en Marcel no fos notari ni jo escriptora, l’aura emperlada de la lluna, que ja feia estona que havia nascut. I en acabat ens vam enfilar en un petit turó per llegir, en un altre punt d’aquella ruta literària improvisada, un nou fragment: «El sol queia de ple a la fatxada adornada amb un rellotge de sol de rajoles grogues i blaves amb dibuixos de branques i fulles. Era just migdia». Vam somriure: era just mitjanit i el temps ja no podia córrer a la façana. Allà, enriolats davant d’un rellotge mut, ens vam girar l’un de cara a l’altra i ens vam abraçar fort, ben fort, fins que vam sentir-nos el cor damunt del cor, compassant-se. En separar-nos ens vam mirar, molt a prop, com aquell dia ran de Fluvià… I, llavors sí, ens vam fer aquell petó que feia més de vint-i-cinc anys que ens devíem.

Vaig ajustar la porta de l’habitació de baix: estava a punt per a l’endemà. Cada estiu en Marcel i la Sara volaven a Delta i passaven tres setmanes, de vegades un mes, a casa dels avis. Els pares de l’Amy ho esperaven amb candeletes. En Marcel havia procurat que la Sara no perdés la llengua de la mare per tal d’entendre’s sense problemes amb la família americana i, excepte quan estaven amb altra gent, sempre li parlava en anglès; també intentava que totes les sèries i els dibuixos infantils que mirés a la televisió fossin en aquesta llengua. Les vacances canadenques d’enguany havien arribat a la fi i, si no hi havia cap retard i no perdien l’enllaç a Amsterdam —quasi sempre, com un mantra sagrat, utilitzaven aquesta ruta—, només faltaven vint-i-quatre hores perquè aterressin a Catalunya. Era la primera vegada que, a la tornada, no s’instal·larien a Ca l’Escloper… Havíem decidit viure tots tres a Can Xiroi per intentar, després de tot, ser feliços i fer feliç la Sara que, de fet, ja era la viva imatge de la felicitat.

Les darreres paraules de la mare, ja al llit de mort, m’havien ajudat a mitigar la culpa que jo duia clavada a l’ànima i que, durant tota la vida, m’havia segrestat la llibertat d’estimar; també havia anihilat, sense clemència, qualsevol pretensió de maternitat, sinònim per defecte d’amor sense límits… Estimar, sí. El desig de donar-ho tot m’havia cremat sempre a dins, però amb un feix de remordiment que em martellejava el cervell i em feia enrere. I ara no desitjava res més que córrer el risc d’abraçar temeràriament en Marcel i la Sara, amb totes les conseqüències. Aquella nena havia obrat un miracle en mi i ara, sense voler prendre a l’Amy el lloc que li pertocava, jo procuraria estimar-la sense reserves, de la mateixa manera que a l’home amb qui compartíem tantes cicatrius.

Havia fet posar unes cortines gruixudes i enrotllables a l’altell, perquè als matins no hi entrés claror, i havia dividit l’estança en dos espais: en lloc d’avisar un paleta per aixecar un envà, havia decidit encarregar, per fer les funcions de paret i separació, una llibreria a en Mingo, el fuster, que, després de deixar un pas de noranta centímetres per muntar-hi un marc amb una porta lleugera, va ajustar el moble, des de la part més alta, just al costat del marc de fusta, fins a anar a morir quasi a terra, resseguint curosament la inclinació de la teulada. Els prestatges quedarien per fora la cambra i a la banda de darrere, que semblava ben bé una paret, vaig penjar-hi un muntatge de deu fotos, emmarcat per ossets i ninots: al centre, una foto un xic més gran que les altres, de l’Amy amb la Sara als braços; tot volt, diferents imatges de la Sara, tant de quan era petita, amb en Marcel, els avis i la Hannah al Canadà, com d’actuals; n’hi havia una amb els avis catalans i una altra del primer dia a l’escola del poble, amb la bata de ratlles verdes; finalment també vaig decidir posar-hi una selfie de nosaltres tres estirats a l’altell, el dia que per primera vegada vam mirar plegats la posta de sol després de menjar xocolata amb melindros. A la part inferior de la paret, a sota de les fotos, s’hi arrambava un llit niu de fusta blanca, amb un cobrellit estampat de papallones de tots colors… A l’altra banda del llit, un petit escriptori blanc s’alçava entre un armari de dues portes, al fons, i una arca amb el sobre entapissat, que feia de banc; en aquella paret, un aplic folrat amb les papallones roses i blaves del cobrellit il·luminava tènuement l’estança i la negava de calidesa. Havia quedat una habitació preciosa.

Tenia les dues cambres a punt. Vaig tornar a entrar a l’habitació de baix, amb la vànova de ganxet, els coixins ben disposats, l’olor d’espígol i els ramells de flors seques… una meravella. Per no desfer el llit i guardar-lo verge per quan arribés en Marcel, aquella nit vaig dormir al sofà, si se’n pot dir dormir d’aclucar els ulls un parell d’horetes i despertar-te contínuament de neguit i d’enyorança: l’havia estat esperant tota una vida i aleshores vint-i-quatre hores em semblaven una eternitat.

A manera d’epíleg

El dia que va passar allò, tot el poble va quedar trasbalsat. La claror inundava el matí d’aquell darrer dissabte de juny, quan la mainada ja havia encetat les vacances i encara no se sentia envaïda per aquell avorriment xafogós que, a mesura que l’estiu avança, se’ls instal·la a cada porus del cos i no en surt fins que tornen a l’escola. Els camps presumien d’un ros encès i lluent, alguns amb les espigues a punt de dallar, d’altres ja amb les garbes —bales, en deien— empacades. Les màquines recol·lectores anaven tot el dia amunt i avall, sense aturar-se, i l’olor del blat tot just segat era un regal per als sentits. Ja feia dies que, havent dinat, només se sentia el cant, també indeturable, de les cigales i aquella escalfor roent que, com un deix pastós, s’arrapava als murs de les cases i a l’empedrat, si n’hi havia, dels carrers deserts. De tant en tant, algun petard tardà del solstici encara feia botar el cor o, de vegades, n’espetegava algun per anunciar Sant Pere, que treia el cap a la cantonada. Els més agosarats, però, desafiaven la pólvora i l’aire embafador: amb la panxa plena s’asseien sota l’ombra calenta de les voltes, al Cafè de la Plaça, per encadenar un seguit de partides del truc o de botifarra, l’única religió que, juntament amb la migdiada, imperava en aquella hora. A principi d’estiu, tot anava molt a poc a poc, les notícies no corrien com a la primavera i els cervells semblaven coberts d’un tel pesat d’endormiscament.

«Allò» podia haver estat qualsevol altra cosa: un accident de cotxe al revolt del pont (cada estiu n’hi havia un i, si era d’un camió de fruita, els veïns s’afanyaven a recollir les taronges o el que fos que rodolés lliurement per tot l’asfalt, sobretot si no hi havia morts i tot quedava en un ensurt esgrafiat a la paret esquerdada de la tanca); un nou festeig al poble (la noia de Cal Bisbe, tan escotorida, ella, amb el noi de Ca l’Ermità, tan talòs, ell); una malaltia incurable que, com una loteria que no t’ha tocat mai, aleshores et toca i tothom veu impotent com un milió de sofriment et cau al damunt (pobra Enriqueta, ara que el seu home s’acabava de jubilar!); un embaràs natural de bessonada en una època en què els bessons encara no els fabricaven en sèrie al laboratori i es consideraven una excentricitat de la biologia (renoi, a Can Ventura! La Roser ja en tenia dos i ara en tindrà quatre, quina feinada que se li ha girat!); un trencament insospitat (en Nando de Cal Gall ha deixat la dona… tot el poble en va ple, ahir el van enxampar morrejant-se amb la Carme de Mas Patiràs a la font del Castell); les campanes que toquen a casament (dius que el de Ca l’Escatllar i la de Cal Bitxo s’han casat? Sí, noia, han fet Pasqua abans de Rams!); el tercer atac de gota de mossèn Joan (sort de la majordoma, que acabava d’arribar de mercat i de seguida va poder avisar el doctor Surrell); una nova «cacicada» de l’alcalde (un canvi del pla urbanístic per reial decret, sense encomanar-se a Déu ni a sa mare, per poder-se arreglar una casa enmig del poble); la tafaneria de la Lola sortint a buscar aigua amb la galleda, quan ja fa tres mesos que el subministrament de la font de la plaça és tallat (qui és aquell noi tan arrissat que acaba d’aparcar? El de Cal Ros? Des de darrere els «visillos» no es veu bé!); el tercer intent de suïcidi d’en Fonso, tirant-se de cap al bagant, i el seu posterior penediment uns metres més enllà, en aquell curt tram en què el canal deixa de ser subterrani i uns travessers de ferro suporten les parets (per sort l’aigua no tenia prou força i s’ha pogut aferrar a les bigues, pobre Fonso, li ha vingut d’un pèl!); un atac de feridura que aparta algun dels tres tenors —tres avis que canten al cor de l’església— del banc del si no fos durant una bona temporada; o la força del riu després dels darrers aiguats, enduent-se per davant un tros de resclosa i desgavellant un paisatge que tota la vida havia semblat etern.

Totes aquelles possibilitats o altres de semblants tenien cabuda, des de temps immemorials, dins els paràmetres de la normalitat del poble. Però allò que estava a punt de passar aquell matí no ho hauria gosat imaginar mai ningú.

La Roser s’havia aixecat ben d’hora i havia aprofitat per anar a mercat. Els dies de fener tenia poc temps, entre una cosa i altra, i el dissabte aprofitava per comprar la vianda de tota la setmana. En acabar la universitat havia començat a treballar de correctora, primer en una editorial i després també en un diari. Finalment, però, s’havia decantat per la docència i, d’uns cursos ençà, era professora de llengua a l’institut on anava el jovent del poble. No és que li agradés gaire tenir a classe els fills d’amics i veïns, però, la veritat, li compensava la feina a prop —tardava deu minuts amb cotxe— i l’horari era força compatible amb el de la seva família nombrosa.

En tornar de mercat, mentre endreçava la compra al rebost, es va donar un cop al canell sense voler. Llavors, mentre s’hi feia fregues, es va mirar les mans: el dit petit se li començava a tòrcer i apuntava cap a l’exterior; l’índex, al contrari, voltava sobre si mateix i començava a enfocar sobre el dit del mig. Era el drama femení de la família: la mare, l’àvia, la besàvia…, els ossos forts —cap dona se n’havia trencat mai cap—, però el dolor i l’artrosi fent de les seves a cap edat. I la tragèdia començava allà, en aquelles mans esveltes de què havia estat tan orgullosa quan era jove i que van ser el primer que va enamorar en Quim (quines mans tan boniques que té, aquesta noia!): els dits llargs i prims, herència del seu pare, amb les ungles ben retallades i la pell blanca i lluent, llisa de marbre, ara pigada pels estirabots capriciosos de la natura. Per sort, les cames, un altre dels seus orgulls, encara resistien: llargues i esveltes com les mans, sempre li havien permès compensar la falta de cintura, una altra herència familiar incorregible… Si pogués tornar vint anys enrere, aniria tot el dia amb faldilles ben curtes, per lluir-les; i faria el mateix amb l’escot generós, un regal de la genètica que de joveneta s’afanyava a dissimular, ja veus!

Quan la Roser va tenir el rebost i la nevera ordenats, va cridar l’Esteve i en Jaume, que encara dormien, i els va dir que, si s’espavilaven, potser podrien anar a fer una banyada a mar.

—El pare serà tot el dia al camp. Aquest cap de setmana la màquina de la cooperativa toca a en Pep de Can Torra i el pare s’ha ofert per anar-lo a ajudar. Si voleu, podem passar el dia a la platja. Ens enduem uns entrepans (he comprat llonguets a cal flequer) i a migdia dinem a la pineda.

L’Esteve i en Jaume, que encara es rebolcaven entre els llençols d’un vell llit de matrimoni —ja tenien encarregada l’habitació nova amb dos llits individuals—, van udolar a l’uníson un sí animat però velat per la son. Mentrestant, la Roser es va asseure a una banda del matalàs i va començar a fer-los pessigolles, ara a l’un, ara a l’altre, mentre es recargolaven xisclant: «Para, mama, para!», sense poder aturar les ganes de riure.

Després va despertar l’Albert i la Clara i, gradualment, tota la casa es va començar a desendreçar per cobrar, en aquella cursa indefugible del temps, vida pròpia.

La Roser va preparar quatre gots de llet amb cacau i, mentre feia unes quantes torrades, va treure el pot de les galetes. De sobte va aparèixer en Jaume carretejant la nevereta d’en Quim:

—Em sembla que el papa se l’ha deixada.

—Portem-la-hi, portem-la-hi, com en Patufet! —va cridar entusiasmat l’Esteve.

—Ves que no se us mengi una vaca! Ara que, vosaltres dos, sota d’una col no hi heu cabut mai! —va somriure la Roser.

—Però ens hi deixes anar o no? —va insistir l’Esteve.

—Quan baixi la Clara i hagi esmorzat, hi aneu tots plegats!

L’Albert va dir que feia massa calor; en Jaume, que volia mirar els dibuixos a la tele i la Clara va fer el ronso, deixant entreveure que no tenia gaires ganes d’anar-hi. En aquell moment, però, van tocar el timbre. Era en Marcel, el veí amic de tots, l’ídol dels petits de la casa… Deu minuts després, la Clara i en Marcel baixaven Fontsanta avall, amb la carmanyola i l’aigua fresca d’en Quim a dins la nevereta, mentre l’Esteve, tot darrere i amb la Nila saltironant al costat, cantava patim, patam, patum, homes i dones del cap dret, patim, patam, patum, no trepitgeu en Patufet.

Després de passar el cobert ruïnós dels camps d’en Xiroi i un xic abans d’arribar a la font, hi havia el safareig públic. Ja quasi no hi anava cap dona, a rentar, només alguna d’edat molt avançada que, tot i tenir rentadora a casa, no se sabia avenir del progrés tecnològic i perseverava en els costums ancestrals; o alguna altra que hi baixava amb l’excusa de quatre peces anecdòtiques que calia rentar a mà, més que res per passar l’estona i distreure’s, no pas perquè no ho hagués pogut fer a casa en un moment a la pica del lavabo —per tan poca cosa!—, o perquè necessités urgentment aquell tovalló de puntes de la panereta del pa o quatre mocadors de butxaca que duia en un petit cabàs.

A la Clara sempre li havia agradat el rentador. S’hi arribava per un empedrat relliscós i malgirbat, on la humitat feia de les seves i més d’un havia tingut sort de no obrir-s’hi el cap. L’havien bastit sota la paret de roca que, entre la vegetació frondosa que en sobresortia, mostrava impúdica tots els colors de cada estrat geològic. Com que mai no hi tocava el sol, s’hi estava fresc i se sentia dringar l’aigua, que s’escolava d’entre les pedres i regantellava fins a desembocar, clapotejant, al magnífic obi del safareig. Si es continuava recte avall, a mà esquerra i ja tocant a la riba del Fluvià, l’aigua que sobreeixia del rentador s’havia obert camí. Aleshores, entre l’aglomerat de pedruscall, roca, líquens i arbustos que havien arrelat al mur, es dibuixava una cua de cavall argentada i líquida, de vegades ufanosa, de vegades —sobretot els anys de sequera— quasi inexistent. Un xic més enllà, sota uns plàtans centenaris, d’un tub encastat a la penya rajava l’aigua de la Fontsanta.

Al costat del rentador es podia tombar a la dreta i baixar per uns esgraons irregulars de terra que permetien atansar-se als horts i, més enllà, als camps, sense haver de fer la volta pel camí on passaven els tractors. Just abans del petit trencall hi havia una balma fonda i una petita bassa circular que s’amagava roca endins. No feia més de quatre metres de diàmetre i, com a màxim, un pam i mig de fondària, però l’aigua era cristal·lina i de vegades la canalla es treia les sabates i hi xipollejava, espantant els peixos —diminuts i transparents— que fins llavors havien nedat tranquils. Això sí, els adults i la mainada que ja era una mica alta havien d’acotar el cap o arronsar les cames perquè dret no s’hi cabia.

Després de baixar aquells esglaons escairats a cops d’aixada i a mesura que es deixava enrere el penyal on s’arrelaven les cases del poble, l’obaga es perdia: allà, al camí que menava als camps, queia una cleca de sol que esquerdava les pedres. De lluny, sota la solana impenitent, se sentia el rondineig de les màquines, que segaven sense respir. L’Esteve, amb la gorra al cap i agafat de la mà de la Clara, ja feia estona que no taral·lejava en Patufet i semblava hipnotitzat pel ric-ric de les cigales mentre, de tant en tant, cridava la Nila i li tirava un pal perquè l’hi retornés. En Marcel, amb aquells ulls sempre a l’aguait, com un ocell rapinyaire, s’havia aturat davant de la paret seca que separava el corriol dels camps: acabava de veure una sargantana que no tenia cua i es va entossudir a trobar la manera de capturar-la. Al cap d’un moment, la mirada de la Clara va topar amb una altra, aquesta de cua sencera, que reposava esterrecada damunt el muret, com si parés el sol en una platja tropical; va deixar anar la mà de l’Esteve i es va acostar a en Marcel: van decidir empaitar ambdues sargantanes i fer una cursa per comprovar si la que no tenia cua era més ràpida. Van agafar un parell de canyes cadascun, potser per espavilar els rèptils, i van començar a resseguir la paret.

—Esteve, espera’t un moment aquí! —va cridar la Clara mentre deixava la nevereta a terra.

La Clara i en Marcel van començar a neguitejar els pobres animals que, silenciosos però a gran velocitat, s’entaforaven als forats del muret, allunyant-se de les canyes que els burxaven. Aquelles dues criatures de deu anys —en Marcel a punt de fer-ne onze— s’havien anat separant del camí, menats per la paret seca que separava els camps d’en Quelet dels de Can Llobera. Al cap d’una estona, que s’havia transformat en un quart d’hora llarg sense ser-ne conscients, van deixar córrer l’empresa perquè no van poder enxampar cap de les dues sargantanes. Quan van tornar al camí, la nevereta continuava a terra, però l’Esteve no era enlloc. La Nila, la gossa d’en Marcel, tampoc. La Clara es va posar una mica nerviosa i va cridar dues o tres vegades: «Esteve, Nila!», però el seu clam va quedar ofegat entre el mormol de l’aigua i el remoreig de les cigales… En Marcel li va dir que segurament havien anat tirant, que, ben mirat, no era la primera vegada que l’Esteve baixava als camps d’en Pep i arribar-hi no tenia cap pèrdua.

L’Esteve s’havia quedat una estona jugant amb la Nila, allà on la seva germana li havia dit «espera’t»: li anava llançant tot el que se li acudia perquè la gossa ho agafés amb la boca i li ho tornés a la mà. Així, perseguint arrels i branquillons secs, la Nila corria embogida i l’Esteve li anava al darrere, enriolat, transportat a aquell món infantil on només existia el blau intens del cel, l’aigua que saltava la resclosa i el sol que cremava la pell. I en un tres i no res un roure esplendorós, l’únic arbre d’aquella magnitud que es dreçava en tot aquell pla, els va donar la benvinguda a les terres d’en Pep de Can Torra. Allà enmig, amb la meitat de l’extensió ja segada, la màquina de la cooperativa avançava ordenadament, sense aturar-se, dibuixant camins a cada tram que fressava i deixant enrere el cereal ajagut, a punt de ser empacat. L’Esteve i la Nila van arribar per la banda més propera al roure, on les tiges encara s’alçaven majestuoses, mostrant l’espiga ufanosa i turgent al capdamunt: de ben segur el Bocarrot les havia ajudat a créixer! Els havien explicat tantes vegades la història d’aquell follet invisible que vivia als bladars i que les colles de segadors capturaven amb el darrer cop de falç! I que si un segador agafava una malaltia era perquè havia ensopegat amb aquell gnom diminut!

—Papa, papa! —va començar a cridar l’Esteve, absolutament incapaç d’endevinar que en Quim, des de dins la cabina, no el podia sentir de cap de les maneres, que la fressa de la màquina ho ofegava tot i que, a més, els protectors a l’oïda encara aïllaven més el seu pare dels sons exteriors. En Quim, que segurament ja s’havia adonat que no duia la nevereta, tampoc no es podia imaginar que algú li portaria la carmanyola i l’aigua fresca, que eren necessàries, però no pas imprescindibles; de fet, ni s’havia plantejat d’avisar la Roser per dir-li si algú li ho podia baixar tot: els mòbils encara no existien i no hi havia comunicació possible. De tota manera, el que sí que s’havia descuidat i li havia fet més falta eren les ulleres de sol: ell, que tenia els ulls tan d’aigua, es notava la mirada borrosa, de tanta estona lluitant contra la claror implacable d’aquell sol encegador.

L’Esteve es va posar a córrer, camp endins, entre les tiges daurades que en Quim encara no havia segat: eren ben bé de la mateixa alçada que el nen —potser un xic més altes i tot—, però estaven destinades a caure al llarg d’aquell matí, sota la barra de tall i el molinet.

Quan la Clara i en Marcel van arribar al camp, la Nila no parava de giragonsar entre les tiges de blat ja abatudes. En aquell precís instant, el capçal de la màquina de batre, aquell monstre engolidor sense entranyes, es va aturar i només el cant monòton de les cigales, que de tant sentir-lo ja no es percep, esquerdava un silenci de foc. Per primer cop en aquella estona, ara sí, es van deixar sentir els lladrucs frenètics de la gossa, aquells esgarips desesperats que la màquina havia encobert. De lluny, van veure com el pare obria la porta de la cabina i baixava atropelladament.

Allà, sota el blau enlluernador de finals de juny, amarats de l’olor de les espigues rossenques tot just dallades i tan a prop dels verds intensos de la ribera, el món es va enfosquir: aquells colors llampants van desaparèixer i es va segar la vida de tots.

Agraïments

Al jurat del XLIII Premi de Novel·la Curta Just M. Casero, per haver cregut en aquesta obra.

Als professionals de l’editorial Empúries, per la seva acurada lectura i els seus suggeriments i correccions.

Als primers lectors —en Xavi, la Montse, la Mariona i la Margarida—, pel seu temps i pels seus comentaris.

A l’Anna, per parlar-me per primera vegada d’un magatzem internacional de llavors a l’Àrtic.

A en Marc, per les seves explicacions sobre el conreu i la collita de cereals, que em van fer estar pendent tot un juliol del blat de la rodalia.

A la Gemma i a la mare, per resoldre les meves consultes de caire popular.

I finalment als de casa —en Jordi, la Mar, l’Emma, l’Èlia i l’Ona—, que em perdonen les desaparicions per enfilar paraules.

MERCÈ SAURINA i CLAVAGUERA (Girona, 1966). Filla de Camallera, és de Bàscara i viu a Quart. Es llicencia en Filologia Clàssica i Catalana, i més tard finalitza els estudis professionals de música i de logopèdia. Treballa de professora a l’institut de Vilablareix i esporàdicament col·labora en publicacions com ara la Revista de Girona, Alberes i Gavarres. És autora de les novel·les Com llunes de Saturn (2013), Rèquiem per a contrabaix (2014, Premi Ciutat de Mollerussa 2013) i Fugint dels camps de blat (2024, Premi Just Manuel Casero de novel·la curta 2023), a més dels reculls de contes Entrades exhaurides. Històries de desamor quotidià i altres psicopaties (2015) i El color de la pèrdua (2022), i del poemari La mirada de l’altre (2022), amb fotografies de l’artista Jofre Sebastian.