Barcelona, 1908. L’èxit de les aventures de Sherlock Holmes portades al teatre ha despertat la febre detectivesca entre milers de barcelonins, i els textos comencen a traduir-se al català. Les germanes Güell organitzen una jornada cultural al voltant del famós detectiu al Palau Güell i conviden un reguitzell de personatges del món de la cultura, inclosa la seva professora particular d’anglès, la Robina, una gran lectora de l’obra de Conan Doyle. Tot apunta que la vetllada serà d’allò més plaent, fins que apareix el cadàver de l’Esteve, el mosso de les cavallerisses. Ràpidament, la Robina descobreix que l’assassí està imitant un cas protagonitzat per Sherlock Holmes, i quan els convidats, novament convocats al palau, hi quedin atrapats, s’iniciarà una carrera contrarellotge per evitar més morts i descobrir qui és l’assassí.

Amb l’ajuda d’en Corneli, el cavallerís dels Güell, la Robina haurà de posar en pràctica tot allò que ha après llegint les gestes del seu admirat detectiu per tal de resoldre una sèrie de pistes vinculades a les històries de Conan Doyle. Arribaran a temps per evitar més desgràcies? Qui és el responsable de les morts? Per què ho fa i per què amaga les pistes al Palau? L’assassí l’ha triada a ella perquè és lectora de Sherlock Holmes? Llegir no havia estat mai tan perillós.

Glòria Sabaté

Mort al Palau

Una història de misteri al Palau Güell a l’ombra de Sherlock Holmes

ePub r1.0

Titivillus 19.04.2025

Títol original: Mort al Palau. Una història de misteri al Palau Güell a l’ombra de Sherlock Holmes

Glòria Sabaté, 2025

Editor digital: Titivillus

ePub base r2.1

A tu, que em pentines les ales

per poder volar ben alt

Un cop descartat l’impossible, el que queda, per improbable que sembli, ha de ser la veritat.

CONAN DOYLE,
El signe dels quatre (1890)

El famós Detective Sherlock Holmes, inventat per Conan Doyle, arreglat melodramàticament per William Guillette y Pierre Decourcelle y molt ben traduït al català per Salvador Vilaregut, ja fa de les seves per aquest escenari de La fustots, de La matinada y demés subtilitats y quintaessencialitats rumiades per en Lluis Graner, antic y casual empresari y modern y definitiu pintor de resplendors enlluhernadores…

El detective Sherlock Holmes haurà estat l’èxit de la present temporada al Principal. L’obra, que ja venia precedida de gran anomenada, no ha desil·lusionat gens ni mica als cercadors de emocions fortes. Ella ha mantingut al públich en gran espectació y constant martiri nerviós y, en consequencia, ha triomfat sorollosament. Les aventures més o menys inversemblantes del detective han estat seguides ab gran interès, discutides apasionadament y celebrades amb entusiasme… Y qui sab si, de resultats de l’obra, estem apunt de descobrir grans misteris barcelonins deduhits d’haver sentit lladrar un gos a les quatre de la matinada!…

Revista De Tots Colors

Barcelona, 1 de maig de 1908

ACTE PRIMER

Dissabte 14 - Diumenge 15 de novembre de 1908

1

Des de les golfes del palau Güell hom podia sentir respirar l’edifici, com un drac endormiscat, imponent i majestuós. La cúpula del saló central, etèria, dominava l’espai, i al seu voltant es distribuïen les cambres del servei, separades per envans. En un dels extrems de les golfes, la cuina i la cambra dels safarejos connectaven amb el terrat. Vistoses claraboies, repartides per tota la sala, jugaven amb la llum natural que regalimava de l’exterior.

El dissabte vesprejava i la tempesta havia començat a descarregar amb força. De les finestres que donaven al carrer es filtrava la brillantor esmunyedissa d’un llampec que anunciava l’esclat d’un tro. A la cuina, alguns membres del servei, asseguts entorn de la taula allargada que s’utilitzava de punt de reunió, escoltaven, meravellats, la descripció que la Paquita els feia dels convidats que acabaven d’arribar per a la vetllada que havien organitzat les germanes Güell. De la cambra del costat, on hi havia els safarejos, els arribava l’olor de sabó i roba neta, que es barrejava amb la dolçor del pa de pessic que la senyora Marieta, la cuinera, acabava de treure del forn, sota l’atenta i llaminera mirada del seu home, el xofer de confiança dels Güell.

—Es veu que són del món del teatre. I també han convidat una mèdium! La senyora Consol està espantadíssima i no fa altra cosa que passar el rosari… Què es pensa, que despertaran els morts, ara? —explicava la Paquita.

—Vigila, marreca, amb el que dius de la majordoma! —la tallà la cuinera—. És l’ànima d’aquest lloc i tots li devem un respecte. A més, no facis broma amb aquests assumptes, que no se sap mai.

La Paquita callà en sec, i notà com les galtes del seu rostre pigat se li encenien. Es passà les mans menudes pel davantal, d’un blanc immaculat. Aquell gest l’ajudava a recuperar la serenor i a recordar on era. Feia poc temps que havia sortit del poble i no hi volia tornar. De cua d’ull va observar en Tonet, atribolat de tenir-la tan a prop, i se sentí satisfeta. Li agradava suscitar aquesta reacció…, tot i que hauria preferit que el xicot fos un altre. Respirà fondo i continuà amb la seva xerrera:

—Disculpi, senyora Marieta, té raó. Però m’embalo i no tinc aturador. Per cert, sabeu a qui han convidat, també? A l’estirada de la Robina! Ja us ho deia jo, que aquesta és una gata moixa! Si allà on clavo la martellada, que de poc l’erro!

—No siguis tan pèrfida, Paquita, que, si et mossegues la llengua, t’enverinaràs! —la tallà l’Esteve.

Acabava d’arribar a la cuina, amb els rínxols ben tallats i la muda neta. Tenia temps fins a la cita del vespre i havia pensat que li aniria bé distreure’s amb les converses dels seus companys, però el que acabava de sentir l’havia posat de mal humor. No li agradava que malparlessin de la Robina; estaven tan equivocats! Amb ella s’havia de tenir paciència: apropar-s’hi a poc a poquet, com si fos una bestiola espantadissa, i escoltar-la. Aleshores descobries una dona lliure, indòmita i decidida que vivia la vida que havia escollit, al marge de convencionalismes absurds. Quan va entrar al palau com a professora d’anglès de les senyoretes Güell de seguida van connectar; ell la feia riure i ella li explicava històries màgiques del seu país, amb aquell accent que la feia tan peculiar. Al matí l’havia acompanyat a la Barbería del Obrero, al Paral·lel, i havien passat una estona agradable. Se sentia a gust a prop seu, i començava a veure-la com una germana gran.

Però la Paquita s’imaginava ves a saber què i li feia la vida impossible. Ja no sabia com dir-li que ell no sentia res per la Robina…, però que per ella tampoc. El que passà entre tots dos fou un error i se’n penedia dia rere dia, cada vegada que sentia la minyona glatir. Aquella nit, però, la seva sort canviaria per sempre i podria deixar enrere la vida al palau. Havia estat un camí dur, a voltes safarós.

Tot això aviat passaria. Ho tenia a tocar.

2

Diumenge, quatre de la matinada. Plovia a bots i barrals quan l’udol esfereïdor d’un gos esquinçà el silenci de la nit.

Semblava un bell dorment, amb els rínxols ben tallats i el rostre serè. La pell, nívia, vestia el despatx d’una resplendor evanescent que amb prou feines despertava les incrustacions rogenques de la llar de foc que senyorejava l’espai. Les aplicacions de bronze de l’escriptori refulgiren en contacte amb les espelmes que duien a les mans. S’atansaren al cos del noi, amb pas caut, i de seguida van veure que un cop salvatge, infligit amb algun objecte contundent, li havia esclafat el cap. La mà dreta sostenia una navalla ensangonada, i la catifa de llana xuclava, àvida, la sang abundant que havia rajat de la ferida poc abans de morir.

3

La Robina, tancada a la seva cambra, no es podia treure del cap l’escena que havia contemplat feia tot just dues hores. Volia pensar en una altra cosa, però l’esforç era inútil. Els esdeveniments viscuts en aquell fragment magre de temps l’acuitaven. La policia havia pres declaració a tothom i els havia enviat a descansar fins que arribés el jutge. Les habitacions de convidats aviat estigueren preparades i tothom s’hi recollí.

S’aixecà del llit i donà una volta per l’estança que en temps passats fou una de les tres que ocupaven els infants de la família, situades al costat d’una avantsala amb llar de foc de marbre blanc on les mainaderes tenien cura de les criatures. El contacte dels peus descalços amb el terra fred l’ajudà a expulsar tots aquells pensaments de la ment. Va intentar tranquil·litzar-se i exorcitzar el dolor que sentia al pit, mentre, en mordaç contrast, una lassitud espadada embolcallava l’ambient. Es fixà en la paperina dels xurros que reposava damunt la taula; havia passat el matí amb l’Esteve, al Paral·lel. Si hagués sabut que aquelles hores junts esdevindrien les darreres, no hauria anat amb tantes presses i hauria fruït de cada gest compartit, de les mirades còmplices… Ja no tornaria a encomanar-se mai més de la seva rialla.

S’assegué de nou sobre el llit i amb mans nervioses començà a recargolar un bocí de cobrellit desgastat. Sempre havia xalat buscant la mort en els llibres, però ara que l’havia trobada en la vida real, l’espantava. Era la primera vegada que veia un cos inert de tan a prop. Es notava la boca seca i li costava respirar. Per un moment va pensar d’unir-se al servei de la casa mentre esperaven l’arribada del jutge, però no s’hi veié amb cor. A més, la tenia capficada una sensació que la perseguia ja feia una bona estona: al despatx havia vist alguna cosa que li resultava familiar i no sabia ben bé de què es tractava.

Per albardar el desassossec passejà els ulls per les quatre parets que ja s’havia fet seves. Aviat hauria de canviar el ram de flors de la taula que havia encabit sota la finestra, s’estaven pansint. Va imaginar que el seu nebot en faria corones per a les fades que habitaven en el seu caparró prenyat de fantasia, i un glop de sentiment li estrenyí l’ànima. Trobà a faltar llavors el crit aspre de les gavines i l’olor de la mar engrapada a la roba estesa al terrat. Enyorà el rostre del seu germà, amb el cansament dibuixat a la comissura d’uns llavis que en un passat no gaire llunyà havien estat àvids d’alegries, i la imatge amorosívola de la seva cunyada mentre treballava el tul brodat amb granadura d’atzabeja per a la cotilleria Moderna del carrer de Marià Aguiló. Era una dona que patia per tot; per això la Robina no li va fer cas quan l’advertí dels perills de treballar al palau Güell: «Quina necessitat tens de deixar la feina a l’escola i viure lluny dels teus? Què diran els veïns? I aniràs a viure al pitjor barri, un cau de vici i perdició!», es va lamentar, amb un fil de veu tenyit de consternació. Però a la Robina Grace McAdam, amb vint-i-vuit anys viscuts de manera plena i les idees molt clares, les xafarderies de la gent la deixaven ben freda. L’any 1894, quan en tenia catorze, va arribar a Barcelona amb la seva família, procedent d’Escòcia, perquè el pare, enginyer de professió, havia estat contractat per treballar a la fàbrica Johnston, Shields, Janssen & Co. del Poblenou, coneguda com La Escocesa. Acabat el contracte, la mare, en un rampell que encara ara no comprenia, va convèncer el pare de tornar a Escòcia amb les germanes més petites, però ella es quedà a viure a Barcelona amb l’únic germà. El noi s’havia enamorat d’una catalana i no volia anar-se’n de la que ja considerava la seva terra; a Barcelona, hi volia fer arrels i educar els fills que vinguessin.

La Robina no en volia tenir, de fills. Ni marit tampoc. Creia que l’amor sovint esdevenia una càrrega feixuga que obligava les dones a caminar arran de terra, i ella desitjava volar ben alt. Havia rebut una educació sòlida a redós de la lògia Estrella Polar, que mantenia una escola laica per a nens i nenes; hi perfeccionà el francès, hi aprengué esperanto i gaudí de la vida cultural que li oferia la ciutat. Era lliure i va aprofitar el regal que li va portar el destí: gràcies a una recomanació dels amos de la fàbrica, aconseguí la feina de professora d’anglès de les senyoretes Güell. Corria el mes de maig del 1908 i la ciutat despertava a l’esclat de la primavera.

Però ara, per primera vegada en tots aquells mesos, compartia les pors de la seva cunyada; havien matat l’Esteve sota el mateix sostre on ella vivia. Intentà amansir la inquietud observant la prestatgeria reaprofitada de la paret del costat, que contenia una munió de revistes, fulletons i llibres apilats que testimoniaven la seva passió: Sherlock Holmes. Des de ben petita devorava les aventures escrites per Conan Doyle: el seu avi matern les hi recitava abans d’anar a dormir, i li havia quedat una devoció sagrada per l’autor. De tant llegir-les, havia acabat creient que la vida era plena de misteris que únicament una ment lúcida i observadora podia escodrinyar, i estava convençuda que, arribat el cas, seria capaç de resoldre qualsevol enigma si posava en pràctica tot allò que havia après llegint els casos del seu admirat Sherlock. Però l’ocasió havia arribat i, de moment, no n’havia estat a l’altura. Les emocions li havien enterbolit l’enteniment, de manera que no havia pogut mantenir la ment freda, precisa i ponderada. Malgrat que n’havia après molt, de la màquina de raonar i observar més perfecta que el món hagués conegut, ara com ara estava fent un paper ben galdós.

Aquella sensació d’haver vist alguna cosa que li resultava familiar no s’esvaïa. Apartà la vista dels llibres, avergonyida, i s’obligà a recuperar la serenor repassant els esdeveniments viscuts durant el dia anterior, uns fets que la tràgica mort de l’Esteve gairebé havia esborrat.

Per primera vegada, després de tots aquells mesos vivint al palau, les senyoretes Güell l’havien convidat, excepcionalment, a una de les seves trobades culturals. Hi assistirien els germans Oller, amics íntims de les germanes, a més d’un reguitzell de personatges relacionats amb la seva passió holmesiana. Es tractava d’en Salvador Vilaregut, el traductor de les obres de Conan Doyle que des del juliol publicava, en català, la revista Literatura Sensacional; l’ajudant d’edició de la revista, en Pere Olivella, i alguns dels responsables de la propera estrena al Teatre Principal d’El gos dels Baskerville: l’actor Enric Giménez, l’ajudant d’escenografia Manel López i la modista del vestuari Remei Codina. No s’ho podia creure! Podria tastar de ben a prop la febre detectivesca que ja afectava milers i milers de barcelonins.

El dissabte havia lliscat lent, però finalment el capvespre arribà, i amb ell el nerviosisme més agosarat. Per a l’ocasió es vestí amb el conjunt més elegant que tenia (l’únic, de fet), de color verd viu combinat amb tocs violetes. Els cabells, pèl-rojos i abundants, els aconseguí engarjolar en un monyo alt. En tractar-se d’una trobada de caire més aviat privat, se celebraria a les sales de confiança i de la tribuna, d’inspiració oriental. La Robina hi accedí a través de l’escala de servei. Cinc tapissos de ras en revestien les parets i arreu es distribuïen butaques amb entapissats de vellut encoixinat, vetlladors auxiliars i mobles amb cobertors de seda i cotó, flors i quadres. Tot un desordre volgut per crear diferents ambients i convertir aquell espai en la peça més familiar i confortable de la casa.

La Maria Lluïsa Güell es passejava per les sales amb l’Acteó, un gos consentit i mandrós, als braços. Atenia a tothom i proporcionava al grup una conversa distesa. La seva germana Mercè i la seva amiga Maria Oller seien en un canapè enganxat al piano de paret del costat del finestral, i de tant en tant deixaven de parlar per observar, encuriosides, la signora Armida della Ardola, mèdium italiana de gran prestigi que passava uns dies a Barcelona i havia estat convidada per aportar el toc de misteri a la nit.

Les persianes de llibret estaven aixecades, de manera que la poca llum natural que quedava d’aquell dia plujós penetrava a l’interior tot creant un joc de clarobscurs molt agradable. A prop del sofà on reposaven les dames estaven asseguts en Manel López i la Remei Codina, incòmodes. Al fons, al costat de la petita llibreria encaixada a l’arrimador, en Joan Oller conversava animadament amb els lletraferits Salvador Vilaregut i Pere Olivella i l’actor Enric Giménez.

A la Robina li vingué a la memòria que els havia pogut examinar amb discreció. Eren homes de mitjana edat i aparença agradosa. Tots duien bigoti, cabells ben clenxinats i robes fosques, elegants. L’ajudant d’edició es mantenia, volgudament, en un segon terme; d’aquesta manera ho podia observar tot amb deteniment, estar pendent de la conversa que mantenien en aquell racó de la sala i alhora controlar els moviments que feien les senyores. En Manel López, l’escenògraf, duia una jaqueta d’un color que feia ressaltar els seus ulls grisos, una mica tristos i apagats. A la Robina li cridà especialment l’atenció el clotet del mentó, i de quina manera conferia al rostre un aire infantil que el rejovenia. En Vilaregut, en canvi, era anodí, i duia els dits de la mà dreta tacats de tinta. L’actor, l’Enric Giménez, gesticulava amb tot el cos; tenia una veu potent i un somriure encantador. Ho sabia i en treia profit:

—És tot un repte, interpretar Sherlock Holmes! —deia amb falsa modèstia—. He hagut de conèixer a fons totes les històries protagonitzades per aquest intrèpid detectiu per tal de fer-me una idea clara del seu caràcter i les seves manies… En part és gràcies a la meva presència als escenaris, que la gent vol llegir les traduccions de l’amic Vilaregut!

A ella no li costà gaire adonar-se, ho recordava perfectament, que aquell comentari no havia agradat gens al traductor, que va callar, segurament per prudència, mentre s’allunyava discretament del grupet i es dirigia cap a la paret oposada, on hi havia penjats, emmarcats, els plànols del palau dibuixats per en Joan Alsina i en Joan Bordas, els quals observà mentre s’acabava, d’un glop, la copa de vi que feia estona que duia a les mans.

Ja era ben entrada la nit quan passaren a la sala del billar, que havien deixat amb una llum molt difusa; al racó del costat de les dues finestres hi havia preparada una tauleta de tres potes, de fusta pintada de negre. Era la tauleta dels esperits. Hi van seure al voltant, sense encreuar els peus ni les cames i amb les mans planes sobre la superfície. La signora Armida se situà de cap de taula, i després de beneir els assistents entrà en trànsit i convidà els germans difunts a utilitzar-la per a les comunicacions.

Restaren en silenci fins que la taula cruixí i es començà a moure. La mèdium aleshores respirà profundament un parell de vegades, tancà els ulls i parlà:

—Esperit desencarnat, benvenuto! Si coneixes algú de nosaltres, indica-ho donant un colpo damunt la tavola; si no, dos.

La Robina va notar una pertorbació incòmoda, una sensació que tenia oblidada, però que ara li recorria cada plec de la memòria. Un pessigolleig desagradable se li passejà, superb, per tot el cos. Les mans li cremaven i es marejà. Volia fugir d’allà corrent, però no s’atreví a fer-ho.

La signora Armida tornà a formular la pregunta un parell de vegades més i, de sobte, la tauleta es va alçar i va començar a bellugar-se de manera violenta. Fou llavors quan se sentí un udol salvatge, i la dona entrà en una mena de trànsit i es posà a parlar amb una veu que semblava néixer de les profunditats de l’avern:

—No! No et volem entre nosaltres, marxa! Cosa sei venuto a fare? Cosa vuoi da noi? El mal, el mal és entre nosaltres!

La signora Armida se sacsejava frenèticament, com si fos una nina de drap, i les paraules que pronunciava esdevingueren esgarips horribles. Els convidats, espantats, van trencar el cercle, just en el moment que la majordoma va irrompre a la sala, amb l’esfereïment pintat al rostre:

—Quin horror! L’Esteve… al despatx del senyor Güell, hi ha tanta sang… L’Esteve, el mosso de quadra…, l’han matat!

Així com Gerió arrabassà el tron a Bèbrix, pare de Pirene, a mi em van prendre el que era meu. Però per fi ha arribat el temps de la venjança anhelada, i acotxo aquest instant amb deler. Ja fa temps que ho preparo tot, al mínim detall, amb gotims de paciència i dissimulació.

Comença l’espectacle!

4

Un cop amortit a la porta tornà la Robina al present. S’aixecà del llit i l’obrí, però no hi havia ningú. Va sortir al passadís per assegurar-se’n i comprovà que estava buit, a mercè de penombres enjogassades. Va girar cua i va tornar a la seva cambra. Tot d’una, però, l’embolcallà un ventijol gèlid, com arribat del més enllà, i li vingué novament aquella mena de neguit esverador que havia experimentat durant la sessió d’espiritisme. Abans de cedir a la por, s’assegué a la taula i obrí el quadern de sempre, el seu fidel company, i es va disposar a apuntar-hi el que havia passat després que la senyora Consol avisés de la mort de l’Esteve. Escriure la protegiria de transitar per la senda d’absurdes temences i li aniria bé per endreçar les idees. L’ajudava a pensar.

Va anotar que la policia havia arribat ràpidament, havia estudiat l’escena del crim i havia volgut parlar amb tots els membres de la casa i amb els convidats. Perquè portessin a terme la seva feina, la senyora Consol, la majordoma, els havia instal·lat a les dependències que hi havia a la banda dreta de les cotxeres de la planta baixa, que feia les funcions de magatzem i d’oficines.

La senyora Marieta, la cuinera, els va preparar cafè del que prenien els servents. Quan li arribà el torn, ella els explicà fil per randa tot el que havia succeït, tal com ho havia viscut, però la van ignorar, de seguida la despatxaren i van fer passar el darrer testimoni, en Corneli, el cavallerís del palau. Després d’haver parlat amb tothom van determinar, mentre esperaven l’arribada del jutge, que el pobre mosso havia enxampat uns lladres que li havien propinat un cop al cap i una ganivetada a la cuixa, i que les dues ferides havien resultat mortals. Segurament els lladres havien fugit pel pati interior que donava als edificis veïns. En aquell barri el palau s’havia convertit en una llepolia massa cridanera, així de senzill.

I en aquell moment la Robina deixà d’escriure i li vingué al cap el raonament que Holmes va fer a Watson en Un cas d’identitats: les coses més anodines eren les que oferien un terreny més apte per a l’observació de les causes i els efectes, factors que realçaven una investigació. Què hi feia, l’Esteve, al despatx del senyor Güell, amb la roba de diumenge i els cabells nets i ben pentinats? No semblava que hi hagués anat per a res que tingués a veure amb les seves funcions de mosso de quadra de la casa. A més, al matí li havia dit que l’acompanyés al barber perquè tenia una cita. Havia quedat amb algú. Amb qui? Amb l’assassí? Què li volia? I què hi feia, al despatx del senyor Güell? Era allà on havien quedat?

Fou aleshores quan identificà allò que li rondava pel cap, com un boirim espès, des que havien entrat al despatx i havien vist l’Esteve mort, ajagut a la catifa. Com és que no se n’havia adonat fins ara? S’aixecà de la taula d’un bot, es dirigí a la prestatgeria i agafà el subratllat i rellegit milers de vegades The Memoirs of Sherlock Holmes, el volum de relats aparegut el 1893 que contenia l’aventura «Silver Blaze». La buscà i anà de dret a l’assassinat d’en John Straker, entrenador del cavall guanyador de les curses, i va llegir el fragment en qüestió: un cop al cap salvatge i una ferida llarga i incisiva a la cuixa, feta amb un instrument molt esmolat. L’Straker tenia a la mà dreta una navalla ensangonada fins al mànec. A l’Esteve l’havien matat de la mateixa manera. Vet ací per què l’escena que havia vist li resultava familiar!

Arraconà tots els sentiments, es protegí del fred amb un mantell de llana gruixuda i es disposà a sortir de l’habitació: havia de parlar amb la policia. També va decidir que tornaria al despatx tan bon punt retiressin el cadàver i les autoritats se n’anessin. Necessitava examinar-lo amb més deteniment per intentar respondre les preguntes que s’acabava de fer, amb la ment serena i l’enteniment alerta. S’aturà en sec i la culpabilitat la sacsejà: acabava d’experimentar una mossada d’excitació i, per un moment, l’Esteve havia deixat de ser un amic per esdevenir un cas, i la seva mort, un misteri.

5

L’Arístides Pous era l’hereu de dues de les nissagues d’antiquaris més reconegudes de Barcelona i amic de confiança de les germanes Güell. El cridaven sempre que tenien un problema.

Aquell matí de diumenge, fred i emplujat, arribà a casa a dos quarts de sis, desmanegat, embolicat en una forta olor d’alcohol, amb el cap bromós i la mirada perduda. L’Aragonesa del carrer dels Tres Llits l’havia ben entretingut i no havia dormit gens. L’Anton, el xofer de la família Güell, l’esperava des de feia una estona; s’hi havia presentat amb el cupè més senzill que tenien, el de l’entapissat interior sense brodats. Les Güell li demanaven que anés al palau: havia succeït una desgràcia amb el mosso de les cavallerisses i el necessitaven. El rostre pàl·lid i esgotat del pobre xofer l’alertà, per això l’Arístides desistí d’entrar a canviar-se de roba i pujà al carruatge, no sense dificultats.

Les peülles repicaven contra el terra entollat dels carrers solitaris que anaven passant. La pluja no perdia embranzida i els vidres de la cabina s’entelaven amb la respiració somorta. S’aixecà el coll de l’abric; tenia fred. De seguida van perdre de vista l’elegant edifici de la cantonada del carrer de la Boqueria amb Cardenal Casañas, en el qual hi havia també el negoci familiar de compra i venda d’antiguitats. Als baixos, compartia l’espai amb una elegant botiga de roba, i el moviment de dames boniques i distingides era habitual, fet que provocava una alegria exultant en el seu ànim frívol. Brandà el cap amb energia per foragitar aquells pensaments inadequats; ja n’havia tingut prou aquella nit! Havia de fer costat a la Maria Lluïsa, no es podia permetre el luxe de decebre-la. Els Güell eren els millors clients que tenia el pare, i ell, amb molt d’esforç, havia aconseguit esdevenir amic íntim dels fills, especialment de la segona filla de l’Eusebi Güell i la Isabel López. Li va costar que el convidessin a les recepcions musicals que oferien, amb concerts de piano i orgue, conegudes com «els dilluns de Casa Güell», però ara l’Arístides no hi faltava mai.

Arribaren de seguida i entraren al tram privat del carrer pavimentat amb llambordes de fusta de pi melis per amortir el soroll. L’Arístides va baixar d’un salt els quatre graons que hi havia a tocar del mur per facilitar la pujada i baixada al cotxe i s’apressà cap al lloc que l’Anton li havia indicat.

—Ai, gràcies a Déu, estimat! Ja ets aquí, per fi! Per què has trigat tant? Tenim els nervis destrossats. Pobre Esteve! I amb la casa plena de convidats! Què diran, ara, de nosaltres?

La Maria Lluïsa s’aixecà de la cadira on seia i es va acostar a rebre l’amic, qui, sol·lícit, l’amanyagà amb la mirada mentre l’agafava pel braç amb delicadesa, i amb veu calmosa li va preguntar:

—Però què ha passat? Esteu bé?

La dona li respongué entretalladament, teixint un discurs grandiloqüent i magnificat de la tragèdia, que fou corroborat pels agents de policia, els quals presenciaren l’escena amb una impaciència mal dissimulada. Quan van poder prendre la paraula demanaren al nouvingut qui era. L’Arístides es va presentar i l’agent més jove ho va anotar a la llibreta que duia a les mans. Atès que el jutge ja havia ordenat la retirada del cadàver, es disposaren a anar-se’n. Si trobaven cap indici que posés en dubte que havia estat un desgraciat crim provocat per un robatori frustrat, les dames en serien degudament informades.

Els policies van recollir l’escampall desplegat pel despatx que havien ocupat durant aquelles hores i, fent una lleugera reverència, van sortir a la cotxera situada rere l’entrada, acompanyats per les atencions una mica encarcarades de l’Arístides. El terra presentava un pendent sinuós que permetia desguassar fàcilment l’aigua emprada per rentar els vehicles cap a la planta subterrània on tenien les cavallerisses. Hi havia espai per a quatre carruatges i estava ben comunicat amb el soterrani gràcies a una rampa pavimentada amb còdols. Un bell finestral amb una columna central robusta deixava passar la llum del pati interior.

—Moltes gràcies, agents. Estic a la seva disposició per si els sorgeix cap pregunta; em faig responsable de la situació, atès que les senyoretes estan massa trasbalsades.

I en un tros de paper els apuntà, amb cal·ligrafia esvelta i angulosa, la seva adreça. En aquell moment aparegué la Robina, coberta amb una mantellina de llana i els cabells despentinats. L’Arístides sentí la seva flaire romancejant per la sala. De tot el servei, ella era la que més l’encuriosia. De cos sinuós i mirada valenta, deixava anar filaments d’un tarannà tancat que no sabia d’on li naixia. Amb ell era seca i distant; gairebé ni li adreçava la paraula: els dies que venia a visitar les germanes només rebia una salutació esmunyedissa quan arribava al palau i un «passi-ho bé», si es veien, just abans que ell se n’anés. Res més. La Maria Lluïsa estava molt satisfeta amb les seves classes, la considerava una bona professora, amb un punt d’excentricitat. Creia que massa lectures sobre Sherlock Holmes li havien torbat el senderi. Tot el palau n’anava ple, de les seves peculiaritats, i no la tractaven gaire.

—Per l’amor de Déu, una altra vegada vostè? Què vol, ara?

La veu rugosa de l’agent més veterà tornà l’Arístides a la realitat. Va notar que el policia no podia dissimular la irritació que li provocava la Robina. L’amic dels Güell la va mirar amb una tendresa enriolada.

—Podria parlar amb vostès? He estat pensant i…

—És policia? —la va interrompre amb brusquedat l’agent.

—No.

—Detectiu privat?

—Tampoc. Però he llegit molt sobre…

—Llegit? Ha llegit molt? No ens faci perdre el temps, dona! Moragues, toquem el dos, que les senyoretes Güell deuen voler descansar i a nosaltres ens espera molta paperassa per emplenar. No et quedis aquí com un estaquirot!

S’engiponaren els abrics i van deixar la Robina amb la paraula a la boca. L’Arístides no es mogué del seu costat. Havia deixat de ploure, però un fred intens s’escolava per la rampa que pujava de les quadres.

—Fa cara de cansada. De ben segur que la senyora Marieta ja deu haver preparat l’esmorzar per a les germanes i els convidats. Vol que anem al menjador i ens hi afegim? —li digué l’Arístides mentre passejava la mirada suaument pel seu rostre. La Robina tenia les galtes enceses per la frustració del tracte rebut—. Si m’acompanya al pis de dalt, em podrà explicar el que volia comentar als policies. Jo sí que l’escoltaré.

—Moltes gràcies, senyor Pous, però no tinc gana. Tampoc no crec que sigui adequat que esmorzi amb vostès, i encara menys que l’atabali amb les meves ximpleries. Val més que me’n torni a la meva habitació per descansar una mica. —I se n’anà per on havia vingut.

L’antiquari l’observà durant uns segons mentre païa el rebuig. No hi estava acostumat, però se li despertà la fam massa hores adormida i oblidà l’assumpte. Va pujar per l’escala principal encatifada de vermell, travessà la sala de confiança, el saló central amb la tribuna majestuosa, i arribà al menjador, presidit per una llar de foc monumental. Del sostre penjava una magnífica aranya de gas que il·luminava les vuit persones que seien entorn de la taula rectangular de noguera. Gerros japonesos i estatuetes de flamencs ocupaven tots els racons, i la porta del fons, que conduïa a la sala del billar i al taller de pintura i escultura de les germanes, era tancada.

Hi havia un bé de Déu d’esmorzar: xocolata desfeta, llet i cafè servits en porcellana de Sèvres, torrades, mantega, melindros i borregos en safates de plata i aigua en gots de cristall de Bohèmia. Malgrat aquella exquisidesa, gairebé tothom es delia per sortir d’allà. L’Arístides no.

S’assegué a l’última cadira i demanà a en Tonet, el criat més jove de la casa, que li servís una tassa de cafè i unes torrades amb mantega. Entre els convidats, en Vilaregut amb prou feines havia tastat res del que tenia al plat; la Remei i en Manel restaven en silenci, capcots, i l’actor Enric Giménez s’havia excusat, havia perdut la gana. Havien passat unes hores d’incertesa completa, amb els interrogatoris i després cadascú a la seva habitació esperant l’arribada del jutge. Sort havien tingut de les minyones, les quals, en tot moment, seguint les indicacions de la majordoma, s’havien preocupat que no els manqués res.

A la taula, la conversa intentava néixer a batzegades; tots es preguntaven com algú havia pogut entrar al palau i lamentaven la mort del mosso, però en el fons celebraven, amb un egoisme atàvic, que la desgràcia els hagués passat de llarg. Els germans Oller recomanaren a les Güell que s’establissin una temporada a la casa que tenien a Comillas.

—Si voleu —els digué la Maria—, jo mateixa us hi puc acompanyar…

—Ben pensat! —intervingué l’antiquari—. Us anirà bé allunyar-vos d’aquest malson. Jo puc venir al palau de tant en tant per assegurar-me que tot va bé; no cal destorbar el senyor Güell ni els vostres germans, ni obligar-los a venir a Barcelona. De fet, als policies ja els he dit que contactin amb mi per a qualsevol cosa. Podeu deixar-hi un grup reduït del servei i llestos.

A la Maria Lluïsa i a la Mercè els semblà molt bona idea.

—Dimecres vinent, però, esperàvem la visita de l’orguener que ens ha d’afinar l’orgue del saló central —va apuntar la Mercè—. Podràs venir a rebre’l i atendre’l com es mereix? Avisarem la majordoma que n’estigui al cas.

—Hi podeu comptar, estimades. No passeu ànsia.

I les germanes se sentiren afortunades de tenir l’Arístides a prop. Farien els preparatius de pressa per partir al més aviat possible. El palau es quedaria gairebé buit, orfe i solitari.

6

El lladruc llastimós l’havia desvetllat a les quadres del soterrani, damunt d’una màrfega feta amb la palla dels cavalls. Moltes nits dormia allà, era com tornar a casa. La Bruna, l’euga més vella, va renillar neguitosa, i en Corneli la va acariciar durant uns instants per tranquil·litzar-la abans de pujar corrents al pis de dalt a esbrinar la raó del soroll. No podia ser l’Acteó, el Cavalier King Charles spaniel de les germanes, massa petit i malacostumat per proferir un lament d’aquelles característiques.

En arribar-hi la porta del despatx era oberta i va trobar els convidats apilonats entorn el cos de l’Esteve, que jeia damunt la catifa de llana, i la Robina ajupida al seu costat, examinant-lo. A en Corneli, d’antuvi li va semblar que dormia plàcidament, però de seguida va sentir aquella flaire de mort que endurí l’aparent blanor. Es fixà en els cabells rinxolats del noi, més curts que de costum: li acaronaven el rostre bonic, ara ja inexpressiu. Li havien donat un cop al cap i tenia una ferida profunda a la cama, oberta i ensagnada. La professora d’anglès, en adonar-se de la seva presència, li digué «avisa la policia, corre!», amb una espurna d’emoció dibuixada als ulls.

De seguida, la resta del servei que dormia es despertà i el palau s’omplí de plors i de silencis, de les ordres de la senyora Consol i de les anades i vingudes de la Paquita i la Serafina, les encarregades d’atendre els convidats, que amb prou feines podien suportar el dolor que els acabava de colpir. Ara no tocava tenir sentiments: s’havia de treballar i fer honor al bon nom de la família que servien.

En Corneli va respondre minuciosament a la policia, i els explicà el que havia fet, vist i sentit des del moment en què pujà de les cavallerisses i trobà els convidats davant del cos mort de l’Esteve fins que donaren l’alarma; li semblà que ho apuntaven tot de manera mecànica, que ells pensaven que havia estat un robatori frustrat i que no anirien més enllà. Ni tan sols no van fer cas de la referència a l’udol del gos. Al cap de cinc minuts el deixaren anar i baixà a les cotxeres a lligar l’Estela al cupè més senzill, perquè l’Anton havia d’anar a buscar el senyor Pous, l’antiquari amic de la família, i tot seguit pujà a la zona del servei, a la planta sota coberta. En Tonet no havia volgut sortir del seu dormitori. La senyora Marieta era a la cuina preparant tisanes i aigua del Carme per als convidats, amb els ulls amarats de llàgrimes. En Corneli no sabia què dir-li per consolar-la. Li costava expressar el que sentia, sempre s’havia entès millor amb els animals. L’Esteve ho entenia i el respectava. No es mereixia morir.

Sortí al carrer. S’ofegava. La matinada el trobà caminant, perdut pels carrers del barri, mandrosos i amb poques ganes d’encetar un nou dia. S’atansà al Gran Café Español del Paral·lel i observà la quilomètrica terrassa del local, ara buida per la pluja, però normalment plena de gent de tota mena que es deixava seduir pels rètols de colors vius de les façanes limítrofes, per la música alegre de l’orquestra Septimio Armónico i per la simpatia i la gràcia encomanadisses del propietari del local. A l’Esteve li agradava passar-hi una estona la tarda que tenia lliure. Al capvespre, quan tornava al palau, duia la roba impregnada de pudor d’oli fregit i dues paperines de cacauets a mig acabar. Ja no el tornaria a veure. Accelerà el pas.

En Corneli membrà la força de la pluja amarant de vida els prats que envoltaven el poble que l’havia vist néixer, perdre’s entre els verds, els blaus i els ocres de la fullaraca podrida dels arbres caducs. A voltes somiava amb el cel solcat de núvols molsuts empesos pel vent, i amb la natura marronosa i esventrada dels cims que barraven, protegien i aïllaven la seva vall estimada: l’Aüt, l’Erill, el Clot d’Espòs, la Roca Blanca, les Raspes Roies… Feia tant de temps que no sentia el gust animal de la fam satisfeta i la set mitigada! La puresa instintiva, el sol impietós i el fred punyent. La terra negra i els boscos frondosos… El pare no va entendre la decisió presa de marxar del poble i la rancúnia se li havia enrocat ben endins. Però ell caminava i no mirava mai enrere. Encara no podia regressar.

Tornà a palau a les set del matí tocades, arrossegant els peus i l’ànima, just quan els darrers clients abandonaven a contracor el veí Eden Concert i les tavernes més matineres obrien les portes.

—Quina fila que fas! On eres? Les senyoretes han preguntat per tu. Au, espavila, que has de dur l’euga a les cavallerisses, que destorba.

En Josep, el porter, li parlà des de la garita flanquejada per dues columnes i tancada amb la porta vidrada, per on veia passar la vida i controlava tothom que accedia al palau.

—S’han endut lo cos de l’Esteve? —li preguntà en Corneli amb la veu tova.

—Sí, fa uns minuts. Les senyoretes són al menjador, esmorzant amb els convidats.

—Estos no perden mai la gana?

En Josep no va saber què respondre-li. Li obrí la porta de la dreta i el jove la travessà mig d’esma, va deixar enrere l’escalinata principal que conduïa a la part noble de l’edifici i va continuar cap al fons, on l’Estela el rebé amb un lleuger moviment de cap. Anava bruta i tenia gana. La desenganxà del carruatge i se l’endugué a la cavallerissa a través de la rampa de còdols. Tan bon punt sentí l’olor de palla i femtes de les quadres, s’asserenà. Lluernes revestides de rajola blanca permetien il·luminar i ventilar la planta soterrània des del carrer, i a través del pati entrava un polsim de claredat.

En Corneli s’aturà en sec. Lligà l’euga en un dels fermalls de ferro colat de les columnes. Dins del compartiment que havia d’ocupar l’Estela veié la llum trèmula d’una espelma. Hi havia algú. Els lladres? Impossible! S’hi dirigí amb cautela, armat amb el pal d’una escombra que va agafar de la vora. Se sentia bategar el cor amb força i tenia les mans garratibades per la tensió. No hi havia dubte, allà dins algú feia uns sorolls estranys. Agafà el pal amb força, respirà fondo, obrí la porta de fusta… i la veié de cop. Estava de quatre potes, amb una espelma a prop i sostenint una lupa amb la mà dreta mentre remugava coses indesxifrables en veu baixa.

—Robina? Què hi fa, ací?

S’acaben d’endur el cos de l’Esteve. Han tret l’embalum per la porta lateral del palau, amb rapidesa i discreció, vigilant de no deixar cap taca incòmoda en el bon nom de la família. Mentre ho feien, el policia més jove s’ha tret la petaca de la butxaca i s’ha cargolat una cigarreta. L’olor del tabac barat de seguida m’ha arribat. La detesto. No vull que es barregi amb la sentor de desig i sang que la mort de l’Esteve m’ha deixat impregnada a la pell.

Ha estat relativament fàcil matar-lo. En veure el feix de diners que li duia ha mudat recel per llagoteria. Guardo en la memòria la darrera guspira d’intel·ligència pintada en la mirada que m’ha fet just abans de perdre la vida: m’ha reconegut. Ha recordat i ho ha entès.

Ara és ella qui surt a escena. L’observaré de ben a prop. N’estarà a l’altura?

7

—I amb el pal de l’escombra pretens intimidar-me? Capsigrany!

La Robina no l’havia sentit arribar. Estava massa concentrada examinant la palla, i ara que l’havia enxampada, allà, en aquella posició equívoca i amb les faldilles arromangades, intentà dissimular la vergonya defensant-se amb un dels comentaris sarcàstics que solia deixar anar en situacions incòmodes. S’aixecà, s’allisà la roba i desà la lupa a la cartera atrotinada, la seva companya fidel, juntament amb tota mena d’andròmines. Tenia en Corneli a tocar. Era alt, corpulent, i desprenia una olor intensa difícil de precisar. En un moviment àgil, la Robina va sortir de la quadra i es va allunyar d’aquell home que li provocava un sentiment irracional, i aquella pèrdua de control la deixava vulnerable: no ho suportava.

—No m’ha respost —insistí en Corneli, molest—. Què hi fa, ací?

—Has passat la nit a les quadres?

—Sí. La companyia d’istos cavalls m’ajuda a dormir… Però no ha respost a la meua pregunta.

En Corneli no se’n sabia avenir: aquella dona estrafolària li volia alçar la camisa? Evitava respondre-li fent-li preguntes! La guaità en silenci: els cabells, rogencs com els capvespres de tardor, abundants i engarjolats en un monyo mig desfet, li emmarcaven la cara de faccions difícils, amb un nas que en una altra persona hauria resultat grotesc, però que en aquell rostre esdevenia un factor més a tenir en compte per definir la seva bellesa.

Havia de calmar-se si no volia dir-li una atzagaiada; el contacte amb l’Estela li aniria bé per aconseguir-ho, per això va aturar la conversa absurda que havien començat:

—Bé —li retragué—, no es mogui d’ací. Hai de tenir cura de l’euga i donar-li menjar, però enllestiré prest i em podrà donar les explicacions que li he demanat antes, no es pensi que me n’oblido.

La Robina ho acceptà a contracor i s’assegué al banc de fusta situat a la paret del fons. Havia estat massa brusca, ho reconeixia. Però si li explicava què feia allà la prendria per boja. Bé, per més boja del que creia que ja era. Tampoc no sabia quin paper hi jugava ell, en tot allò. El batibull de pistes analitzades l’havien conduït fins allà.

Va observar en Corneli, que raspallava l’euga delicadament, i l’alliberava de la suor generada per l’esforç del trajecte. Amb la rasqueta feia moviments circulars per totes les parts carnoses de l’animal per eliminar-ne el fang, i tot seguit li raspallà la crinera i el pit amb un raspall. Acompanyava cada acció amb el xiuxiueig d’unes paraules tendres, i mentre li pentinava la crinera i la cua taral·lejava una tonada antiga. Semblava una altra persona: somreia i tenia les espatlles relaxades. L’Estela s’ho deixava fer, mansoia i en total comunió amb aquell home.

La Robina aprofità el moment d’espera per repassar mentalment el que havia viscut les darreres dues hores; semblava tan irreal! Rememorà l’instant en què l’antiquari, el senyor Pous, deixà d’insistir perquè esmorzés amb ell i els convidats i va poder tornar a la seva habitació; estava feta un garbuix de nervis, i d’aquell moment ençà els esdeveniments s’havien precipitat de manera vertiginosa. Es delia per tornar al despatx on havien trobat el cos sense vida de l’Esteve, però s’havia d’esperar; li hauria agradat tenir l’hàbit de fumar pipa, i es preguntà si el problema que tenia davant seu era d’aquells que es resolien fumant dues o tres pipes. En La lliga dels pèl-rojos el detectiu trigava cinquanta minuts a fumar-se’n tres: era el temps que necessitava per rumiar sobre el cas que estava investigant. Així doncs, quan ho cregué oportú baixà de nou al despatx. S’assegurà que tots eren al menjador abans de dirigir-se a l’entresol. Va evitar les escales de servei perquè no volia trobar-se amb en Tonet anant a la cuina. Si algú la veia descendint per l’escalinata principal ja pensaria una excusa. La porta estava ajustada; l’absència de la catifa de llana era l’únic element que testimoniava la desgràcia que havia succeït en aquella cambra feia unes hores. L’Esteve començava a desdibuixar-se. A través dels vidres de les finestres del despatx es podia veure el carrer, tan proper i tan llunyà alhora. La Robina pensà que la vida a dins de l’edifici transcorria al seu ritme, aliena al que s’esdevenia a l’exterior, i notà com el silenci feridor li provocava una esgarrifança. Es fixà en el retrat a l’oli d’en Joan Güell Ferrer, progenitor del senyor Güell, que hi havia penjat damunt la llar de foc. La intimidava. Semblava que reprovés la seva presència i vigilés cadascun dels moviments que feia. Segurament era per això que caminava amb cura, com si altrament pogués malmetre algunes de les nombroses peces d’art que, escampades per tota la sala, feien companyia al canapè, a les butaques de brocat i als baguls d’estil renaixentista. Li vingué un pensament per a la pobra Paquita. Quina feinada mantenir tot allò net i polit! Va recordar la postura exacta que tenia el cos de l’Esteve quan el va trobar i va examinar els objectes que hi havia al voltant. No veié res estrany. Va témer que les similituds entre la mort del noi i la de l’entrenador de «Silver Blaze» fossin pura coincidència, fruit de la seva ment posseïda per una imaginació malaltissa. No podia ser; el nas li deia que n’hi passava alguna de ben grossa. Respirà fondo, tancà els ulls i es concentrà. En alguna ocasió impartia les classes d’anglès al despatx. La darrera fou dimarts passat; la Robina sabia que seria una lliçó molt poc profitosa, perquè la senyoreta Güell aquell dia estava més pendent dels seus capricis que d’escoltar-la. Evocà la disposició que cada objecte de l’habitació ocupava aleshores i comparà la imatge que li proporcionava la memòria amb el que havia contemplat en aquell moment. Tot estava en ordre, no hi faltava res. Un element, però, li resultà anòmal. De la robusta columna situada al mig de l’espai, la base de la qual feia les funcions de seient, ja no penjava l’acostumat trofeu de caça, sinó una peça de roba… Era un impermeable! En adonar-se’n, va deixar anar un petit crit d’emoció: en «Silver Blaze» trobaven l’impermeable de la víctima al costat del mort, penjat d’un arbust. El paral·lelisme era evident! L’agafà per examinar-lo. A dins les butxaques va trobar un grapat de palla. Què hi feia, allà? Això era el que pretenia comprovar a les cavallerisses quan en Corneli l’havia sorprès.

Un rau-rau a la panxa la tragué de les seves quimeres. Tenia gana i, asseguda en aquell banc diminut, s’havia quedat gelada. Desitjà una tassa de cafè ben calenta amb un tros de pa de pessic d’aquell tan bo que feia la senyora Marieta, però es reprimí el desig que ben segur que el seu rostre deixava traslluir de manera ostensible, perquè just aleshores en Corneli la va sotjar mentre se li acostava amb una rialla penjada dels llavis.

—Vet-ho aquí com li prova la flaire de femtes de cavall. Fa bona cara!

—Com? Seràs…!

La Robina s’aixecà del banc d’un bot. Quin home més desagradable! Com gosava ser tan impertinent? Volia sortir i oblidar-se de tot…, però en Corneli l’agafà del braç, la va atreure cap a ell i la mirà als ulls amb una intensitat que la colpí i la deixà sense capacitat de reaccionar.

—Disculpi’m, Robina. No voliva pas ofendre-la. Teniva una expressió a la cara molt divertida i m’ha eixit un comentari graciós per asserenar els ànims, però hai sigut molt maldestre. No se’n vagi. Expliqui’m què és vinguda a buscar a les cavallerisses.

Els ulls entendrits, el parlar acollidor i la força boscana que desprenia en Corneli van provocar que a la Robina li desapareguessin la gana, el fred i el sentiment desvergonyit de solitud que des de feia uns quants anys s’havia convertit en el seu company fidel de viatge; tot de cop, decidí confiar en ell i tingué la necessitat d’explicar-li-ho, i engegà a parlar com una deu massa temps retinguda.

—Crec que a l’Esteve no el va matar un lladre. Algú, seguint un joc macabre, ha imitat la mort que apareix en «Silver Blaze», un dels relats protagonitzats per Sherlock Holmes. Les ferides mortals i la postura del cos són idèntiques, i l’escenari del crim també l’ha recreat, col·locant un impermeable a la columna del despatx on sol haver-hi un trofeu de caça. En el text de Conan Doyle al costat del cadàver de l’entrenador John Straker hi havia, penjat d’un arbre, un impermeable. No ho trobes molt evident? Tantes coincidències no poden ser producte de la casualitat.

—Nem a pams. Està segura que la peça de roba no hi era abans de la mort del pobre Esteve? Potser no s’hi va fixar. I si és casualitat? No en fa un gra massa?

—N’estic convençuda! Dimarts vam fer classe al despatx amb la senyoreta Güell i a la columna hi havia penjat, com sempre, el trofeu. No és casualitat, l’assassí ha copiat l’escena del crim de «Silver Blaze».

—Entesos —respongué en Corneli—. Però què hi té a veure tot el que m’explica, amb les cavallerisses? —El jove l’escoltava atentament, amb tot el cos, però amb una espurna d’incredulitat en la mirada.

—A la butxaca de l’impermeable hi havia un grapadet de palla. He pensat que assenyalava el lloc on cercar més pistes. Per això, quan m’has enxampat, examinava la quadra buida, per si hi trobava res…

La Robina va mostrar a en Corneli el contingut de la butxaca. El jove la mirà atentament.

—Aguesta palla no la trobarà en ista quadra.

—Com?

—És la que posem a la quadra de la Bruna, l’euga més vella, la mare de l’Estela, per al seu llit. La tenim a la quadra del final, la que dona a la paret del carrer. Hi dormo jo quan passo la nit ací.

La Robina s’enrojolà tota. Havia estat més de mitja hora de quatre grapes buscant amb la lupa ves a saber què; s’havia esquinçat la faldilla, embrutat les sabates…, i no havia estat capaç de veure que allò que estava examinant no era com el grapat de la butxaca.

—No tracta amb cavalls, és normal que es confongui.

En Corneli semblava que li havia llegit els pensaments i que volia animar-la. Ella li ho agraí amb un somriure tímid. Del carrer els venia el so de la pluja rebotant contra les parets del palau i la cridòria d’una colla de criatures que xipollejaven felices, alienes al fred i al que s’esdevenia just a l’interior d’aquell edifici de conte de fades.

—Podem donar un cop d’ull a la quadra de l’euga més vella? —li demanà la Robina amb l’ànim renovat.

Ell va assentir i s’avançà a treure-hi la Bruna, a fi que tinguessin més llibertat de moviments. L’euga el seguí, confiada. Un cop lligada a una de les columnes de la vora, entraren al petit receptacle. La palla que feia de jaç de l’animal estava neta. En un rampell, la Robina hi va enterrar les mans i els seus dits toparen amb un objecte. L’estirà. Estava embolicat amb paper d’estrassa. L’obrí, estripant-lo, i a l’instant s’adonà del que era.

En Corneli, en veure-ho, guardà silenci. Ella tenia raó.

8

La Consol pujava les escales de servei en silenci, com una ombra eixuta. Eren les secundàries, més estretes i curtes, les que conduïen directament a la sala d’estar privada de la senyora Güell a través d’una porta, que, mig amagada al costat de la imponent llar de foc de marbre granat, facilitava el trànsit de les donzelles dels espais de treball a la zona on descansava la família.

En arribar-hi s’aturà un moment per agafar aire, mentre del feix de claus que penjaven de la cintura del seu vestit auster n’escollia l’adequada. Encara no s’havia refet de l’ensurt de trobar el cos del pobre Esteve; per això, un cop a dins la sala, els seus ulls diminuts buscaren, àvids, el plafó que decorava la llar de foc dedicat a santa Isabel d’Hongria, patrona de la senyora Güell. Era tan bonic que la Consol el mirava a pessics menuts, per por de no estar a l’altura de tan delicada contemplació. Li demanà protecció; la necessitarien. De seguida veié la Serafina. Somicava al racó més apartat de la sala.

—Encara no has encès el foc? Espavila, que les senyoretes estan a punt de pujar i han de trobar les estances càlides. I deixa de plorar, vols?

—Ho intento, senyora Consol, però no em trec el pobre Esteve del cap. Sap que la Paquita, en saber la notícia, ha caigut en basca i no revenia? Li hem fet olorar un paper d’estrassa cremat i la senyora Marieta li ha refrescat els polsos amb untures d’oli de menta. A les golfes tothom parla de la desgràcia i d’aquell udol espantós. Creuen que tota aquesta malastrugança prové de la casa del costat, la dels avemaries…

—Va, centra’t en la feina que has de fer. Trobarem a faltar l’Esteve, però la vida a palau continua. I pel que fa a la resta, deixa de dir ximpleries i encén el foc mentre vaig a la cambra de la senyoreta Maria Lluïsa.

Sense esperar resposta, la Consol girà cua i es disposà a sortir de la sala. Però la Serafina tenia raó. Ella també havia sentit l’udol. De nou. Feia temps que no passava. La mèdium també havia notat la seva presència, n’estava segura. Li vingué a la memòria el tràgic esdeveniment succeït l’octubre del 1888 i un calfred li recorregué l’espinada. Se senyà i resà un parenostre mentre travessava l’estança il·luminada per la llum desvalguda que provenia de la finestra que donava al carrer. Es coneixia el palau millor que la seva pròpia pell. I se l’estimava. Arribà al món quan els pares havien perdut l’esperança de tenir descendència, en una nit xafogosa d’estiu. Li posaren de nom Consol i es crià forta i obstinada. De ben joveneta l’enviaren a servir a ciutat, a la casa que els Güell tenien a la Rambla, i amb ells ho aprengué tot i esdevingué una majordoma discreta i fidel que s’havia acostumat a observar la vida a través dels ulls dels altres, a no demanar res… Aviat deixà de somiar. Quan es traslladaren a viure al palau li va costar acostumar-se al nou edifici, imponent i laberíntic, però ara ja se l’havia fet seu. El sentia bategar, controlava cada racó, cada moble, en coneixia tots els secrets. Tot d’una li vingué al cap l’Esteve. Ja feia temps que creia que no anava per bon camí, però no es mereixia acabar d’aquella manera. Quan la policia l’havia interrogat, ella no els havia explicat el que sabia. No volia perjudicar les senyoretes Güell, i per això havia callat. Com feia sempre. Observar, escoltar… i no badar boca.

Tornà a la realitat just abans d’arribar a l’estudi dormitori que la primogènita, la senyoreta Isabel, havia ocupat fins que abandonà el palau quan es casà. Ara la cambra pertanyia a la senyoreta Maria Lluïsa; era estreta, amb les bigues del sostre paral·leles a la façana. La ventilà, en va fer el llit i encengué la llar de foc situada a la paret mitgera. De seguida l’escalfor assuaví l’espai. Quan la senyoreta Güell acabés d’esmorzar pujaria a descansar i a refer-se del disgust de la nit passada, i ho havia de trobar tot a punt. La Consol es mirà al mirall situat damunt la llar de foc, lleugerament inclinat per facilitar el reflex de la figura sencera que s’hi emmirallava. Durant un segon es fixà en el fermall que sempre duia enfilat al coll, però de seguida n’apartà la vista amb angúnia; no reconeixia aquella dona arrugada i vella, de rostre esgrogueït, que la mirava amb els ulls ensorrats.

L’espai era curull de mobles i objectes diversos. Li agradava especialment l’original lligador arraconat al costat de la galeria, amb el mirall posat de gairell i recolzat damunt dos armariets cilíndrics situats verticalment als extrems, plens a vessar de perfums, raspalls i cintes que la Consol endreçà amb moviments ràpids. No podia perdre més temps, havia de preparar l’equipatge que les senyoretes s’endurien a primera hora de la tarda. Era una sort que la senyoreta Maria Oller, amiga de les germanes, les hagués convençut que marxessin a Comillas. Mentre esmorzaven la Consol vigilava el que s’esdevenia al menjador des de la galeria de servei, oculta rere la gelosia sobre el finestral. Aquella gent que havien convidat les senyoretes Güell no li agradava gens, però hi eren per acontentar la Robina… No podia abandonar el palau. I ara menys que mai.

Havia manat que li portessin els baguls de viatge, els de fusta de pi amb reforços de llautó lacats de color negre, amb la tapa bombada i nanses laterals, i hi desà la roba de les germanes, amb delicadesa; el joier amb les joies escaients, les bosses de mà i els barrets anirien en una altra maleta. Quan ho tingué tot ben desat, col·locà una bosseta de romaní a cada bagul per perfumar la roba.

Amb les Güell viatjarien la Serafina, per atendre-les durant el viatge, i l’Anton, el xofer. A Comillas els esperava un servei abundant i ben predisposat. Sospirà. Enyorava els anys en què el palau bullia d’activitat, amb el matrimoni, els fills i la dotzena i mitja de persones del servei, entre majordoms, criats, cuineres, donzelles, dides, mossos de quadra, cotxers i porters. Sempre hi havia vida a totes les estances i ella era jove. Ara, però, el temps lliscava amb ganseria, i quan a la tarda les senyoretes marxessin, la soledat ompliria de basarda els racons més pregons del palau.

9

Del pati situat al costat de la carbonera els arribava la poca llum d’aquell matí tristoi. El cel retronava, anunciant l’arribada d’una nova tempesta, i l’euga Bruna es movia neguitosa, lligada a la columna.

Dins la quadra, en Corneli, aliè al fred rabiüt, s’apropà a la Robina amb la curiositat enganxada als talons i es fixà en la revista, de dimensions discretes, que subjectava entre les mans. Ella, amb alguns flocs de cabells del monyo despentinat caient-li pel rostre, respirava agitadament. Havia perdut el posat rígid amb el qual s’acostumava a vestir i el seu cos, de contorns arrodonits, es movia amb una flexibilitat ondulant i agradívola que despertà en en Corneli un desig famolenc, durant molt de temps adormit. Hagué de fer esforços per fer-li cas:

—És l’exemplar de Literatura Sensacional del divendres 6 de novembre en què va sortir publicat el relat «Silver Blaze» en català. Tinc raó! A l’Esteve l’han assassinat imitant la mort d’en John Straker, l’entrenador del cavall que dona títol a la història. Ho veus? I l’assassí, per alguna raó, vol que ho sapiguem.

El jove la mirà als ulls i hi trobà una brillantor gèlida, una centella que denotava una mena de gaudi en el que estava experimentant. Llavors el desig va marxar i l’espai buit que havia deixat el va ocupar un cert rebuig irracional que va alimentar la ràbia amb què va pronunciar les paraules següents:

—L’Esteve eva un xiquet de carn i ossos, Robina, no un personatge literari d’ixes històries que llegeix… No ho ha oblidat, oi?

En Corneli tenia el rostre de la Robina a tocar, i li vingué l’olor d’aigua de colònia fresca barrejada amb un polsim de suor. Ella respongué al to feridor que havia emprat el cavallerís:

—Què insinues? Et penses que no em dol la seva mort? Déu meu, jo l’apreciava! Però el cert és que l’han assassinat i que qui ho ha fet està recreant la història de Holmes per algun motiu. No podem mantenir-nos-en al marge, ho hem d’esbrinar, no trobes? Ho devem a l’Esteve. Saps perfectament que si anem a la policia ens ignoraran, ja donen el cas per tancat i a mi em prenen per boja… Mira, si aquesta situació et ve gran, marxa i deixa’m continuar a mi sola. Ho entendré.

Ell trigà uns segons a digerir la vehemència de la dona que tenia davant. Com podia ser tan obstinada i petulant? Per un moment va estar a punt de deixar-la allà palplantada i oblidar-se del tema, però sabia que tenia raó, que fos el que fos el que estava passant no podia desentendre-se’n. Li ho devia, al seu amic. Per això restà quiet, observant-la.

La Robina obrí el fulletó que tenia a les mans i l’examinà amb molta cura per no perdre’s cap detall sospitós. Era com els de sempre, format per setze pàgines d’un paper de qualitat justa, amb una portada il·lustrada per Junceda que convidava a la lectura i amb un preu de deu cèntims. La traducció la signava en Salvador Vilaregut i res en ell destacava per anòmal. Era un més dels milers d’exemplars que en aquells moments estaven a la venda a tots els quioscos de la ciutat. En arribar al quadern central, ben enganxat al nervi, hi havia un tros de paper:

—Un moment! Què és això? —exclamà fent petits saltirons, moguda per una emoció càndida.

Durant un segon fugaç en Corneli es va perdre entre els plecs de la seva faldilla, arrapats amb golafreria a uns malucs prometedors, i hagué de mirar a una altra banda per enganyar el desig que novament, i malgrat tot, l’estalonava.

La Robina li mostrà el paper doblegat. Es van mirar, amb la respiració sacsejada i els cors propers. En Corneli acompanyà el moviment de les mans tremoloses d’ella desdoblegant-lo: hi havia dibuixats una sèrie de ninots distribuïts en un requadre, formant una mena de dansa estranya:

—Què volen dir aguestos ninots estrambòtics? —En Corneli parlava amb precaució, perquè sabia que qualsevol comentari que fes podria despertar en aquella dona tan especial una còlera encesa.

—Són importantíssims! —li respongué la Robina, enfervorida—. Es tracta d’un missatge xifrat que imita la codificació que Conan Doyle va utilitzar en el relat «The Adventure of the Dancing Men». Vindria a ser «Els ballarins», perquè ho entenguis. És una aventura de Sherlock Holmes que encara no ha estat traduïda al català, i això ens indica que el nostre assassí és un home expert en l’obra de Conan Doyle.

—I els màxims experts en Holmes de Barcelona han passat la nit a palau —la va interrompre el cavallerís, que començava a encomanar-se de l’entusiasme detectivesc de la seva acompanyant.

—Exacte! No sé com ho farem, però els haurem de tenir vigilats. Ara, però, el més urgent és desxifrar el missatge. Vine amb mi, serà un moment.

En Corneli tornà a deixar la Bruna a la seva quadra, ben abrigada i amb el menjar a l’abast, i obeí la Robina. La va seguir per la rampa que pujava a l’entresol, enfilaren per l’escala de servei fins a la planta on hi havia les habitacions de la família i, evitant la majordoma, que rondava per allà, es van dirigir a la cambra de la Robina. El jove, cohibit, ho contemplava tot amb ulls esbatanats. No havia estat mai en aquella zona del palau, i quedà meravellat per la seva bellesa.

—Li puc fer una pregunta, Robina? —pronuncià en veu baixa.

—Si no és impertinent, endavant.

—Voleva saber com és que dorm ací i no a les golfes, amb la resta del servici.

—Aquesta és una pregunta impertinent, Corneli —li digué la Robina, mirant-lo de fit a fit amb posat murri—. Si vols que et sigui sincera, no en tinc ni idea. Fou un suggeriment de la senyora Consol, i a les senyoretes Güell els va semblar bé. Així em tenien més a prop, que és el que vol la majordoma.

—Per què? —la va interrompre el jove.

—No ho sé. Però no me’n queixaré pas, no trobes?

La Robina li picà l’ullet just en el moment en què obria la porta de la seva cambra i el convidà a passar. Ell, avergonyit, no sabia com actuar.

—No et quedis plantat com un estaquirot i entra! No faré res indecent, no pateixis! —I esclatà en un riure encomanadís i lliure que alimentà encara més la tafaneria que el noi sentia envers ella.

Ell va entrar a l’habitació amb posat reverencial, amb la mateixa actitud amb què al poble penetrava a l’església de Santa Maria i contemplava, meravellat, les pintures antigues de la Mare de Déu. Observà que l’espai era reduït i estava desendreçat. Hi havia llibres per tot arreu, estris estranys i retalls de diari. Rebia l’escalfor de la llar de foc francesa de l’avantsala contigua. Sota la finestra hi havia entaforada una taula amb flors, i una cadira, en la qual s’assegué. Els colors eren alegres, i tot feia la seva olor.

Aliena a la incomoditat creixent d’en Corneli, la Robina es posà a remenar entre els llibres i els papers que descansaven en una prestatgeria vella, mentre cantussejava una melodia que fascinà el cavallerís i el transportà a les nits de la seva infantesa vora el foc, quan la seva àvia li explicava les llegendes de les encantaires que vivien vora el camí del port de Rus de Taüll, amagades a la cova de la Roca Carrera de Barruera o al barranc des Corts de Cóll.

—Aquí ho tinc! —va proferir la Robina, emocionada—. La primera vegada que vaig llegir «The Adventure of the Dancing Men» vaig anotar la correspondència que hi havia entre aquests ninots i l’abecedari…

De seguida va desxifrar la frase que amagaven aquells ballarins: «Hom ha de jugar les seves cartes tan bé com sàpiga».

10

El dia avançava lentament; les hores dropejaven, gansoneres, arrapades a les parets del palau. Les senyoretes Güell s’havien retirat a les seves cambres a descansar. Havien decidit, aconsellades per la majordoma, que la Robina no les acompanyaria a Comillas, per la qual cosa únicament necessitaven que els preparés una petita selecció de lectures en anglès (sobretot poesia) que es poguessin endur per al viatge.

Per això la Robina aprofità el temps lliure regalat: s’havia rentat amb parsimònia, i s’havia netejat cada pam de pell de les emocions viscudes, s’havia posat el vestit de llana burella i pentinat els cabells en un monyo més o menys decent. De tant en tant li venia a la memòria un gest, un comentari o una mirada d’en Corneli i una mena de recel felló li estrenyia l’estómac. Hi havia alguna cosa en ell que no comprenia i que la feia estar a la defensiva. Se sentia desprotegida, i no li agradava aquesta sensació. Es preguntava quina mena d’home era. Desprenia una força atàvica que amenaçava totes les seves creences racionals; era antiga, irreverent… i amagava un secret que li despertava una certa malfiança.

També aprofità aquell espai minúscul de llibertat per rellegir els casos de Sherlock Holmes, per tenir una mirada més fresca i atenta…, però en va. Una vegada i una altra la ment li marxava ben lluny d’aquella cambra, recordava l’Esteve mort, les pistes que havien trobat… i en Corneli, que hi feia acte de presència, de manera insistent. Malgrat totes les reticències, pors i suspicàcies que el jove li despertava, havia de reconèixer que compartir aquesta aventura amb ell estava resultant força estimulant.

Quan les senyoretes Güell ho tingueren tot a punt, amb l’ajut incondicional de l’Arístides, el servei es reuní a la planta baixa de l’edifici per acomiadar-se’n. La Robina observà furtivament l’antiquari. Desprenia una elegància subtil, poc pretensiosa. Amb la seva bonhomia acostumada, es preocupà per l’estat d’ànim de tots els criats, els explicà que ell, en absència de les senyoretes Güell, vindria periòdicament al palau per assegurar-se que tot anés bé, s’oferí a ajudar-los en allò que necessitessin i dedicà a la Robina una mirada encesa que a ella li pintà les galtes d’un roig intens. Es va maleir. Què li estava passant, amb els homes?

Les senyoretes Güell abandonaren el palau i la Robina va necessitar respirar aire fresc. S’abrigà bé i pujà al terrat, flanquejat per sis xemeneies fetes d’obra de ceràmica deixada a la vista i que ocupava tota la planta de l’edifici. Dividit en quatre nivells, estava envoltat per desenes de cobertes planes de les edificacions veïnes, amb badalots, colomars i xemeneies. El segon nivell l’utilitzaven les minyones per estendre la roba.

El capvespre cobria el cel de Barcelona amb un mantell de tonalitats ataronjades, espurnejades amb trossets d’un morat viu. Del carrer pujava el soroll d’un barri que no dormia mai. Havia deixat de ploure però el fred era intens.

Respirà assossec.

Continuen ab èxit grandiós, les representacions del famós dectective. Van perfeccionantse els actors y el públich, més nombrós cada dia, ne surt ben impresionat.

Revista De Tots Colors

Barcelona, 8 de maig de 1908

ACTE SEGON

Dimecres 18 de novembre de 1908

Gerió, en veure com Pirene fugia a la muntanya, per segar-li millor l’avantatge, incendià les frondoses boscúries i la deixà isolada. Jo els atraparé dins un bosc de pedra, forja i vidre.

És l’hora de fer-los tornar a palau.

11

Dimecres havia despertat marrit, i en Salvador Vilaregut passejava el seu nerviosisme pels carrers buits de Barcelona. No podia concentrar-se i a casa s’ofegava. La carta que havia trobat li havia despertat una curiositat ben viva, però, alhora, el to i el fet que fos anònima l’inquietaven, i no sabia què fer. Enfilà Rambla amunt, indiferent a la pluja que de nou començava a caure amb força. La respirà i se sentí una mica alleujat. Havia assistit a la reunió de dissabte organitzada per la senyoreta Güell a contracor, obligat per la insistència embafadora d’en Baxarias, l’editor en cap de la revista Literatura Sensacional. No se li havia perdut res entre aquella gent, i sabia que no compartien les mateixes idees sobre la literatura ni sobre la importància que tenia l’èxit de les aventures holmesianes de Conan Doyle en la culturització de la societat barcelonina. Ell veia la traducció com una via per acostar Catalunya a Europa i creia que el teatre era especialment idoni per popularitzar autors clàssics i contemporanis entre les classes més desfavorides. La gent sentia fascinació per Sherlock Holmes, i gràcies a això anava al teatre i llegia en català. Hi havia vida més enllà del Liceu.

La rambla dels Caputxins era deserta. El vent que pujava del mar movia les branques dels arbres i feia inútil l’ús del paraigua. Es cordà l’abric i s’ajustà bé el barret. Passà de llarg de la Librairie Française i al tram de la rambla de les Flors l’esclat de colors de les parades de les floristes contrastà amb el seu estat d’ànim. No es podia treure del cap la mort del mosso de quadra del palau (era tan jove!) ni la mirada amarada d’una profunda tristor d’en Tonet, el jove criat que els havia atès de manera sol·lícita després de la tragèdia, malgrat la pèrdua que acabava de patir. Els pobres no tenien dret a aturar-se ni per plorar la mort d’un ésser estimat, havia pensat, dolgut, mentre es bevia la xocolata desfeta d’una glopada. Era la primera vegada que visitava el palau Güell, i hagué de reconèixer que la bellesa senyorejava l’edifici. La façana, sòbria i gairebé sense decoració, funcionava com a contrapunt a l’ambient acolorit del carrer, i amagava tresors, com la sala de la tribuna on van celebrar la trobada. Tot estava disposat per festejar el gaudi del luxe desmesurat. Les dames anaven vestides amb robes delicades i l’escriptor Joan Oller fumava cigars d’aromes captivadores. A ell, el coneixia d’haver coincidit en la revista teatral De Tots Colors. També havia traduït algun text de Conan Doyle. Li cridà especialment l’atenció la professora d’anglès de les germanes Güell. Aliena a tot aquell món, li semblà una alenada d’aire fresc. I després vingué el toc excèntric amb la mèdium… Mentre intentaven comunicar-se amb els morts algú segà la vida del mosso, de manera que, tot d’una, l’ambient fascinant que s’havia viscut durant la nit esdevingué pura façana, com els escenaris de les obres teatrals que tant agradaven als barcelonins.

Accelerà el pas, volia arribar a casa. Començava a estar cansat. Girà per Portaferrissa i es dirigí al carrer de Petritxol, el seu carrer, el de la seva infantesa dolça, de llavis tacats de xocolata i juguesques amb els amics sota l’imponent rosetó de Santa Maria del Pi. Hi arribà xop, gelat i pensarós. Es canvià de roba i a la cuina minúscula es va preparar un cafè ben carregat. Vivia al pis fosc de sostres alts on havien nascut l’àvia, la mare i ell. Els mobles eren els mateixos i les parets atresoraven la memòria dels seus morts. Allà se sentia bé. El menjador havia passat a ser el seu despatx; ple de llibres i papers, era on traduïa. Des d’allà, quan feia bo, li arribaven els minsos rajos de sol que s’escolaven pels finestrals mig oberts del balcó, acompanyats de la remor suau de la gent que visitava la veïna Sala Parés.

Per desempallegar-se del mal humor es disposà a reprendre la feina i treballar una estona fins a l’hora de dinar. Havia d’enllestir la nova traducció de l’aventura de Sherlock Holmes que sortiria publicada divendres de la setmana vinent, però, damunt la taula, la carta semblava que era viva i el mirava desafiant. De bon matí havia recordat que havia dut uns quants exemplars de diversos números de Literatura Sensacional a la trobada al palau per repartir entre els assistents, però amb l’incident s’havia oblidat de fer-ho. Fou llavors, en treure’ls del maletí per desar-los de nou al calaix on tenia ben arxivada tota la col·lecció, que d’una de les revistes caigué un sobre de bona qualitat, que contenia una missiva escrita a màquina, anònima. En aquell moment reposava damunt la taula, desafiant. L’agafà i la tornà a llegir, una vegada més:

De la biblioteca d’en Narcís Oller, el seu fill, en Joan Oller, en posseeix uns volums exquisits amb unes traduccions franceses de les novel·les de Conan Doyle gairebé desconegudes. Si els vols veure, vine al palau Güell a les cinc de la tarda d’aquest dimecres i pregunta per la Robina.

12

Dimecres al migdia en Manel López seia en una de les taules atrotinades de l’estanc del carrer de la Boqueria regentat per «les estanqueres». Feia estona que es mantenia aliè al xivarri del local, un autèntic cau que tancava i obria quan a les mestresses els donava la gana i que era el punt de reunió diari d’escriptors, artistes i gent de la faràndula. En aquell moment, l’escenògraf era l’únic que no estava pendent de la puça que picava l’Elena Jordi, qui, enfilada al taulell, cantava mentre buscava l’animaló per tot el cos amb moviments murris.

La carta l’havia rebut a primera hora. La mestressa de la pensió on s’hostatjava la hi havia deixat al costat de l’acostumat esmorzar escadusser. Amb presses i sense ni tan sols mirar-la, se l’havia guardat a la butxaca de l’abric i s’havia dirigit al taller d’en Frederic Brunet. Havien d’enllestir l’escenografia d’El gos dels Baskerville i encara els quedava molt per fer. Durant les tres hores següents havia estat treballant en un dels telons de fons, el de l’erm, i s’havia oblidat de la missiva. Li agradava sentir-se envoltat de pots de ceràmica disposats segons un escalat de colors que anava del blanc, a l’esquerra, passant per ocres, grocs, taronges, vermells, carmins, verds i blaus fins al negre, a la dreta. Sempre que pintava l’assaltaven els records d’infantesa a prop del pare, a les golfes del pis del carrer del Consolat. Mentre l’home, amb mans àgils, construïa uns teatrins espectaculars, ell s’asseia a terra, al seu costat, i potinejava un tros de roba, esperançat de rebre una mirada aprovadora o una carícia tendra.

Havia treballat a bon ritme, concentrat. No fou fins que s’aturaren a descansar que va recordar la missiva, la va recuperar de la butxaca de l’abric i la va obrir. El paper era de qualitat i desprenia una olor dolça molt agradable. Una mà anònima hi havia escrit a màquina unes poques línies, concises i directes; sense floritures. Rebregà el paper, el guardà de nou a la butxaca i se’n va tornar cap a la feina, amb el color de les galtes perdut i els nervis rosegant-li la boca de l’estómac.

La resta del matí el passà com va poder i ara seia en aquella taula del racó de l’estanc on es feia més tertúlia que no pas s’hi despatxava tabac, amb la carta a les mans i el pensament farcit de remordiments. Havia fet una ximpleria i ara ho pagaria car. Frisava per saber qui li enviava el missatge i com l’havia descobert. Acceptar la invitació de les senyoretes Güell no havia estat una bona idea. A casa sempre deien que calia mantenir la distància amb la gent de diners, que si hi havia problemes rebien els més pobres, però ell no en va fer cas. Oblidà el patiment del pare quan ho va perdre tot per haver-se refiat d’un senyoret amb casa al passeig de Gràcia i querida al carrer del Regomir. Oblidà que per aquest motiu emmalaltí i es deixà morir, corsecat. Oblidà que la mare va marxar tres mesos més tard i els germans es quedaren sols, engolits pels deutes i colpits per un dolor profund.

Tot això ho havia oblidat quan va decidir acceptar la invitació de les Güell. Ara se’n penedia… Però com podria haver-s’hi negat? Hi havia anat en representació del mestre, i acompanyat de l’amic Salvador, amb qui feia anys que es coneixien perquè havien coincidit en algunes representacions del Teatre Principal.

A més, sempre que passava pel carrer Conde del Asalto li causava una profunda atracció la façana del palau Güell, aquella muralla inaccessible que amagava meravelles, amb les portes calades de ferro forjat protegides per unes serps que, enroscades en els muntants de ferro des del terra fins als timpans, alçaven el cap amb el musell allargat i la boca oberta en actitud amenaçadora. Li semblava tot tan ridícul, ara!

A la taula del costat, dos periodistes de la revista Papitu animaven l’Elena amb aplaudiments, xiulets i comentaris obscens, i per un moment en Manel tornà a la realitat i es deixà entabanar pel moviment incitador dels malucs de l’estanquera. El seu pensament, però, de seguida tornà a caure en l’abisme de la culpa.

Tan bon punt havien arribat a la sala de la tribuna s’havia adonat que li resultaria molt dur estar envoltat de tanta bellesa i saber que la podria tastar però no assaborir. Semblava l’escenari d’un dels contes de les mil i una nits: hi havia instruments musicals escampats per la sala, retrats, flors, estatuetes i unes poltrones magnífiques entapissades de domàs de seda. Damunt les tauletes auxiliars distribuïdes per tota la sala havien col·locat safates amb menjar, amb plats de porcellana fina i coberts de plata. Fou un impuls. Una necessitat apressant de posseir un d’aquells objectes. Per això, sense pensar-s’ho gaire, ho va fer. Agafà una de les culleretes de plata, la que tenia un voraviu amb filigrana, i l’amagà a la butxaca de la jaqueta.

Era la primera vegada que robava i resulta que algú ho havia vist. Fixà de nou la vista a la carta anònima i la tornà a llegir:

Sé el que vas fer. Et dono l’oportunitat de defensar-te. Vine al palau Güell a les cinc de la tarda d’aquest dimecres i pregunta per la Robina… Si no vens, entendré que no pots justificar el teu acte i, per tant, ho explicaré a la policia.

13

La Remei era voluptuosa com la nit de Sant Joan, amb uns ulls que posseïen la blavor de la mar embravida. El seu esguard, però, es marcia tancat en aquelles quatre parets, abocat a la costura d’uns teixits lluents, vaporosos i bonics que ella no podria vestir mai.

La humitat d’aquell matí de dimecres l’abaltia. Havia d’enllestir la vora dels vestits que la Margarida Xirgu duria en la representació d’El gos dels Baskerville i després planxar-los. Anava justa de temps i les mans, entumides, no li responien. Sempre amb presses! Es lamentà, amb l’amarguesa enganxada a la comissura dels llavis. Feia uns quants anys que treballava a la sastreria Malatesta, al pis principal del número 14, just davant del palau Güell. La regentaven les filles de la fundadora, la senyora Peregrina Malatesta, una dona forta i obstinada que amb el temps havia convertit el seu negoci en un dels principals proveïdors de vestuari per al Liceu i el Teatre Principal. També llogaven vestits per a Carnestoltes i festes diverses. A banda de comptar amb directors artístics de primer ordre com l’Oleguer Junyent, destacaven per la cura que tenien en les tasques de manteniment del vestuari; eren eficients a l’hora d’arranjar els vestits per adaptar-los a les mides dels actors i en tot moment controlaven la llista de les peces de roba que corresponien a cadascun dels personatges. També oferien garanties en la feina d’ajudar els actors durant la funció amb els canvis ràpids. En una ciutat com Barcelona, abocada al teatre, el cognom Malatesta havia esdevingut sinònim de seriositat i eficàcia.

Foren uns inicis difícils. Marxà de casa cansada de criar el fill que la mare havia tingut amb un segon marit (al pare l’oblidà aviat, era fàcil fer-ho), un home d’aparença afable i negocis tèrbols. Era una nit de tardor, quan els arbres començaven a mudar de colors i el cel s’enfosquia aviat. L’agafaren al pis de dalt de la sastreria com a minyona, però era espavilada i aprengué el que era necessari per baixar al taller i fer-s’hi un lloc. Ara ja li venia petit.

No es podia treure del cap el que havia succeït. La mort de l’Esteve també la rondava. L’havien enterrat en un taüt miserable, a la part més humil del Cementiri Nou. Hi havia assistit molt poca gent, i ella ho havia contemplat tot des de la distància, mig amagada rere un xiprer. No volia despertar les enraonies. En Corneli semblava afectat. En veure’l allà palplantat, vestit de diumenge i amb posat malenconiós, hagué de reprimir les ganes d’acostar-s’hi a abraçar-lo. El passat havia tornat i l’observava amb posat burleta.

Després de sortir del cementiri va fer una llarga passejada sense rumb per una ciutat que començava a recloure’s rere les portes. El fred l’ajudava a pensar. Tornà a la sastreria uns minuts abans de tancar al públic. Tenia la carta damunt la taula del racó que feia servir per embastar, la que donava a la finestra i tenia més llum. Era un sobre bonic, i en el paper de l’interior, gruixut, hi havia un missatge escrit a màquina, anònim. Se’l sabia de memòria:

Sé el que amagues. Si vols que calli, vine al palau Güell a les cinc de la tarda d’aquest dimecres i pregunta per la Robina. Si no vens, tothom ho sabrà. És el que vols?

14

El palau respirava un altre ritme quan les senyoretes Güell no hi eren. El temps s’alentia i, a desgrat de la majordoma, la senyora Consol, el servei tenia més temps lliure. En aquella ocasió, però, als pocs criats que hi romanien els hauria anat bé tenir una ocupació frenètica per no pensar en la mort de l’Esteve.

L’enterraren dimarts a la tarda. Hi assistí poca gent, una comitiva silenciosa que acompanyà el taüt de fusta barata fins a la part més humil del Cementiri Nou. Mentre el capellà recitava d’esma les oracions acostumades, la Paquita plorava i en Tonet la subjectava pel braç amb un gest consolatori. A prop d’ells hi havia en Corneli, amb el cos encarcarat i el cor encongit. La Robina ho contemplava tot des d’una certa distància, i de seguida s’adonà de la presència de la Remei Codina, que intentava passar desapercebuda, mig amagada rere un arbre. Aquest comportament despertà la curiositat de la professora d’anglès, per això de seguida agafà el quadern de la cartera atrotinada que sempre duia, plena de coses estranyes, i hi anotà amb lletra cuitosa: «Relació Esteve-Remei».

En el quadern també guardava el tros de paper amb la frase que havien descobert, entaforat dins l’exemplar de Literatura Sensacional, a les quadres del palau. No se la podia treure del cap. S’havia passat dilluns i bona part del matí de dimarts tancada a la seva cambra rellegint les històries de Conan Doyle. Li sonava molt, intuïa que era una de les nombroses reflexions que Holmes deixava anar entre cas i cas i que tant li agradaven. Algunes, les més brillants, les tenia anotades, però aquella no hi era. En Corneli la visitava sovint per portar-li alguna cosa per menjar i demanar-li si n’havia tret l’entrellat, de tot plegat. La seva presència la reconfortava i incomodava a parts iguals…

Dimecres havia arribat sense fer soroll, i de bon matí la Robina s’oferí a ajudar la Paquita a estendre la roba al terrat. Necessitava distreure’s del seu encaparrament, però fou en va. A primera hora de la tarda, després d’un dinar lleuger, agafà un dels seus mocadors més delicats, el guardà a la cartera i s’encaminà a la sastreria teatral Malatesta. Necessitava veure la Remei i fer-li unes preguntes. El cap li bullia d’excitació i havia de fer esforços per temperar els nervis. Com s’ho feia Holmes per mantenir la calma?, es preguntà mentre sortia del palau i creuava el carrer. La noia de l’entrada, una jove desperta, la va atendre ràpidament:

—Un moment, ara l’aviso. És a la sala de planxar.

Mentre s’endinsava a la part oculta del local, la Robina aprofità per escodrinyar el seu voltant, alhora que assajava mentalment l’excusa que s’havia inventat com a pretext per anar a parlar amb la Remei. El taulell per atendre els clients era allargat i prim, i separava l’espai en dues parts ben diferenciades, una pública, senzilla i acollidora, i una altra privada, que s’intuïa atapeïda de robes de tots els colors i de merceries de textures diverses. A mà esquerra, una escala conduïa a un pis superior, d’on li arribaven veus atrafegades.

—Robina? Què fa aquí? No ens havíem de…? Encara no és l’hora.

—Què vol dir? —la va interrompre la professora.

La Remei la mirava amb els ulls de mar i el rostre tens. Era evident que la seva presència l’havia sorprès.

—Res, res… Necessita alguna cosa? —li digué la jove, amb la veu tremolenca.

—Disculpi que la molesti —li respongué la Robina mentre remenava dins la cartera—. Hem trobat aquest mocador a la sala del palau on vam fer la trobada dissabte i hem pensat que devia ser seu. Fa dies que el duc a sobre… De fet, l’hi podria haver donat ahir al cementiri, però no hi vaig pensar, estàvem tots tan tristos! No era el moment, oi? No sabia que coneixia l’Esteve…

—I no el coneixia —va saltar la Remei—. Bé, de vista sí, com la majoria del servei de palau. Era al cementiri per casualitat. Hi vaig anar a visitar la tomba de la meva mare i, en veure arribar la comitiva de l’enterrament de l’Esteve, m’hi vaig apropar un moment per deferència, res més. I aquest mocador no és meu.

—Entesos… No és seu? Vaja! Anava errada! No la destorbo més, que deu tenir molta feina. Moltes gràcies per la seva amabilitat!

—Per servir-la. Passi-ho bé.

La Robina va guardar el mocador de nou a la cartera, somrigué amb fingida candor i marxà de la sastreria. Al carrer el traüll de gent la va atabalar. Consultà l’hora i decidí que necessitava prendre alguna cosa abans de tornar a la quietud letàrgica del palau. Enfilà Rambla amunt i, en arribar a la plaça de Catalunya, de seguida es deixà seduir per l’elegant façana de la Maison Dorée, un local sumptuós de tres plantes amb bar, restaurant i menjadors espaiosos d’usos diversos. Era el lloc de trobada dels amants dels costums francesos i a la Robina li agradava perquè a les tardes hi havia un servei anomenat five o’clock tea, que per nou rals oferia una tassa de te acompanyada de llet, mantega, mel, torrades i dolços. La seva economia no es podia permetre un dispendi d’aquesta mena, però de tant en tant es donava el capritx. I avui ho necessitava.

La Robina s’assegué a l’àmplia terrassa exterior, condicionada per poder utilitzar-se fins i tot a l’hivern. Demanà el te i va treure el quadern de la cartera per apuntar les sensacions que li havia provocat la conversa amb la Remei. El cambrer de seguida va venir amb la safata carregada de delicadeses, les hi va col·locar damunt la taula i marxà. Ella agafà la tassa de porcellana amb totes dues mans i tancà els ulls. L’aroma de la beguda li portà el record de les tardes viscudes amb la família, tots entorn de la taula rodona del menjador, assaborint els gestos de la mare mentre servia el te i les pastes que ella mateixa havia fet. El pare se la mirava amb devoció i li deia «ara sembles una dona ben normal!». La mare li responia «calla, ximplet!», i tots dos reien, feliços de compartir un món que els fills desconeixien. Era un moment gairebé sagrat, i la Robina l’enyorava cada dia una mica més.

S’esforçà a esvair la melangia analitzant el que havia passat amb la modista. Feia cara de no haver dormit bé, alguna cosa l’amoïnava i s’havia sorprès en veure-la allà. Era evident que la noia mentia: la tibantor dels seus gestos i la mirada esquiva n’eren indicis clars. Havia de comprovar si era cert que dimarts havia anat al cementiri a visitar la tomba de la seva mare i esbrinar per què no volia reconèixer que amb l’Esteve l’unia una amistat… I si ella era la cita que tenia el seu amic la nit que el van matar? Ho apuntà en el quadern amb majúscules. Anotà també que de la butxaca dreta del vestit li sobresortia un sobre força arrugat. Aquella carta tenia alguna cosa a veure amb el posat consirós de la Remei, amb la seva actitud? S’acabà el te i es cruspí la darrera torrada. Guardà el quadern dins la cartera, s’abrigà bé amb la bufanda de llana, es va aixecar i marxà. Havia de tornar al palau abans no comencés a ploure.

Hi va arribar una mica abans de les sis. En veure-la entrar a l’edifici, en Josep va sortir de la garita i s’hi va atansar:

—Senyoreta, li han deixat aquesta carta. I fa estona que l’esperen. La senyora Consol els ha fet passar a la sala de visites.

Tot d’una, la Robina deixà d’escoltar el que li deia el porter i es fixà en el sobre que acabava de rebre. Li va semblar que la qualitat era la mateixa del que duia la Remei a la butxaca… i que el paper doblegat de la frase! Va treure’l del quadern i ho comprovà. Eren idèntics. Com no havia relacionat el paper amb la carta de la Remei? Sherlock Holmes no hauria comès mai un error d’aquesta mena. Es lamentà proferint en veu baixa un dels seus acostumats «rediantre!».

—Com diu, Robina?

—Res, res, Josep, coses meves.

—Si no em necessita per a res més, torno a la garita.

—Faci, faci. Gràcies per tot.

El porter desaparegué i es quedà sola. La carta li coïa a les mans. Abans de pujar a la sala de visites per esbrinar qui l’estava esperant, s’assegué al baixador dels carruatges, els quatre graons ubicats a la porta que hi havia més a prop de la Rambla, obrí el sobre i llegí.

15

En Corneli veié la Robina asseguda en un racó de la terrassa de la Maison Dorée. Subjectava una tassa delicada amb les dues mans i tenia els ulls tancats. El seu rostre, pigat, vessava una tristor encomanadissa. Per un moment li vingueren ganes d’apropar-s’hi i saludar-la, però va passar de llarg. Aquella dona tenia la capacitat d’observar-li l’ànima, i no volia haver-li de donar explicacions sobre què hi feia, allà, i on anava. Avui, no.

Encara no sabien què volia dir la frase dels ninotets. La Robina estava convençuda que es tractava d’un comentari tret d’una de les històries protagonitzades per Sherlock Holmes, la qual cosa lligaria amb la seva teoria, segons la qual a l’Esteve l’havien matat imitant el cas de «Silver Blaze». Els motius que l’assassí havia tingut per fer-ho també alimentaven la delerosa imaginació de la professora i, de retruc, la seva. Era evident que Sherlock Holmes havia enamorat Barcelona, la premsa es feia ressò gairebé cada dia de l’èxit assolit per les obres teatrals basades en els textos de Conan Doyle, així com d’altres protagonitzades per còpies més o menys reeixides. Sense anar gaire lluny, l’octubre passat, en Josep Asmarats havia publicat la primera de les seves «detectivades» en la revista L’Esquella de la Torratxa, en vers i amb un to humorístic que feia les delícies dels lectors. Holmes era conegudíssim, i qualsevol boig el podria estar imitant… Però, per què havia triat el palau, havia assassinat l’Esteve i ara interactuava amb la Robina?

La professora havia passat el dilluns tancada a la seva cambra, rellegint els textos de Conan Doyle, mirant d’identificar la frase enigmàtica. Ell, de tant en tant, l’anava a veure, amb quelcom per menjar i beure, per saber com estava i preguntar-li si hi havia descobert res. Eren petites estones compartides que esgarrapaven a la solitud més adusta. Ho havia de reconèixer: en moments com aquells, quan no el treia de polleguera, la Robina li despertava una certa manefleria. No sabia si ara li convenia aquella mena de distracció. Havia vingut a Barcelona amb un objectiu molt clar i no podia perdre el temps.

Va travessar la plaça de Catalunya amb pas ferm, ara revestida d’una certa tranquil·litat, però fins feia poc dominada pel desori d’anar i venir d’atraccions i barraques ambulants, que, per saciar les passions més baixes dels barcelonins, exhibien gegants, pigmeus, dones barbudes i persones amb malformacions. Acompanyaven aquestes barraques alguns espectacles circenses de poca qualitat i una profusió de xarlatans que venien elixirs miraculosos. Ara, tots aquells espectacles s’havien desplaçat al Paral·lel. A en Corneli li feia angúnia aquella manifestació pública de la misèria humana més descarnada.

Perdut en tots aquells pensaments, sense adonar-se’n, es plantà davant la Casa Girona, un edifici sumptuós on hi havia gravada la frase «L’home fa la casa; la casa fa l’home», i acollia a la primera planta el Círculo Ecuestre, un club privat creat el 1856 per un grup d’aficionats a l’hípica. Hi entrà i es dirigí a la tercera planta, on l’havien citat. En Joan Tomàs, cronista expert en els circs de Barcelona, li va obrir de seguida i el conduí per un passadís llarg fins a un menjador amb un finestral des d’on es contemplava tota la plaça de Catalunya. El pis era mig buit, amb tot de caixes escampades arreu.

—Disculpi el desgavell, Corneli, però m’hi acabo d’instal·lar. Encara estic buidant coses de l’antic propietari. Li ve de gust un cafè?

—No passa res. Sí, gràcies.

L’home, baixet i prim, tornà de seguida de la cuina amb una safata amb dues tasses de cafè i unes poques galetes escadusseres, col·locades amb poca gràcia en un plat escantonat. En Corneli de seguida pensà en la cara que faria la senyora Consol en veure aquell plat, i hagué de reprimir el somriure.

—L’he citat aquí perquè, si volia discreció, era la millor manera d’evitar que algú ens veiés —digué en Joan Tomàs mentre s’asseia davant d’en Corneli—. Crec que tinc una pista que ens pot donar bons resultats. De moment preferiria no dir-li res fins que no ho tingui tot més clar, però necessito ensenyar-li una cosa.

En Corneli va deixar la tassa damunt la safata i es tensà. Feia massa temps que esperava sentir aquella frase. Va mirar en Joan Tomàs i l’animà a continuar. El cronista l’obeí.

—Aquesta mena de penjoll, li resulta familiar?

En Corneli el reconegué de seguida. Era l’amulet d’arrel de mandràgora que l’amic sempre duia penjat al coll. Alguna cosa li havia passat, si s’havia desprès d’allò que el lligava al seu estimat bosc.

—Isto és seu. D’on l’ha tret?

—Tot al seu temps, amic Corneli. Confiï en mi. M’acaba de corroborar que vaig per bon camí. Ara li demano que marxi al palau i em deixi fer la meva feina.

El cavallerís l’obeí i marxà, d’esma. No podia pensar amb claredat, se sentia impotent. Creuà la plaça de Catalunya rabent, impulsat per una fellonia que li naixia de les entranyes i li alimentava els moviments. Si caminava ràpid, pensava, potser deixaria enrere aquella maleïda dissort.

Va arribar al palau panteixant i amb les mans congelades pel fred. Necessitava baixar al soterrani i raspallar la Bruna, el contacte amb l’euga era l’única cosa que l’ajudaria a tranquil·litzar-se. Però aleshores, en entrar al palau, la va tornar a veure. La Robina, asseguda al baixador dels carruatges, amb el monyo mig desfet i la mirada concentrada en la lectura d’una carta.

16

Los estragos del Barrio Chino. En forma real y para educación del pueblo. Personas impresionables, absténganse de entrar.

Aquesta advertència gravada al cartell de fusta de l’entrada d’una de les barraques de fira, al Paral·lel, seduïa els barcelonins. Amb esperit divulgador, i alliçonant el públic sobre quines eren les conseqüències del vici, la prostitució, l’alcohol i les drogues, s’hi exhibien fetus humans autèntics i figures de cera nues obertes en canal per mostrar l’interior del cos humà, amb mostres esgarrifoses de genitals deformats per malalties venèries que despertaven la morbositat de la gent.

El fred viu d’aquella tarda de dimecres, amb el cel curull de núvols que amenaçaven tempesta, no va impedir que al voltant de la barraca es formés l’acostumada cua de gent que volia entrar-hi. L’Arístides, amb la seguretat habitual, els ignorà i travessà la porta, indiferent a les protestes enceses que havia provocat.

—Benvolgut amic! Quina grata sorpresa! Passi, passi. Anem a la cambra del fons, que ja tinc a punt el que li devia.

En Francesc Roca, mag i empresari artístic que gestionava tota mena d’espectacles de màgia, museus de cera i autòmats, somreia al nouvingut sota un llarg bigoti enroscat, negre i ben llustrós. Tots dos s’encaminaren al final de la sala, un espai poc il·luminat per crear l’ambientació de misteri desitjada.

—Un moment, que li aparto aquesta pila de papers i podrà seure. Pensava acostar-me demà a la seva botiga… —li digué, amb un to de veu musical, mentre llançava a terra, de qualsevol manera, la munió de paperassa que fins aleshores reposava damunt una cadira que havia tingut èpoques millors. El malendreç i la brutícia eren alarmants, i a l’Arístides, home enamorat de la pulcritud, li començà a picar tot el cos.

—He vingut aprofitant cinc minuts que tenia lliures, però de seguida haig d’anar-me’n, que m’esperen al palau Güell. Si li va millor pagar-me demà a la botiga, disposi.

—I ara! Tenia els diners guardats. D’aquesta manera m’estalvio un viatge.

Del calaix de la dreta de la taula l’empresari va treure un sobre amb diners, llantiós, ple de taques d’oli. L’Arístides l’agafà amb les puntes dels dits.

—Li ha anat bé el gerro japonès? Era el més gran que tenia —li preguntà l’antiquari, per dissimular el seu creixent enfarfec.

—Molt! Encara hem de treballar més el truc de màgia, anem amb retard, però quan ho tinguem tot ben lligat sorprendrà el públic —li respongué en Francesc, cofoi—. Per cert… d’allò altre que vam parlar, tot tira endavant, oi?

—Sí. Tal com havíem quedat. Ara, si em disculpa, el deixo.

L’antiquari s’acomiadà d’en Francesc i sortí al carrer. Respirà la gelor de l’aire amb cobdícia. En Roca era un dels clients que el pare no hauria tingut mai. Li demanava objectes de tota mena per als seus espectacles, però no els volia massa valuosos i en l’elecció l’element artístic o històric tenia molt poc pes, com si regentés una simple botiga de mobles. A l’Arístides, en realitat, tant li feia, mentre pagués. Ell mantenia el negoci familiar per comoditat, hauria preferit dedicar-se a la seva autèntica passió, però el destí li ho havia negat i ara s’havia de conformar amb allò.

Una frustració amarga com la fel s’apoderà d’ell. Per sort, aviat albirà la façana del palau Güell, i la bellesa de les seves línies sòbries el redimí dels pensaments nefastos que l’havien estat festejant durant el curt trajecte. En Josep li obrí la porta, amatent:

—Bona tarda, senyor Pous, permeti’m que li agafi l’abric i el barret. Vol que digui a la cuinera que li prepari alguna beguda calenta? El senyor Bontemps, l’afinador, ja és aquí i ha començat a revisar l’orgue. També voldria dir-li que han arribat…

—Un tassa de cafè em vindrà bé, moltes gràcies, Josep. Diràs a les minyones que me la portin al saló central? —el tallà l’Arístides. No li venia de gust escoltar les xafarderies d’aquell vell tafaner. Per això enfilà escales amunt deixant-lo amb la paraula a la boca.

Tot el palau girava a l’entorn d’aquell saló, una mena de pati d’inspiració andalusina, l’element central a partir del qual fluïen la major part de les dependències de les tres plantes superiors. Fou dissenyat per Gaudí com a espai musical i lloc de celebració d’actes socials i culturals.

Els murs de pedra cristal·lina vermella de la pedrera del Garraf custodiaven un espai il·luminat per llums de peu de metall on es distribuïen, en aparent desori, un sofà de tres places entapissat de brocatell antic de flors —situat a l’inici de l’escala que menava a la tribuna de músics i als dormitoris de la família—, diverses butaques curvilínies de caoba amb aplicacions de pa d’or, cadires de braços, una arquimesa i vetlladors de fusta o metàl·lics.

Adossat a la paret frontal lluïa el sofà escó de seient de pedra grisa, amb encoixinat floral, i a la banda dreta, al costat de la pintura a l’oli que representava santa Isabel, reina d’Hongria, donant la seva corona a un pobre, hi havia les dues grans portes daurades que amagaven l’altar, ricament decorat i elevat sobre una tarima d’escassa profunditat. En obrir-les, la sala esdevenia una capella imponent coronada per una cúpula que queia talment com si es tractés d’un mocador agafat per les puntes i bufat pel mig. L’orgue, enganxat a l’altar, el va construir el prestigiós orguener Aquilino Amezua, i rebia totes les atencions que es mereixia.

La Paquita havia deixat el braser encès i l’havia col·locat a prop del senyor Bontemps, qui ja feia una bona estona que treballava, concentrat, en l’instrument musical.

—Arriba just a temps, senyor Pous —va exclamar l’afinador—. Acabo de repassar el pedaler i ja ho tindríem llest, això.

—Disculpi el retard, m’he entretingut en la visita anterior i no he calculat bé el temps. Tot correcte, doncs?

—Tot al seu lloc. Aquest orgue és una autèntica meravella.

—Molt bones notícies! Escriuré a les germanes i els ho comentaré. Però faci, faci, que no el vull destorbar.

L’Arístides s’assegué en una de les cadires properes, al costat del braser, i es disposà a esperar que el senyor Bontemps enllestís la feina. De seguida arribà la Consol, amb una safata de plata i cara de preocupació. Fou llavors quan l’antiquari en fou conscient. De la sala de visites propera li arribaven unes veus. No estaven sols.

—Què són aquestes veus, senyora Consol?

—Per això he vingut jo a portar-li el cafè, senyor. Per avisar-lo.

—Avisar-me de què?

—De la visita de la gent del teatre que va venir l’altre dia.

—I què volen, si es pot saber?

—No ho sé, senyor. Tots han preguntat per la Robina.

17

Al saló central l’orgue havia emmudit i havia deixat orfe l’espai sonor veí, que aviat ocuparen unes veus confoses i estridents. A en Corneli, però, no l’afectà la cridòria; observava la sala de visites amb ulls delerosos, amb les parets entapissades de damasquí groc i una munió de tauletes i cadires ostentoses col·locades en els racons més estratègics. «Quanta bellesa!», va pensar, mentre intentava concentrar-se en la conversa que la Robina mantenia amb el grup reduït de convidats de l’acte de dissabte passat. En arribar al palau l’havia trobada asseguda a l’entrada, clarament confosa, i per això havia cedit a acompanyar-la fins allà. Quan el mirava amb ulls suplicants no podia negar-li res, a aquella dona. Ara la tenia tan a prop que podia veure com la respiració agitada li movia el pit amb una cadència fetillera:

—Ho lamento, però no sé què fan aquí. Jo no hi tinc res a veure… —es disculpava la professora en aquell moment.

—Com que no? —exclamà en Pere Olivella—. Soc aquí perquè, d’acord amb la carta que he rebut, vostè m’havia de lliurar un sobre amb una donació generosa que les senyoretes Güell volien fer a l’editorial, i d’aquesta manera garantir la bona salut de Literatura Sensacional…

—A la carta que jo he rebut —el va interrompre l’Enric Giménez— també se’m prometia una generosa quantitat de diners per finançar un projecte teatral nou que jo dirigiria. És mentida? Si en volien fer burla, ho trobo de molt mal gust, tots tenim feina i…

—Això, això! No som senyorets, però el nostre temps també és valuós, i no ens mereixem que ens aixequin la camisa d’aquesta manera! —es queixà amb amargor la Remei, sense atrevir-se a mirar directament la Robina a la cara. S’havien vist a la sastreria feia una estona i havia estat incapaç de comentar-li’n res.

En Salvador Vilaregut i en Manel López s’afegiren a les protestes; envoltaven la Robina i parlaven tots alhora, indiferents als intents de la dona per posar ordre. La polidesa de comportament que havien mostrat durant la vetllada de dissabte passat havia marxat per la porta i ara semblaven criatures en un pati d’escola. Per això en Corneli decidí actuar:

—Fiiiuuuuuuuuutttttt!

El xiulet que proferí silencià les queixes i calmà els ànims. Fou aleshores quan l’Arístides va aparèixer, amb la mirada severa. La Consol havia acompanyat l’afinador a la sortida:

—Algú em pot dir què està passant aquí? Robina?

—No ho sé, senyor Pous. És el que intento explicar. Es veu que tots han rebut una carta en la qual, per motius diversos, algú els emplaçava a venir a palau i preguntar per mi… Però jo no en sé res, de tot aquest assumpte.

—Vaja… Amic Oller, tu també l’has rebuda? —L’antiquari avançà unes passes fins a l’home que, situat una mica allunyat de la resta, contemplava l’escena en un silenci circumspecte.

—No. A mi m’han trucat de part teva per demanar-me si podia venir a palau per ajudar-te amb l’afinador de l’orgue i, de passada, informar-te si tenia notícies de ma germana des de Comillas.

—No entenc res… —Amb un moviment subtil l’Arístides tornà a situar-se a prop la professora, i l’observava amb ulls inquisitius—. Està segura, Robina, que no té cap sospita de qui hi ha rere de les cartes i per què ha volgut implicar-la en tot aquest assumpte tan rocambolesc?

—Ja li he dit que no ho sé. A més —va continuar la professora, ara amb veu més ferma—, fa poc que he tornat al palau de fer uns encàrrecs i en arribar jo també n’havia rebuda una. És força trasbalsadora.

L’antiquari li agafà el sobre de la mà, l’obrí i en llegí el contingut en veu alta:

La veritat ens farà lliures, i tu ets la que t’hi has apropat més. Per això t’he escollit. Has de posar ordre i t’han d’escoltar i obeir. Entre ells hi ha l’assassí de l’Esteve… i la propera víctima. Heu d’esbrinar qui és qui, i ho heu de fer posant a prova els coneixements que teniu sobre Sherlock Holmes. La febre detectivesca que ha seduït tants barcelonins ara és amb vosaltres. Teniu fins dissabte i no podeu sortir de palau. Si aviseu la policia, morireu. Si algú decideix fugir abans d’hora, morirà. Ves-hi, t’estan esperant.

En sentir el que acabava de llegir l’Arístides, el grup restà en silenci, sense reaccionar. Se separaren de manera involuntària i s’observaren els uns als altres. Quina mena de joc macabre era aquell? D’improvís, en Pere Olivella va esclatar en un riure histriònic:

—I faran cas d’aquesta ximpleria? S’han begut l’enteniment? Jo no penso quedar-me aquí ni un minut més!

I abandonà la sala de visites, amb quatre gambades creuà la sala dels passos perduts i baixà per l’escalinata encatifada en direcció a la sortida.

—Senyor Olivella, no es precipiti! —li va cridar la Robina mentre el seguia, acompanyada d’en Corneli i l’Arístides—. Hi ha hagut un mort i crec que no ens podem prendre a la lleugera el missatge de la carta. Esperi!

Però fou en va.

L’ajudant d’editor va agafar l’abric, se’l va posar, i just en el moment en què es disposava a sortir per la porta, hi va entrar la signora Armida della Ardola, amb el rostre desencaixat i balbucejant paraules inconnexes:

—La mort torna al palau. Tutto è buio!

Aleshores, davant la mèdium, en Pere caigué rodó a terra.

Al jardí de les Hespèrides, el drac Ladó, el dels cent caps que mai no dormia, custodiava l’arbre de la vida, prenyat de pomes daurades que atorgaven la immortalitat. Hèrcules matà el drac i n’agafà una. Ell podia fer-ho, era un semideu.

Al Paradís, de tots els arbres del jardí, en podien menjar, però les pomes de l’arbre del coneixement del bé i el mal les tenien prohibides, «perquè si un dia en menges, estigues segur que moriràs».

La desobediència mata. L’Olivella ha volgut ser lliure, sortir de la representació sense el meu permís. Ara és mort. Ell era un simple mortal.

M’importa ben poc la llibertat. I la veritat encara menys. Tots som presoners de les mentides del nostre passat.

18

Del carrer els arribava el soroll de la vida que transcorria mansueta; la crida monòtona dels venedors de tabac es combinava amb les notes perdudes del cuplet que assajaven a l’Acadèmia Artística de Juan Ribé & Copérnico Oliver. A dins del palau, en canvi, el temps s’havia aturat.

L’Arístides fou el primer a reaccionar; s’apropà al cos d’en Pere Olivella i l’observà amb deteniment; el coll presentava una rigidesa extrema i el rostre havia quedat desfigurat pel dolor:

—És com si hagués tingut un infart o un atac de feridura —digué.

Els convidats forçosos encerclaven el mort, i una mica més allunyats, els pocs membres del servei que encara romanien al palau s’arraulien, aterrits, en un racó. En sentir el rebombori tots havien acudit a l’entrada, i ara no se sabien avenir de l’escena que estaven contemplant, amb el cos sense vida a terra i la mèdium xiuxiuejant un seguit de frases estranyes, a mode de malefici.

—És el mal que li ha rubato l’ànima! Ho he vist a les cartes i he vingut de seguida a avisar-los. No ho noten? Moriremo tutti!

La signora Armida cridà, embogida. Es bellugava amb moviments espasmòdics i fitava al voltant amb mirada espantada. El cel, com si en fos conscient, tot d’una s’enfosquí. Va començar a caure una pluja intensa acompanyada d’un vent que udolava abrivadament.

—Calmi’s, senyora Armida —va intervenir l’Arístides—, està espantant tothom. La mort del senyor Olivella ha estat una desgràcia, però totalment fortuïta…

—Crec que l’han enverinat —el va interrompre la Robina. S’havia apropat al cadàver i n’examinava el rostre desencaixat, amb la boca oberta, en un intent desesperat per engolir l’oxigen. Al voltant dels llavis exhausts la pell estava tenyida d’un lleuger to blavós—. L’asfíxia i aquesta tonalitat blavosa de la pell són efectes de certs verins; ho vaig llegir en el Manual médico-legal de venenos, de Montmahou.

—Ara em surt amb llibres, Robina? És impossible que l’hagin enverinat! —va objectar l’Arístides—. Estàvem tots junts a la sala de visites i l’hem seguit fins a l’entrada. Com pensa que algú de nosaltres ho hagi pogut fer?

—De moment no puc respondre a la qüestió que planteja… —reconegué la Robina.

—Aleshores el missatge de la carta és una amenaça real. L’han assassinat perquè ha intentat abandonar el palau… —En Joan Oller va prendre la paraula i va verbalitzar el que pensaven la majoria dels convidats. Intentava mantenir-se serè, però la tremolor de la veu delatava el seu estat d’ànim. El palau havia esdevingut una ratera de la qual no podien escapar. Estaven aïllats i la por senyorejava els ànims de tothom.

—Tu també, Joan? —es lamentà l’antiquari—. Com havia de saber el suposat assassí que l’editor decidiria anar-se’n? Ho podríem haver fet qualsevol de nosaltres! A més, ara no és el moment de pensar en això. El cadàver no es pot quedar aquí. Proposo que en Corneli i en Tonet el cobreixin amb una manta i el traslladin a la carbonera de les cavallerisses. Com que està al costat del pati proper a la rampa és un espai fresc i així el cos es conservarà millor. Senyora Consol, necessitarem una manta gruixuda i vella que no es faci servir.

—Ara mateix la vaig a buscar, senyor.

La majordoma es perdé dins la porta que conduïa a l’escala de servei. Caminava sense fer soroll, com una taca negra gairebé imperceptible.

—Malauradament aquí ja no fem res —sentencià, pragmàtic, l’Arístides—. Mentre en Corneli i en Tonet traslladen el cos, nosaltres hauríem de revisar el palau per assegurar-nos que tot està en ordre. He pensat que tu vinguis amb mi, Joan, i els senyors Manel i Salvador vagin junts. Vostè, Enric, podria acompanyar les dones a la sala de la tribuna? Que el servei encengui el braser a prop del banc de la balconada. L’escalfor ajudarà la signora Armida a refer-se. Senyora Marieta, vostè i la Paquita preparin infusions i alguna cosa per menjar. En Josep les acompanyarà per la seva seguretat. Més tard ja mirarem què fem amb el missatge de la carta.

Tothom hi estigué d’acord. Necessitaven algú que pensés per ells. Al cap d’uns minuts la Consol va tornar carregada amb una flassada burella que de seguida va cobrir el cos sense vida de l’ajudant d’editor. Els homes es repartiren per tot el palau, la senyora Marieta, la Consol i la Paquita, acompanyades d’en Josep, s’afanyaren a pujar a les golfes —la feina els aniria bé per expulsar-se la por del damunt—, i l’Enric es disposà a acompanyar les dones a la sala central.

—No ve amb nosaltres, senyoreta Robina? —li va preguntar l’actor amb la veu encara afectada per l’emoció viscuda.

—Vagin passant, senyor Giménez. Vindré de seguida.

—N’està segura? No sé si és gaire prudent que es quedi sola…

—No pateixi, seran uns minuts. A més, no estic sola. En Corneli i en Tonet són aquí.

L’home obeí i abandonà l’entrada amb pas alleugerit, acompanyat de la Remei i la signora Armida. Fou aleshores quan la Robina s’apropà de nou al cos d’en Pere Olivella. En Corneli sabia que necessitava estar sola i va proposar a en Tonet que anessin un moment a comprovar si a la garita d’en Josep estava tot en ordre.

—Tornem de seguida, però si necessita res, avisi’ns, senyoreta —li va dir el cavallerís.

La Robina li ho agraí, acotxada per aquella veu que brollava com una fontana d’aigua cristal·lina. Foren uns segons, breus, ínfims, però va haver de fer esforços considerables per arraconar uns sentiments inconeguts que bregaven per dominar-la. No ho podia consentir! Havia de ser més forta i recuperar el tarannà analític. Ja ho deia el seu admirat Holmes: totes les emocions eren inacceptables per a una ment freda, precisa i admirablement ponderada.

19

Més enllà d’aquelles parets sumptuoses la pluja queia amb força. La Robina, ajupida davant la despulla de l’Olivella, li escorcollava la roba amb la lupa a la mà. Podia sentir com la gelor li engrapava les cames i li entumia el cos amb fruïció.

—Us heu fixat en aquest polsim? —va preguntar als dos joves quan tornaren a l’entrada.

En Tonet es mantingué allunyat del cos, amb aprensió. No sentia cap mena de curiositat per saber què era el que havia trobat l’estrafolària professora d’anglès i tenia ganes d’acabar amb la feina que li havien encarregat i buscar refugi a les golfes. En Corneli, en canvi, de seguida s’hi apropà:

—A fe de listo que hi deu haver alguna cosa, però jo no hi veig res…

—Fixa-t’hi, al coll de l’abric —el va interrompre la Robina mentre li deixava la lupa. Quan el tingué a tocar sentí el lleuger toc perfumat dels seus cabells indomables—. Ho veus? Sembla pols concentrada barrejada amb aigua.

El cavallerís hi va fixar la mirada i va allargar la mà per palpar la superfície tacada.

—Compte, no ho toquis! —l’aturà la Robina—. Si és verí, com em penso, n’ha de ser un altament tòxic. Hauré de consultar els meus apunts. Algú l’ha hagut d’impregnar al coll de l’abric abans que en Pere Olivella l’hagi agafat per posar-se’l… Però qui? I com? Tots érem a la sala de visites! Tonet, a les golfes hi éreu tots?

—No. La senyora Consol no hi era quan en Josep ha pujat per avisar la cuinera que el senyor Pous acabava d’arribar i que volia una tassa de cafè. Ella ha aparegut pocs minuts després, quan la Paquita anava a portar la beguda al saló central.

—I no saps d’on venia?

—No. És la majordoma del palau i no ens dona mai explicacions dels seus moviments. Ara, si ens ho permet, senyoreta Robina, hauríem de fer un pensament i obeir les instruccions del senyor Pous. —En Tonet s’havia apropat al cos i movia la flassada que duia aferrada a les mans.

—Tens raó —es va disculpar la Robina. Es va aixecar i es va arreglar els plecs de la faldilla—. Us deixo tranquils. —Els somrigué, educada, i se n’acomiadà.

Abans de reunir-se amb les dones i l’actor a la sala de la tribuna volia tornar a la de visites, on havien estat tots reunits, i observar-la amb mirada atenta. Deixà enrere l’escala principal, es dirigí a la doble porta vidrada que comunicava amb l’escala de servei i pujà fins al saló central; el travessà en un sospir, vigilant que no la veiés ningú, i flanquejà la porta que donava a la sala de pas, que va recórrer a les fosques. La mort havia pintat l’edifici d’ombres frèvoles, però feia temps que ella no se sentia tan viva. S’aturà en sec i va brandar el cap amb força. Com s’atrevia a tenir aquells sentiments?, es preguntà, incòmoda. Hi havia dues persones mortes i l’assassí els obligava a participar en un joc llòbrec!

Els remordiments l’empaitaren fins que va arribar a la sala de visites. L’escodrinyà amb deteniment però no hi va veure res que li cridés l’atenció. De cop i volta es va sentir observada i li va venir un esglai. Va mirar a banda i banda per assegurar-se que estava sola. La salamandra del racó estava encesa i li arribava l’escalfor del foc, però un fred estrany l’estalonava. Què li estava passant, darrerament? Era com si una part inconeguda i irracional de l’ànima se li hagués despertat i maldés per dominar-la.

No ho consentiria.

Va escrutar també l’enteixinat de fusta del sostre que amagava un dels passadissos ocults per on transitava el servei, i no hi veié ningú. Avançà fins a l’estança contigua, el tocador de senyores, i s’apropà a la calaixera antiga, damunt la qual hi havia un mirall bisellat amb marc de fusta i incrustacions daurades. Li cridà l’atenció que alguns dels calaixos estiguessin mal tancats. Era estrany, perquè la senyora Consol sempre vigilava que tot presentés un ordre impol·lut, que cap moble destil·lés ni un gotim de deixadesa. Els va anar revisant sense trobar-hi res anòmal fins que va arribar al darrer. En obrir-lo li va venir una bafarada de perfum. Hi va trobar cabells de dona lligats amb una llaçada blava i acompanyats d’una petita targeta, en la qual, a màquina, hi havia escrita una nova frase:

L’home criminal ha perdut tota empenta i originalitat.

20

Desaren el cos al racó més net de la carbonera, ben tapat. Havien baixat per la rampa que menava a les cavallerisses amb una torbació incòmoda instal·lada a l’estómac. En Tonet estava pàl·lid i tremolós, però dissimulava la seva frisança rere un posat fatxenda:

—Ja està bé així, Corneli! No tinguis tants miraments, que aquest paio ja no es queixarà. Enllestim i guillem!

—Mira que n’arribes a ser, de xinxirimalles! —li recriminà el cavallerís—. Lo mort s’ha de tractar amb respecte. Es pot saber què tens? Si vols, ves passant, que ja me n’ocupo jo.

En Tonet li va agafar la paraula i marxà com un esperitat. En Corneli agraí quedar-se sol. S’assegurà que la despulla quedava ben protegida i es dirigí a la quadra on descansava la Bruna. Necessitava omplir-se de l’olor de pell impregnada de palla, de natura i tendresa arrapades a la crinera. L’euga el va saludar amb un renill acompanyat d’un petit moviment de cap i li va apropar el musell en senyal d’afecte.

—Vine cap ací, Bruna, que t’acorronyo.

El cavallerís li xiuxiuejà dolces paraules mentre li acariciava les orelles amb delicadesa. Amb cada carícia conjurava la por que l’acaçava. Els esdeveniments tràgics viscuts les darreres hores se li havien enrocat en els pensaments i alimentaven la tribulació que la mort de l’Esteve havia plantat dins seu. Es preguntava si la Robina tindria raó; si estaven tancats i eren a les mans d’un boig imprevisible. Qui seria la propera víctima? Li venien ganes de deixar-ho tot i tornar al poble. Però no ho podia fer. Encara no. En un moviment instintiu es posà la mà al coll i acaricià el penjoll de mandràgora que duia amagat sota la roba. Se sentia tan culpable! La pluja tornava a caure amb ràbia, en sintonia amb els seus sentiments.

De mica en mica, però, la respiració pausada de la Bruna l’anà tranquil·litzant. Aleshores, la imatge de la professora d’anglès va arribar a la seva ment, senyorejà tots els pensaments corrosius i els amansí. Aquella dona el tenia desconcertat. Li despertava recel i atracció, curiositat i rebuig, tot barrejat a parts iguals, difícilment indestriables. L’admiraven la fermesa de voluntat i la determinació de caràcter, però la fredor esmolada que a voltes degotejava del seu comportament el mantenia alerta i a recer de futures ferides emocionals. I, per acabar-ho d’adobar, hi havia la Remei. Ho haurien notat?

—Mos veurem més tard, que vindré a canviar-te la palla.

En Corneli s’obligà a silenciar la pensa; cobrí el llom de l’euga amb un abrigall més gruixut que la protegís de la humitat penetrant i sortí de les quadres. Abans de pujar a les golfes i prendre alguna cosa calenta volia anar a la sala de la tribuna on s’havien reunit els convidats per informar el senyor Pous, que, pel que feia al dissortat ajudant d’editor, en Pere Olivella, tot estava en ordre. Decidí pujar per les escales principals i no per les de servei. «Quan el gat no hi és les rates ballen», va pensar, i mentre ascendia fins al pis superior es fixà, amb avidesa, en els murs laterals calats, en les esveltes columnes que reposaven sobre cada esglaó i en la catifa subjectada amb barres i anelles de llautó, de llana rogenca estampada amb fulles, flors, gerros i pinyes, verdes i daurades. Era flonja, com si trepitgés un núvol.

Va creuar ràpidament l’entresol, on hi havia el despatx i les oficines del senyor Güell, fascinat pel conjunt de finestres amb vidres transparents, pel bufet de fusta ricament ornamentat, situat en un racó, i per les dues butaques de fusta i cuiro cordovà que flanquejaven el nou tram de l’escala que continuà pujant fins que el murmuri d’unes veus apagades l’aturaren en sec. Al costat del banc de fusta, el respatller del qual feia de barana del darrer tram de l’escalinata, al passadís que conduïa a la sala de confiança i, en travessar-la, al saló central, entrellucà la silueta de dues persones que parlaven en veu baixa. Li va semblar distingir la veu de la majordoma, severa i alterada:

—Si afluixes la llengua, te’n penediràs.

De seguida s’adonaren de la seva presència i se n’anaren d’allà a correcuita. En Corneli no va arribar a temps de veure a qui amenaçava la senyora Consol. Maleí no haver estat més discret i hàbil, però decidí que quan veiés la Robina li ho comentaria. Respirà fondo abans d’entrar a la sala de confiança, la travessà i es plantà davant el cancell de fusta reticulada que separava aquella sala de la tribuna, on els convidats seien al banc ovalat que donava a la terrassa de migdia, arraulits vora el braser de coure, amb les tasses de tisana a les mans i els pensaments ben lluny. L’espai desprenia una bellesa exultant, i ell se sentí petit i insignificant. El senyor Pous el veié de seguida i s’hi apropà.

—Ha tingut cap problema?

Ell no el va sentir. S’acabava d’adonar que la Robina no hi era. On s’havia ficat aquell coi de dona?

21

La terrassa del migdia, observada des de la tribuna volada que s’obria darrere de tres columnes cilíndriques, oferia un aspecte desvalgut, amb les plantes ennuegades agitant-se, en una dansa sepulcral, a mercè del vent esquívol que s’havia aixecat. Als peus dels convidats, el braser intentava escalfar-los els ànims, però fou inútil. L’Arístides Pous voltejava per la sala com un lleó de la col·lecció d’animals exòtics que, el 1892, el banquer Lluís Martí-Codolar va cedir a l’Ajuntament de Barcelona i van instal·lar al parc de la Ciutadella. Es disposava a donar una notícia alarmant als convidats. Una més:

—Tal com havíem quedat, hem inspeccionat el palau i no hi ha proves de cap intrús. —Mastegava les paraules abans de pronunciar-les, en un intent erm de controlar la situació—. Dissortadament, en Joan i jo hem descobert que les sortides de l’edifici estan barrades: les reixes de ferro forjat que custodien les portes de la façana del carrer, les dues eixides que condueixen a la terrassa de migdia, la principal i la de la sala del billar, i la del pati de llevant del corredor. Els accessos al terrat, tant el principal com el que dona als safarejos de les minyones, també estan tancats.

L’Arístides tot d’una callà. La minyona acabava d’entrar amb una safata carregada amb noves tasses d’infusió ben calentes i les repartí de manera ràpida i eficient entre els presents. Aprofità també per aturar els seus pensaments, que volaven ràpids com ocells rapinyaires… No parava de preguntar-se on era la Robina. Havia deixat ben clar que les dones havien de romandre quietes, juntes i ben protegides. Com gosava desobeir-lo? I on s’havia ficat? L’ull dret li va començar a tremolar, díscol, com cada vegada que alguna cosa s’escapolia del seu control. L’esguard amatent de la minyona sol·licitant permís per abandonar la sala el va retornar a la realitat:

—Moltes gràcies, Paquita. Pots retirar-te.

—A disposar, senyor Pous.

Mentre la jove desapareixia per la porta de servei que hi havia dissimulada al costat de la llar de foc del menjador proper, l’Arístides observà els seus interlocutors: s’aferraven a les tasses amb mans tremoloses i la paüra dibuixada als rostres. La signora Armida havia perdut la majestuositat i semblava una nina de drap de mirada desdibuixada. L’antiquari decidí continuar amb l’explicació abans que la dona els muntés una altra escena:

—En Josep, tal com ens temíem, ha comprovat que les claus havien desaparegut de la seva garita, i a la senyora Consol també li han desaparegut…

—Hem quedat atrapats en una ratera. —En Salvador Vilaregut s’adreçà a l’antiquari amb un to de veu que desprenia una certa consternació—. I demà què farem amb els nostres compromisos?

—Això m’agradaria saber a mi —va intervenir la Remei, eixarreïda i desposseïda de la sensualitat amb què s’acostumava a abrigallar—. Les germanes Vasallo s’enfilaran per les parets si desaparec sense dir ni piu! A la sastreria anem molt enrederits amb el vestuari d’El gos dels Baskerville que s’estrenarà a finals de mes… Em costarà la feina!

—I si avisem la policia? —s’hi va afegir l’Enric Giménez sense perdre el gest elegant.

—Abans hem comprovat que el telèfon que hi ha al despatx del senyor Güell no funciona. Encara que decidíssim fer la trucada, no podríem… —va lamentar l’Arístides.

—Maleït sia! —va esclatar en Manel López, encongit en un racó—. No hauria d’haver vingut. Això em passa per ser un pocapena i fer cas d’una carta endimoniada. Per què se’ns vol aquí tancats? A què treu cap, aquesta bogeria? —Es va aixecar d’un bot mogut per una ràbia indomable, crispada. Sotjava tothom amb sospita i respirava amb dificultat—. Qui ha estat? Que confessi qui ho hagi fet! I vostè, signora Armida, si pot comunicar-se amb els morts, no els ho pot preguntar? Què fa aquí parada com un estaquirot? No n’ha de dir res?

—El mal ens matarà a tots. Ens observa.

La resposta de la mèdium va deixar l’escenògraf estabornit i va desfermar un malestar colpidor que de seguida va vessar per tota la sala, i va impregnar d’angoixa els ànims de tothom, mentre al pati la pluja s’intensificava. Se sentiren els primers trons i una foscor espessa abraçà el cel de Barcelona. Tot abocava a l’abatiment. Els convidats es dispersaren, fugint els uns dels altres, a recer dels racons més solitaris. En Joan Oller fou el primer d’allunyar-se de la tribuna; es posà dret, s’arreglà la ratlla dels pantalons i es dirigí a la prestatgeria del racó; hi repassà els títols amb la mirada distreta, per enganyar el desfici que el dominava. Amb un cert orgull mal dissimulat ensopegà amb dues de les seves obres: un exemplar de La carretera, premi extraordinari de la Copa Artística dels Jocs Florals de Barcelona, i La rosella. Tot d’una enyorà les sobretaules perdudes al saló principal del Lion d’Or, a la rambla del Centre, un espai de llum tamisada que evocava el menjador senyorial d’un castell medieval, i les nits d’insomni silent al despatx minúscul de casa seva, envoltat de papers i festejant amb l’escriptura.

Mentrestant, l’Arístides s’havia acostat al piano i n’acariciava les tecles amb una aviditat distreta, amb una serenor aparent, que, donades les circumstàncies, era admirable.

—M’ha cridat, senyor Pous?

La majordoma havia entrat a la sala sense fer soroll i se li dirigia amb un to de veu servil.

—Sí, Consol —li va dir l’antiquari, amb amabilitat—. Hauríem de tenir cambres preparades per passar-hi la nit. He pensat que podríem disposar de les habitacions buides que havien ocupat els fills. Li sembla bé? Així no envairem els espais íntims de les senyoretes Güell i, com que són seguides, ens resultarà més segur, donades les circumstàncies…

—Ara mateix ho disposo tot. Per sopar voldran alguna cosa especial?

L’Arístides va quedar sorprès pel capteniment impertorbable de la majordoma. Semblava viure totalment al marge del que succeïa, únicament preocupada pel bon funcionament de la vida al palau… S’adonava que era precisament aquella vida la que perillava? S’obligà a tornar a la conversa.

—Qualsevol cosa lleugera ens anirà bé, no tenim gaire gana. Gràcies. Per cert, sap on para la senyoreta Robina? Hauria de ser aquí amb nosaltres…

—No ho sé, senyor. Ara aviso que la busquin. Si no vol res més…

—No, això és tot, gràcies.

La Consol es va disposar a sortir per la porta de servei del menjador…, però alguna cosa li va cridar l’atenció, va girar cua i va marxar per la sala de confiança, en direcció a l’escala d’honor. A l’Arístides el va sorprendre aquella reacció i hi pensà durant una estona, fins que l’arribada del cavallerís el va distreure de les seves cavil·lacions. S’hi apropà i va voler assegurar-se que tot havia anat bé:

—Heu tingut cap problema?

En Corneli no va contestar. Estava massa ocupat buscant, entre els convidats que seien a la tribuna, el monyo mig desfet de la Robina.

M’alimento de la seva por creixent.

Respiro la seva angoixa.

L’onzè treball d’Hèrcules fou robar la poma del jardí de les Hespèrides. Ara jo també soc un lladre. El palau és a les meves mans. El meu escenari…, la meva funció.

22

A la cuina de les golfes la senyora Marieta vigilava que el brou de verdures no bullís massa, mentre en Tonet i en Josep mandrejaven asseguts a la taula. Tots dos escoltaven la Paquita amb atenció. Acabava de pujar de la planta noble amb el color de la cara mudat:

—Ai, que ens han tancat en aquesta gàbia d’or! El senyor Pous ha esperat que marxés per parlar amb els convidats, però jo m’he quedat parant l’orella i ho he sentit tot. Ens mataran a tots!

Just en aquell moment arribà la majordoma, amb el cor esbrocat i els nervis encesos. La cuinera ho veié de seguida, es notava que feia esforços per asserenar-se abans de parlar:

—Què fas aquí palplantada, amb la safata encara a les mans, Paquita? Prou xerrameca, que tenim feina! Ves a la cambra de la planxa i, de l’armari dels llençols, agafa’n els més senzills que trobis, unes quantes mantes i les flassades que no estiguin brodades. Hem de preparar les cambres antigues dels senyorets per als convidats. Tonet, hauries d’anar al celler i agafar un parell d’ampolles dels vins joves per al sopar. Que t’hi acompanyi en Josep. Vinga, que no tenim tot el dia!

L’obeïren de seguida, sense protestar. Ella sabia imposar la seva voluntat amb eficàcia i discreció. Ho havia fet tota la vida, i ara no seria diferent, malgrat la situació anòmala que vivien. A la cuina espaiosa i ben equipada únicament hi va quedar la senyora Marieta, que la mirava amb preocupació:

—Em pots dir què et passa, Consol? Seu una estona i reposa, que fas mala cara. Vols que et prepari una camamilla?

Quan estaven soles es parlaven amb confiança, eren tants anys viscuts plegades, tantes complicitats compartides! Totes dues havien entrat a servir a casa de la família Güell de molt joves, amb els somnis tendres i la mirada neta. De seguida s’entengueren; la bondat tumultuosa de la Marieta ajudava la Consol a veure la vida amb colors més alegres i llimava les asprors del seu ànim taciturn. Al cap de pocs anys l’Anton entrà com a xofer personal de la família i amb la Marieta s’enamoraren. Van tenir un festeig curt i de seguida es van casar, sota els bons auspicis dels amos i l’alegria continguda de la Consol, qui va brodar l’aixovar de la núvia, convençuda que mai en tindria un de propi. L’amistat germanívola de totes dues dones romangué intacta, i envellia amb elles.

—No m’ho perdonaré mai, Marieta.

La Consol s’aferrava a la tassa fumejant que li acabava de servir l’amiga. Tenia l’esquena vinclada endavant, i els ulls, cansats, fixos en una esquerda de la taula. Davant la Marieta no li calia fingir, es podia mostrar tal com era, despullada de la cotilla emocional que acostumava a vestir. Se sentia fràgil, amb l’ànim matxucat.

—Què ha passat? —La Marieta s’assegué a la cadira propera, l’embolcallà amb la mirada i es disposà a escoltar-la amb tot el cos.

—M’han robat les claus. I encara no sé quan ni com ha succeït. Com he pogut badar d’aquesta manera? Tot el que està passant és culpa meva! Ara algú té el control del palau, som a les seves mans. I a sobre aquella gent de la faràndula ha de dormir a les cambres dels germans i els hem de servir com si fossin senyors. On s’és vist?

—No diguis més ximpleries, Consol. Tu no tens la culpa de res del que està passant. Massa, fas! I si el senyor Pous vol que els convidats dormin a les cambres buides, nosaltres ens hem de limitar a obeir-lo, és l’home de confiança de les senyoretes Güell! No et facis mala sang… Va, dona, calma’t; ja veuràs com aviat acabarà aquest malson.

—N’estàs segura? —La va fitar amb els ulls esporuguits—. Ja han mort dues persones a palau…, el nostre Esteve!

—Nostre? Au, vinga, Consol, que totes dues sabem de quin peu calçava el sagal… —la va interrompre la cuinera.

—Ja ho sé, Marieta, però què vols que et digui? Una cosa no treu l’altra. I si la mèdium estrafolària té raó? I si és el mal, que ha tornat per fer-nos la vida impossible?

—Xssst! No cridis la malastrugança!

Totes dues es persignaren amb devoció i restaren en silenci. La Marieta començà a jugar amb una molla de pa solitària. Intentava foragitar els pensaments hostils, però una por massissa se li havia enganxat als budells. Al terrat el vent brunzia, i tot d’una notaren la cuina inhòspita; l’edifici havia esdevingut un laberint de passadissos amagats, cambres buides i secrets ocults que volien sortir a la llum… com la tragèdia que va succeir aquell fatídic 25 d’octubre de 1888.

I just en aquell moment el palau es quedà a les fosques.

Què volen fer al Principal, donchs? Què intenten? Què’s proposen? Moltes coses. Per de prompte, agafar una llanterna y dedicarse desseguida a la busca y captura de un altre detective Sherlock Holmes. Y quan ja’l tinguin, traduirlo (amic Vilaregut: ja tindrem feina!) y posarlo en escena a córrecuita y vinga fer diners, també a correcuita si pot ser.

Revista De Tots Colors

Barcelona, 29 de maig de 1908

ACTE TERCER

Capvespre - matinada del dimecres 18 al dijous 19 de novembre de 1908

23

«L’home criminal ha perdut tota empenta i originalitat».

Aquella frase la coneixia. L’havia llegida abans, fins i tot creia que l’havia apuntada en el quadern de sempre: l’assassí, novament, estava escenificant una història protagonitzada per Sherlock Holmes, i necessitava concentrar-se i pensar de quina es tractava. I ho havia de fer ràpid, perquè l’estaven esperant a la sala de la tribuna.

S’assegué en una de les boniques cadires disposades entorn de les columnes dels finestrals que donaven al carrer Conde del Asalto, ara desert. A la seva falda reposaven els objectes que havia trobat a la calaixera del tocador: els cabells de dona lligats amb una llaçada blava i la petita targeta amb la frase que els acompanyava. La pertorbaven, però no podia deixar de mirar-los. La pluja queia amb força i la sala s’estava refredant. Aviat seria a boca de fosc. S’estremí en notar, una vegada més, que no estava sola, que algú l’observava i respirava a prop seu. S’aixecà i voltà per l’estança, amb mirada escrutadora, per assegurar-se que tot era producte de la seva imaginació exaltada.

Va arraconar la por i va tornar a asseure’s. Desitjà, llavors, en un instant de follia efímera, tenir en Corneli a prop, amb el posat sorrut i la mirada neta. «Robina, concentra’t!», es digué a ella mateixa, i s’obligà a recuperar el seny; es desempolsegà la vergonya sobrevinguda i tancà els ulls per pensar millor. Què hi feien aquells cabells de dona, allà? Quin sentit tenien? Segurament era la pista principal per localitzar el relat de Conan Doyle, d’on, de ben segur, l’assassí havia extret la frase. Creia que el color blau també era important… «Pensa, Robina, pensa». Coneixia totes les històries protagonitzades pel seu admirat Holmes millor que els esdeveniments de la seva pròpia vida. Com era que no la identificava? De cop i volta el seu cap, de natura endreçada, havia esdevingut una mena de desordre caòtic sense cap mena de lògica. Què li passava? Estava a punt de perdre la paciència.

«Rac-rac, rac-rac…».

Tot d’una va obrir els ulls. Ho havia sentit perfectament! Aguditzà l’oïda i aguantà la respiració.

«Rac-rac, rac-rac…».

Llavors la llum es va apagar.

S’aixecà d’un bot i els objectes que descansaven a la seva falda van caure a terra de manera aparatosa. La por va arribar i bocins d’uns records amagats en un racó de la seva memòria l’atacaren: durant un instant li sobrevingué la imatge d’ella sent una nena en una cambra sense llum, i aquell espaordiment llefiscós que ho omplia tot. El palau s’havia quedat a les fosques i les ombres sortiren dels amagatalls, desvergonyides. El cor li bategava de pressa i va haver d’aturar-se uns segons per no sucumbir al pànic. Respirà profundament unes quantes vegades i va recordar que damunt la calaixera del tocador de senyores hi havia un canelobre. L’anà a buscar, encengué les espelmes i un feix de llum ataronjada l’embolcallà. La seva imatge es reflectia en el mirall de manera inquietant, com si mostrés la natura fosca de la seva pròpia essència… Un calfred li recorregué l’espinada i s’apartà del moble. El fred era voraç i de la finestra que donava al carrer s’escolava una foscor aspra.

«Rac-rac, rac-rac…».

Tornà a sentir el soroll. Més fort i proper. Ara n’estava segura, no estava sola…

—Qui hi ha? —La veu li sortí trèmula.

«Rac-rac, rac-rac…».

—Qui és? A què juga?

La Robina deambulava lentament per tota l’estança, empunyant el canelobre amb totes les forces.

«Rac-rac, rac-rac…».

S’atansà a un dels respiradors de la paret del fons, d’on li va semblar que provenia el soroll. S’hi va aturar i va parar l’orella. Sí, allà hi havia alguna cosa. L’obrí amb cautela…

—Com? Què hi fas, aquí?

«Meu, meuuuuuu!».

Un gatet jovenet, brut, escanyolit i més espantat que ella, la mirava amb ullets esperançats.

24

Va trigar a obrir-li la porta. Començava a amoïnar-se:

—Si voleva esbrostellar-me els nervis ho ha aconseguit.

—Com dius? —li digué la Robina, traient el cap per l’escletxa.

—Que si volia fer malbé els meus pobres nervis ho ha ben aconseguit. Es pot saber on s’havia ficat?

—Ja m’has trobat, oi? No facis tants escarafalls, que no fan per a tu. Què vols?

En Corneli va tenir la temptació de girar cua i oblidar-se d’aquella dona, dels morts i de tot plegat. Qui li manava, a ell, preocupar-se’n? Podia baixar a les cavallerisses i, en companyia de la Bruna, esperar que el temps llisqués, sense esquitxar més desgràcies, fins que el malson hagués acabat; prou problemes tenia ell, ja. Però per alguna raó inexplicable no es va moure d’allà.

—Passes o et penses quedar aquí dret com un estaquirot?

El cavallerís notà com la Robina l’observava amb aquells ulls grossos, de mirada profunda com l’estany Llong de la vall enyorada. Cohibit, la va obeir i hi va entrar. No vindria d’una rucada més. De la sala de la tribuna havia marxat deixant el senyor Pous gairebé amb la paraula a la boca per anar a buscar-la, malgrat ser a voltes impertinent. Va desfer els passos fins a l’entrada, que era buida, pujà a les golfes just quan marxà la llum de tot el palau i, en no trobar-la, decidí buscar-la a la seva cambra, com a darrera possibilitat abans de donar l’alarma.

L’olor que desprenien les espelmes dels canelobres disposats ací i allà es barrejava amb la d’ella i omplia l’espai d’una dolçor temperada. La taula de sota la finestra era plena a vessar de papers, i una escampadissa de llibres encatifava el terra.

«Meeeu».

De damunt del llit un gatet, fet un cabdell, li reclamà l’atenció. Era menut, blanc i negre, amb el nassarró rosadenc i les orelles peludes.

—I aquest gat?

—És una gata —li respongué ella, aixecant la vista dels papers—. L’he trobada atrapada en un dels respiradors de la sala de visites i m’ha fet llàstima deixar-la allà. Tenia fred i gana, pobrissona! Es diu Irene.

—Irene? —va fer el cavallerís, encuriosit.

—Sí, com la Irene Adler, l’única dona que va ser capaç d’enganyar i vèncer Sherlock Holmes en el relat «Escàndol a Bohèmia». Crec que la gata, amb l’estímul adequat, desenvoluparà la seva mateixa personalitat i perspicàcia.

I fet aquest comentari, la Robina va tornar a capbussar-se en la lectura de les pàgines del seu quadern d’aparença desgastada.

En Corneli va agafar la gata amb delicadesa; era menuda, de cara rodona i uns ulls d’ambre cristal·lí que amorosien els sentits. L’arrupí contra el seu pit i li acaricià el caparró mentre li xiuxiuejava moixaines amb veu enllepolida. La Irene de seguida va roncar, satisfeta.

—Li agrades.

La Robina havia deixat de llegir i contemplava l’escena entendrida. La pau que traspuava l’asserenà i li recordà que les coses més senzilles de la vida, aquelles que tenien a veure amb la manifestació sincera dels sentiments més purs, eren belles i efímeres.

—Això em passa amb totes —va respondre el cavallerís, picardiós, per esquinçar el vel de complicitat que s’havia desplegat entre tots dos.

—Mira que n’arribes a ser…!

—Calma, Robina, que feia broma! Ara de debò. Es pot saber què està fent? L’esperen a la sala de la tribuna tantost.

La Robina tornà a centrar-se en el cas. Per un moment havia oblidat que acabava de treure l’entrellat de tot plegat.

—Necessitava deixar la Irene en un lloc càlid i segur —va dir—, i alhora volia consultar els meus apunts per tal d’esbrinar el sentit del que he descobert a la sala de visites.

—La sala de visites?

—Sí. Quan he marxat de l’entrada he volgut tornar a examinar-la per assegurar-me que no m’hagués passat res per alt. Estava tot en ordre, però m’ha estranyat veure els calaixos de la calaixera del tocador de senyores mal tancats. Per això els he revisat, i en el darrer he trobat cabells de dona perfumats i lligats amb una llaçada blava, acompanyats d’una petita targeta on hi ha escrita una altra frase que em resulta familiar i que de seguida he sospitat que novament estava relacionada amb Sherlock Holmes. Per això he vingut a la meva habitació, per comprovar-ho.

—I ho està? —li va preguntar en Corneli. Es mirava la professora d’anglès amb un interès que va anar creixent a mesura que ella avançava en la narració.

—I tant! He descobert que l’assassí ha recreat el relat de Conan Doyle editat a Literatura Sensacional els dies 9 i 16 d’octubre amb el títol «La cambra fosca». La història se centra en la Violet Hunter, una jove que demana consell a Sherlock Holmes sobre si ha d’acceptar una feina com a institutriu amb unes condicions molt estranyes, entre les quals hi ha la d’haver de tallar-se els cabells i vestir-se amb un vestit blau… No trobes que el que hi havia al calaix coincideix amb aquests trets fonamentals de la història?

—Sí que ho sembla, sí…

En Corneli no se’n sabia avenir. Estrenyia la Irene amb força contra el pit i escoltava la Robina amb tots els sentits; la passió amb què parlava i la força que desprenia el seu rostre el tenien atrapat. Havia oblidat que era a la seva cambra, assegut al seu llit. Tots dos sols.

—Continuo, doncs —va indicar la Robina—: Holmes esbrina que la senyoreta Hunter ha estat contractada per fer-se passar per la filla que Rucastle va tenir d’un primer matrimoni, que tenen tancada. Volen fer creure al pretendent de la jove que ja no està interessada en ell. D’aquesta manera el pare pot continuar administrant l’herència que la noia ha heretat de la mare difunta.

—Reïra de Déu! —va exclamar el jove, impressionat—. Suposo que també sap què ens vol dir amb la tria d’aquesta història, oi?

—Crec que ens està indicant qui serà la propera víctima. Pensa, Corneli. Algú que canvia d’aspecte per fer-se passar per una altra persona…

—L’actor!

—Efectivament. Hem d’avisar el senyor Pous i protegir el senyor Enric Giménez.

Es van mirar en silenci i no els va caldre dir res més. La Irene s’havia quedat adormida i respirava amb una cadència suau, però uns trucs discrets a la porta trencaren la complicitat de l’instant. En Corneli s’hi va amagar al darrere, i la Robina la va entreobrir.

—Senyoreta Robina, és aquí. El senyor Pous fa estona que l’espera. M’ha demanat que li digui que vagi a la biblioteca del senyor Güell. Vol parlar amb vostè abans de reunir-se amb el grup per sopar. Espero que no hagi de tornar a buscar-la com una nena petita.

—Gràcies, senyora Consol. Ho sento. Ara mateix hi vaig.

La majordoma va assentir i se’n va anar pel passadís; il·luminada pel llum d’oli semblava un ànima en pena. La Robina tancà la porta i topà amb el cavallerís, amagat en la foscor. El tenia molt a prop. Massa.

—Marxi tranquil·la. Jo m’enduc la Irene a la meva cambra i li donaré menjar.

La Robina li va agrair el gest, mentre acariciava la gata amb mans manyagues.

25

Aclofat a la butaca de vellut carmesí, l’Arístides gaudia del silenci amb els ulls tancats. Agraí aquella estona efímera viscuda en soledat, a recer del resplendir letàrgic de les espelmes; col·locades en els llocs adients, el seu guspirejar amorejava amb els lloms de les enquadernacions luxoses que el senyor Güell posseïa com un bé preuat. Era un espai de dimensions modestes però ben aprofitades, situat a un nivell més baix que el despatx i diferenciat per una gelosia de fusta de pi, amb tres portes: la central per a l’accés a la zona de consulta i de treball i les dues laterals per accedir directament als altells des dels quals s’arribava als prestatges superiors de les llibreries. Des del despatx s’hi accedia per un passadís al fons del qual hi havia un racó amb un parament de rajoles vidriades i un rentamans, senyal de respecte envers els llibres que s’anaven a consultar.

L’antiquari obrí els ulls i tornà a agafar el llibre que dormitava a la seva falda: las Odas de Horacio, editades dins la «Biblioteca Arte y Letras». La portada del volum i les il·lustracions interiors realitzades per Lluís Domènech i Montaner el convertien en un joiell de bellesa exquisida. L’acaricià amb voluptuosa lentitud i la ment li viatjà als temps pretèrits compartits amb l’arquitecte… el Mestre. Llavors l’enuig tornà i trencà la placidesa del moment. No ho va poder evitar, de nou sentia aquella pressió que li oprimia el pit i li dificultava la respiració.

—Senyor Pous? Dona el seu permís perquè entri?

La Robina va trucar a la porta, salvant-lo d’un passat que era ben viu encara.

—Sí, passi, l’estava esperant.

L’observà amb atenció. La penombra l’afavoria: deixava entreveure el seu cos sinuós, amagat dins una roba senzilla, i la vivor dels seus ulls expressius semblava una lluminària més. Se sentí estranyament impactat per aquella aparició, i ho va intentar dissimular vestint el seu impuls amb una indiferència altiva:

—Es pot saber on s’havia ficat? Havia de ser amb les senyores, a la sala de la tribuna. Prou complicada és la situació perquè m’hagi de preocupar de les seves excentricitats. Les germanes Güell són molt amables amb vostè, però li recordo que elles són lluny i que em van encarregar que vetllés pel bon funcionament del palau durant la seva absència, de manera que haig d’estar al cas de tot el que hi succeeixi… I no tinc la paciència que tenen elles.

L’Arístides va notar com el cos de la Robina es tensava amb cada paraula que ell escopia sense cap mena de mirament, però ella no s’acovardí. El va mirar, combativa, mentre li responia:

—Si em deixa parlar, li explicaré el motiu pel qual m’he absentat de la sala de la tribuna.

I tot seguit li va contar el que havia trobat a la sala de visites, la investigació que havia dut a terme i les conclusions a les quals havia arribat:

—En l’escenificació que ha fet, l’assassí ha volgut recrear el relat «La cambra fosca» de Conan Doyle editat a Literatura Sensacional a l’octubre. En aquesta història, Sherlock Holmes descobreix que la protagonista ha estat contractada per un matrimoni per fer-se passar per la filla que l’home havia tingut d’una esposa anterior, i que tenen tancada per fer creure al pretendent de la jove que ja no està interessada en ell i així poder continuar administrant l’herència que la noia havia heretat de la mare difunta.

—Interessant… Però no veig què hi té a veure, amb nosaltres, aquesta història —assenyalà l’Arístides, més amansit.

—Crec que ens està indicant qui serà la propera víctima; es tracta d’algú que canvia d’aspecte per fer-se passar per una altra persona.

—L’actor!

—Efectivament: la vida del senyor Enric Giménez corre perill.

El capvespre havia arribat i per la finestra s’escolava una foscor atapeïda.

—Qui creu que pot ser l’assassí, Robina?

—Qualsevol dels convidats, senyor. Tots tenen un bon coneixement de les aventures holmesianes de Conan Doyle.

—Cert —afirmà l’Arístides. Parlava amb els ulls empetitits i el rostre en tensió, concentrat en la conversa—. Durant la trobada de l’altre dia, va notar res estrany? Algú es va comportar de manera peculiar?

La Robina restà uns minuts en silenci, rememorà el que havia succeït i respongué convençuda:

—Estava molt nerviosa, però no tinc la sensació que passés res fora del normal. Tothom va ser molt agradable. Potser la modista i l’escenògraf estaven una mica més incòmodes, però les senyoretes Güell van propiciar un ambient molt distès.

—Recorda si algú va abandonar la sala en cap moment? —va preguntar l’antiquari. S’havia aixecat de la cadira i caminava per la biblioteca fent petits passos desendreçats.

—Tothom ho va fer. Vam passar unes quantes hores junts, i en un moment o altre van sortir de la sala per pujar al pis dels dormitoris on hi ha les cambres de bany i els rentamans. Qualsevol va poder escapolir-se sense ser vist. Les que hi van ser tota l’estona van ser les amfitriones.

—Veig que confirma el que em van dir les germanes Güell quan els ho vaig preguntar abans que marxessin. Ho tenim complicat, doncs.

—Ja estirarem el fil, senyor, a partir de les preguntes adequades. Hem d’interrogar els convidats i els textos de Conan Doyle. Però ara el més urgent és protegir el senyor Giménez.

—Té raó, Robina. Ja me n’ocupo jo. Compartiré habitació amb ell aquesta nit i així el tindré vigilat. Ara, si em disculpa, m’esperen al menjador per sopar. Convindria que s’hi afegís i observés els convidats per si pot treure alguna mena d’entrellat de tot plegat.

—Preferiria sopar a les golfes amb els meus companys, però té raó, m’anirà bé tenir-los a tots a prop i poder veure com es comporten. En Un escàndol a Bohèmia, Sherlock Holmes ja advertia que era un error capital provar de teoritzar abans de tenir dades. Invariablement hom comença a reforçar els fets per encabir-los en les teories en lloc de formular teories que encaixin amb els fets…

—Es coneix Conan Doyle de memòria? Em resulta una criatura del tot sorprenent, Robina —va comentar l’Arístides, fascinat—. Anem-hi, doncs?

La Robina va assentir, incòmoda pel comentari de l’antiquari, i tots dos van sortir de la biblioteca. La gana li havia fugit; duia el cap prenyat de pensaments i el cor agitat.

26

En Tonet encara no entenia com els senyors es podien prendre la sopa sense xarrupar. Amb les culleres de plata agafaven petites porcions de líquid fumejant sense gotejar i de manera elegant, pròpia de la gent benestant. La Remei hi desentonava, asseguda a la taula, i per molt que s’hi esforcés, es veia d’una hora lluny que aquell no era el seu ambient. «Ja li agradaria a ella», va pensar el criat. La seva Paquita tenia més classe.

La Paquita. Què més voldria ell, que fos seva… Ara que l’Esteve ja no hi era, potser es fixaria en ell? Una esgarrifança de mala consciència li va eriçar els cabells del clatell, i s’obligà a centrar-se en la feina. Els tornà a omplir les copes de vi mig buides i es retirà a un cantó del menjador a esperar que acabessin el primer plat. Diversos canelobres distribuïts amb intel·ligència il·luminaven l’espai i projectaven ombres grotesques en els rostres apagats dels comensals. De cua d’ull va espiar la signora Armida della Ardola. Li havia despertat unes pors que creia colgades dins els clots més profunds de la seva memòria. Quan la mirava tornava a ser aquell minyó espantadís de dotze anys que malvivia amb la mare al pis que tenien llogat al carrer dels Mirallers i als capvespres dels dies curts d’hivern, des de la finestra de la seva cambra, espiava les cerimònies estranyes que organitzaven les veïnes, davant la presència d’un capellà ben peculiar. Després venien els malsons llefiscosos que li impedien dormir.

La Paquita els havia explicat d’on havia sortit la signora Armida; els ho havia relatat amb aquella gràcia que únicament ella posseïa i que el tenia ben encaterinat: les senyoretes Güell l’havien conegut en una sessió espiritista que els germans Oller havien celebrat a casa seva el dia de Tots Sants. Era d’un poblet del nord d’Itàlia i es veu que de ben petita ja li agradava més parlar amb els morts que amb els vius. Moltes nits l’havien d’anar a buscar al cementiri parroquial. Els pares, espantats de la seva pròpia filla i cansats de ser el centre de totes les xafarderies dels veïns, la van enviar a viure a Roma, a casa d’una tia soltera molt religiosa. Passà la joventut envoltada de rosaris, estampetes de sants i misses diàries, fins que un estiu fugí amb un circ, amb el qual va voltar pel món durant uns anys, mentre el seu poder creixia i la seva fama també. Havia arribat a Barcelona feia unes setmanes i tothom la volia conèixer. Les germanes van quedar tan fascinades amb la sessió, que de seguida la van convidar al palau.

L’Arístides, acompanyat de la Robina, va entrar al menjador trencant el silenci fins aleshores únicament interromput pel frec dels coberts damunt la porcellana fina. En Tonet s’afanyà a acomodar-los; amb la professora ho va fer a contracor. L’antiquari va saludar tothom i inicià una conversa intranscendent. Tot seguit els va indicar de quina manera es repartirien en els dormitoris que s’havien arranjat per passar la nit.

Què hi feia, allà, la Robina mirant-ho tot amb ulls de mussol?, es va preguntar en Tonet, amb un borrissó de gelosia. De seguida, però, es va desentendre de la seva presència i es va fixar en la llar de foc per distreure’s. De nou la ment li fugí al costat de la Paquita; la minyona no suportava els picarols dels caps de gat que decoraven la base de les columnes que flanquejaven l’embocadura de ferro; acumulaven brutícia fàcilment i eren difícils de netejar. Les portes dels armaris cantoners de la part superior de la xemeneia, amb treballs de forja, també donaven molta feina, i ella sempre es queixava quan tocava netejar-les. La senyora Consol no li’n deixava passar ni una, deia que el Palau havia de rutilar com un tresor. Feia poc que amb ell havia deixat de ser tan severa. No s’ho podia permetre.

Va passar tot just estrenada la tardor, una tarda humida de diumenge. Ell havia anat a visitar la mare, amb unes castanyes que havia comprat a la castanyera de la cantonada del carrer de la Tapineria, les millors de la ciutat. Es creuà amb la majordoma al replà de l’escala. Ella sortia del pis del costat.

Des d’aleshores coneixia el seu secret.

27

—Si no li resulta inconvenient, amic Enric, vostè i jo compartirem la cambra del fill gran dels Güell —li va dir l’Arístides amb una afabilitat forçada—. Tinc especial interès a conèixer la seva experiència cinematogràfica com a director del film La Dolores. Com és treballar al costat d’en Fructuós Gelabert? El vaig conèixer quan era director tècnic de la casa Diorama, a la plaça del Bonsuccés…

—Donades les circumstàncies, faré el que podré, senyor Pous. Li agraeixo l’interès que mostra per la meva carrera, no obstant.

L’actor respongué amb veu esfilagarsada, acompanyant les paraules amb una lleu inclinació de cap. La Robina comprovà que els intents de l’antiquari per enfilar una conversa que rescatés els convidats de la cova d’angoixa on s’havien tancat foren erms. Els havia explicat on dormirien, els havia repartit com havia pogut (en Salvador Vilaregut amb en Manel López, en Joan Oller es negà a compartir cambra amb ningú, i la mèdium amb la Remei), i s’havia assegurat que ell dormiria amb l’actor, tal com havien quedat a la biblioteca.

De l’ampli finestral els arribava la fressa d’una pluja que ara queia amb magresa. Les tres columnes cilíndriques que descansaven sobre l’ampit baix s’intuïen rere la penombra, gairebé engolides per una foscor inquietant. A la Robina li vingué una esgarrifança, però s’esforçà a concentrar-se en allò que l’havia portat allà: l’estudi dels possibles sospitosos.

S’adonà que la mèdium, inapetent, joguinejava amb la cullera de manera compulsiva, i quan ho deixava de fer aixecava la vista del plat i es concentrava en cada gest de l’Enric Giménez, que tenia assegut davant seu. Ell n’era ben conscient i aquest comportament li provocava un enuig considerable, força evident a ulls de la Robina. Si la lectura de les pistes era la correcta, l’actor estava destinat a esdevenir la propera víctima. Devia ser la signora Armida, l’assassina? Si ho fos, es comportaria amb aquesta fixació? I si l’ataüllava perquè d’alguna manera li intuïa la mort propera?

—Tonet, em pots tornar a omplir la copa?

La petició d’en Manel López la va treure del seu encaparrament. Assegut a la dreta de la mèdium, amb prou feines havia tastat la sopa, però, en canvi, s’havia afanyat a escurar la segona copa de vi acabada de servir, i en demanava una tercera. Encarcarat i a la defensiva, escodrinyava cada racó del menjador, recelant fins i tot de la seva pròpia ombra. Aleshores menà una mirada, breu però prou eloqüent, a la Remei. I la Robina copsà també el gest acollidor de la modista, carregat d’encobriment, i es preguntà quina en duien de cap, aquells dos. No va poder evitar recordar la reacció de la modista quan li havia preguntat sobre la seva presència a l’enterrament de l’Esteve. Mentia… Estava tot relacionat? Era la Remei la cita del seu amic? La veu aflautada d’en Joan Oller li va trencar la cadena de pensaments:

—Enric, parli’ns d’El gos dels Baskerville. L’escenografia serà espectacular, oi? Li ve de gust convertir-se en el Sherlock Holmes català? A més, treballa amb la senyoreta Xirgu! M’han dit que és tota una promesa…

La Robina va observar que l’actor es passava les mans pels cabells ben clenxinats i bevia un glop de vi abans de respondre. Havia defugit la conversa iniciada per l’antiquari, però ara que també hi insistia en Joan Oller, no podia quedar com un maleducat. En Tonet els començà a servir els segons plats, uns farcellets de verdures amb formatge que en unes altres circumstàncies haurien despertat l’admiració més sincera dels hostes. El crepitar del foc s’esllanguia dins la llar de foc.

—No li negaré que posar-me en la pell de Sherlock Holmes ha estat tot un repte. Per sort, amb companyes com la Xirgu tot és molt més fàcil. Ella broda el seu paper, ves! Li auguro un futur ben prometedor. Pel que fa a l’obra, tot i que aquest magnífic palau podria ser el marc ideal on representar el misteri del famós detectiu —s’esforçà a dissimular les ganes que tenia de fugir d’allà—, és cert que l’escenari del Teatre Principal permet construir una escenografia de grans dimensions, amb una recreació del bosc i de la mansió medieval que encantarà al públic. La decoració és esplèndida! Sobretot la del quart acte, oi, Manel?

L’escenògraf es limità a oferir un somriure tibat com a resposta. A la Robina, en canvi, no li va costar imaginar-se la grandesa d’aquell teatre, la seva façana corbada i tripartida, ornamentada amb bustos d’actors i actrius, que amagava tot un món fascinant, amb botigues i un restaurant que convidaven al gaudi. Des de l’any 1905 s’hi alternaven funcions teatrals amb projeccions cinematogràfiques. Ella hi havia anat algun diumenge amb el seu germà i la cunyada, i en recordar-ho li vingué una bocada d’enyorança que hagué d’ofegar. Redreçà el cos i acostà la cadira a la taula, amb cura de no fer gaire soroll. Fou aleshores quan ho va veure: rere la porta ajustada del fons del menjador que conduïa a la sala del billar i al taller de pintura de les senyoretes Güell, identificà dues siluetes que, dretes una al costat de l’altra, parlaven en veu baixa. Eren la senyora Consol i en Corneli. Què hi feien, allà?

Aleshores, ell va observar porta enllà i la veié. I les mirades es trobaren.

28

En Corneli es deixà abraçar per la foscor que senyorejava la terrassa de migdia i respirà el bocí de llibertat d’aquell espai obert al cel que separava el palau de les cases veïnes del carrer de Lancaster. Podia sentir com les heures que s’enfilaven per les baranes rebien, agraïdes, la pluja que continuava caient, i a través dels finestrals de la tribuna volada li arribaven puntets escarransits de llum. En un moviment instintiu es buscà l’amulet d’arrel de mandràgora que duia penjat al coll i l’acaricià. Era com tornar a casa, a la muntanya enyorada de la riba esquerra del Noguera de Tort, i tenir-lo a ell ben a prop. Va maleir una vegada més no haver estat més alerta i haver-ho impedit. Ara ja era massa tard… El trobaria?

S’hi hauria quedat una estona més, però s’obligà a entrar a la sala del billar. La majordoma semblava una taca fosca enganxada a la porta mig oberta que comunicava amb el menjador, pendent de la conversa que mantenien els convidats mentre sopaven.

—Demanava per mi, senyora Consol? La puc aidar en alguna cosa?

—No cridis, Corneli, que ens poden sentir! Acosta’t.

El cavallerís l’obeí i s’apropà a la porta sense fer soroll. Des d’allà li va arribar la veu de l’antiquari barrejada amb les aromes del tiberi que els havia preparat la senyora Marieta. Els budells li van sonar, rondinaires, i es va donar copets a la panxa per fer-los callar.

—Veuràs —va continuar la Consol quan el va tenir ben a prop—, normalment ho demanaria a en Tonet, però és al menjador servint el sopar. Podries agafar la tauleta dels esperits i amagar-la dins la casa de nines del pati de llevant? Quan torni la llum ja la portarem a la cambra dels mals endreços de les quadres. No la vull tenir a prop ni un minut més.

En Corneli, obedient, va agafar la taula negra de tres potes que romania abandonada al racó del costat d’una de les finestres i la carregà sense gaire dificultat. Es disposava a sortir per on havia entrat, però la majordoma l’aturà i se li adreçà novament amb veu llagotera; el jove intuí que el que li volia dir a continuació era l’autèntic motiu d’haver-lo fet cridar:

—Espera’t! Volia aclarir amb tu una situació un xic delicada perquè no vull que interpretis malament la conversa que he tingut abans amb la Remei, la modista. Sé que ens has escoltat. Aquesta donota em treu de polleguera i he dit coses que realment no sento. És per això que et demano discreció i que no m’ho tinguis en compte…

En Corneli la va mirar als ulls, i ella el defugí. Amb mans neguitoses s’acariciava la part del cinturó on sempre duia penjades les claus del palau i ara no hi eren. Mai l’havia vista tan inquieta; duia l’esquena corbada, qui sap si pel pes d’un secret que l’embrutia; desprenia una fortor camforada força desagradable i la ferma autoritat que normalment vestia els seus gestos havia desaparegut. El cavallerís amb prou feines reconeixia la dona que tenia davant.

—Senyora Consol —aconseguí pronunciar sense fer ostensible el rebuig que li provocava tenir-la tan a prop—, teniva el cap en un altre lloc i no hai sentit res, no passi ànsia.

La majordoma li somrigué, alleujada. Al menjador contigu algú arrossegà una cadira i el soroll va trencar el moment. Va ésser llavors que el cavallerís mirà per l’escletxa de la porta i la veié: la Robina, amb les galtes enceses flanquejades per uns quants blens dels cabells díscols que se li havien desfet del recollit. Ella s’adonà de la seva presència a la sala del billar i el guaità.

Fou un instant fugaç de mirades trobades, però el sotrac al cor perdurà.

La dolçor de les viandes no pot amagar la ferum que desprèn la por que senten. Els miro. Soc l’únic que coneix l’esdevenidor.

El tercer acte és a punt de finalitzar.

29

Més enllà de les parets de la seva cambra, el silenci de la fosca nit havia arribat al palau, però la Robina no podia dormir. Abrigada amb el mantell de llana gruixuda i abocada a la taula il·luminada per un parell d’espelmes, descarregava la seva angoixa damunt el paper, lletra a lletra. Deixava anar paraules carregades de sentiment, lligava amb tinta les sensacions experimentades la darrera hora. L’escriptura l’alliberava. La Irene, mentrestant, dormia, plàcidament arraulida a la seva falda. Semblava un bocí de cel. Li acaricià el caparró amb delicadesa i la gata de seguida li respongué amb un ronc agraït. Sentir-la feliç l’assossegava en aquells moments de solitud pròdiga. Foragità tots els sentiments contradictoris que li havia ocasionat la visita a la cambra d’en Corneli i es concentrà a endreçar l’esgavell d’idees que li voletejaven pel cap.

El sopar havia acabat ràpidament, enmig d’una conversa ensopida. Els convidats s’havien retirat a les habitacions assignades i l’Arístides els havia demanat que s’hi tanquessin amb clau. Els membres del servei també ho havien de fer. Fou llavors quan la Robina havia baixat corrents a la cambra que el cavallerís tenia entaforada a la rampa per on transitaven els cavalls, entre les cotxeres i les quadres de la planta soterrània. Era rodona, com les torres on les malmaridades eren tancades als contes que l’avi li explicava quan era petita. Una finestra elevada i discreta deixava entrar una llum escadussera procedent del pati de les quadres que hi havia al costat de la carbonera, i des d’allà en Corneli podia sentir si els passava res estrany, als cavalls.

Cada pam d’aquella cambra austera duia impregnada l’olor del cavallerís. La va notar de seguida, tan bon punt ell la va convidar a passar. La Irene jugava damunt d’un llit senzill, arraconat a la paret del costat de la porta. Sota la finestra hi havia una prestatgeria atrotinada, plena de llibres; al costat del llit, el poc espai que quedava lliure l’ocupava una trista cadira i una taula escarransida damunt la qual descansaven uns quants papers i una mena de caixa de fusta de dimensions considerables que despertà la curiositat de la Robina. Als peus, un bagul, on segurament desava la roba. La Robina s’assegué a la cadira, i en Corneli, al jaç. Es miraren en silenci durant uns segons i deixaren que els cossos parlessin de les seves coses. Per un moment, si ell li hagués demanat «vine», ella hi hauria cedit, subjugada a una passió ignota que amb prou feines podia desxifrar.

En Corneli, però, no la cridà, i del llit estant li reportà la conversa que havia mantingut amb la majordoma, i s’aturà a descriure-li el seu comportament anòmal. Es preguntaren si allò sobre el que discutien la Consol i la Remei tenia res a veure amb l’Esteve. Ella va aprofitar per expressar en veu alta el grapat de preguntes que li rondaven pel cap: per què l’assassí havia triat el relat de Conan Doyle «Silver Blaze» per recrear-lo en el seu crim? L’escollí simplement perquè anava de cavalls? En la història, la víctima, l’entrenador John Straker, tenia una vida secreta, amb una amant enamorada dels gustos cars… L’Esteve tenia una doble vida, també? La nit que va ser assassinat havia quedat amb algú; amb qui, amb la Remei? Amb l’assassí? Aquesta doble vida era el motiu que l’havia dut a la mort? La majordoma i la modista, n’estaven al cas? Com?

—Ho haurem d’esbrinar, no trobes? —li va dir finalment la Robina per concloure la conversa. Ja era molt tard.

Va recordar com s’havia aixecat de la cadira i s’havia apropat a la prestatgeria per donar-hi un cop d’ull ràpid. Li havia agradat descobrir que en Corneli era un home lector. Va llegir els lloms dels volums: llibres de botànica, de veterinària…, i en un racó, mig amagats i apilats per ordre cronològic, els fulletons de les aventures de Sherlock Holmes traduïdes al català.

—Llegeixes Conan Doyle?!

—Gairebé tot Barcelona ho fa, Robina.

Ella no li va respondre. Va agafar la gata, que començava a tenir gana, i s’acomiadà del noi, assegurant-li que aniria directament a la seva habitació, que estaria tranquil·la i que s’hi tancaria amb clau.

Va marxar d’allà amb el cor encongit.

Ara, mentre repassava els esdeveniments i els fixava en el quadern amb lletra menuda, un sentiment de malfiança l’acompanyava… En Corneli llegia Conan Doyle, i en cap moment li ho havia comentat. Per què? Amagava alguna cosa, n’estava convençuda, calia estar alerta… Malgrat tot, no podia deslliurar-se de la seva veu, i duia enganxat al ventre un desig inoportú que li havia despertat en sentir-se a prop d’ell.

A les quatre de la matinada, altra volta l’udol paorós d’un gos la despertà. S’havia quedat adormida damunt el quadern. S’aixecà d’un bot, encengué un llum d’oli i es dirigí a la porta.

—Corneli! Què hi fas, aquí?

El cavallerís s’havia alçat ràpidament d’una màrfega improvisada al costat de la porta.

—No voliva deixar-la sola i hai dormit ací.

A la Robina se li ablaní un bocí de cor, però ho dissimulà.

—No calia, em sé defensar sola…, però has sentit l’udol?

—Sí! Alt i clar. A la planta baixa.

Baixaren fins al replà dels músics, travessaren el saló central i continuaren descendint per l’escala principal fins a l’entresol, on hi havia la biblioteca i el despatx del senyor Güell. Aleshores comprovaren que algú havia obert la porta de fusta massissa que conduïa a la planta baixa, la zona externa del palau. La pluja tornava a caure amb força, i la Robina hagué de fer esforços per continuar baixant l’escalinata i no sortir d’allà corrents. La foscor era tímidament trencada per la poca lluminària que tenien, i les parets de pedra traspuaven una fredor colpidora. Baixaren amb precaució el darrer tram de l’escalinata que conduïa a la sortida enreixada, i de seguida van distingir un punt de llum que provenia de les oficines instal·lades a continuació de les cotxeres, al costat del finestral doble que donava al pati de les quadres. De nou, la porta estava oberta de bat a bat. En Corneli i la Robina hi entraren amb passos trèmuls, enganxats i amb les respiracions agitades.

La veieren de seguida. Diverses espelmes il·luminaven la Remei, arraulida davant la caixa forta que hi havia mig amagada a la paret del fons, amb els ulls oberts d’un gris abans intens però ara ja sense vida. Anava vestida de blau i li havien tallat els cabells. El rostre rodó, amb el clotet al mentó i les galtes molsudes, mostrava un gest de dolor extrem, i les marques del coll indicaven que l’havien estrangulat.

Segueixen al Principal ab el famós Detective, que ja té imitadors y competències. Las astucias de un detective y Un detective astuto, son els tituls escaients de un parell d’obres que’s representen al Paralelo, explotant la figura del suggestiu protagonista de les noveles de Conan-Doyle. Però, fins ara, el Detective del Principal es el que se’n dú la gloria y el profit de totes les assanyes.

Revista De Tots Colors

Barcelona, 15 de maig de 1908

ACTE QUART

Dijous 19 - Matinada de divendres 20 de novembre de 1908

30

—On soc?

—Senyora Consol, s’ha despertat! Ha tingut un defalliment i l’hem portada a la seva cambra. No es toqui el front. En caure s’ha donat un fort cop al cap i ha perdut una mica de sang. Per sort, en Corneli l’ha atès prestament i li ha cosit la ferida. Era l’únic de nosaltres que semblava que sabia el que es feia.

La Robina l’ajudà a reincorporar-se una mica i li col·locà bé els coixins rere l’esquena perquè estigués més còmoda. Tot havia passat tan ràpid que encara ara ho estava paint. Sobretot la mentida d’en Corneli.

—La Remei! No ha estat un somni, oi?

El balbuceig feble de la majordoma l’arrencà dels seus pensaments:

—Molt em temo que no.

—Ajuda’m a llevar-me! Haig de vigilar que els convidats rebin l’atenció deguda i…

—Calmi’s, senyora Consol. Ha patit un greu atac de nervis i ara li convé descansar. Begui aquesta tisana, que li anirà bé…

Amb delicadesa li acostà la tassa de porcellana als llavis eixuts i vigilà que s’ho begués tot. Els braços prims els tenia plegats sota el pit, i les mans nerviüdes s’aferraven a la flassada de llana. Havia envellit de cop.

—Ja en tinc prou, gràcies, Robina.

La professora l’obeí i deixà la tassa a la tauleta de nit, al costat del rosari de fusta, més escalabornat que els somnis de la majordoma. S’assegué de nou a la cadira i esperà un temps prudencial abans de començar amb les preguntes que feia estona que maldaven per sortir-li del cap en efervescència:

—Quina desgràcia, la mort de la Remei, no troba? M’ha sorprès el que ha dit quan ha arribat al magatzem i ha vist el seu cos sense vida. «Jugava amb foc i s’ha cremat. Ara ens deixarà tranquils». A què es referia?

—Això he dit? No ho recordo.

—Sí. Just abans de fixar-se en la mèdium i començar a culpar-la d’haver despertat el mal i no saber com expulsar-lo del seu palau. D’això tampoc no recorda res?

—No. Ho sento.

La Robina sabia que estava mentint i que no en trauria l’aigua clara. Tampoc no volia atabalar-la gaire.

—D’acord, ara serà millor que intenti dormir una mica. Serem a la cuina, aquí al costat. Li deixo aquesta campaneta. Si necessita res, avisi’m.

S’aixecà de la cadira i sortí d’aquella habitació impol·luta que tant la neguitejava. Semblava que no hi dormís ningú. Va tancar la porta amb cura i es va dirigir a la cuina, a l’extrem oposat de les golfes.

—Està més tranquil·la, la senyora Consol? Vine, seu aquí amb nosaltres. Paquita, deixa de fer el ploricó i cedeix un lloc a la Robina, que jo vaig a escalfar-li una mica de llet amb canyella.

La minyona obeí a contracor. Tenia els ulls inflats d’haver plorat una llarga estona i la seva beguda reposava, freda i abandonada, damunt la taula.

—Gràcies. Els convidats són entre la sala de confiança i la de la tribuna, oi? Com estan?

—Com vols que estiguin? Cansats, encara no es creuen el que ha passat. Tenen molta por… Tots estem espantats i volem sortir d’aquesta presó… Bé, tu sembles molt tranquil·la.

—Paquita, fes el favor! —la renyà la cuinera. Va donar el got de llet calenta a la Robina i tornà a seure a la cadira que ocupava normalment. L’estança s’embotí d’un silenci massís, esquerdat únicament per l’arribada d’en Tonet.

—Senyora Marieta, em pot omplir un vas amb aquell vi calent amb canyella que prepara tan bo? Necessito treure’m la gelor de l’ànima.

—Ara mateix, noi —respongué, diligent, la cuinera.

—Gràcies. La senyora Consol, com es troba? —va preguntar el criat, prestant una atenció especial al posat aclaparat de la Paquita—. A la sala de la tribuna el senyor Pous va més perdut que un barb en un rostoll, i la resta de convidats no han badat boca en tota l’estona. La cosa va a mal borràs… Per cert, Robina, ha demanat per tu.

—Ara hi vaig. Tonet, abans, però, et puc fer una pregunta?

—Tu diràs.

—Quan la senyora Consol ha tingut l’atac de nervis, tu eres a prop seu, oi? Has sentit el que ha dit de la Remei i d’en Corneli?

—No ho he sentit, però no cal ser una llumenera per esbrinar-ho. Aquí dalt tothom sap que a la majordoma no li agradava la Remei. Poc abans d’entrar tu al servei de les senyoretes Güell, la Remei i en Corneli havien festejat durant un temps, però de cop i volta ell la va deixar. La senyora Consol va dir que era el millor que li havia pogut passar, que aquella noia no era aigua clara, i va tornar a preocupar-se ara fa uns dies quan va sospitar que tenia algun assumpte amb l’Esteve… Per a ella el servei d’aquest palau és com la seva família, i sempre ens ha volgut protegir, oi, senyora Marieta?

—Ja ho pots ben dir, ja! Jo no voldria malparlar dels morts, però aquesta mossa feia una vida per sobre de les seves possibilitats. Jo no sé com es podia pagar els capritxos que tenia amb el sou minso que guanyava a la sastreria. Us heu fixat en el collaret que duia posat? Jo no me’l podria permetre ni en tres vides que visqués!

—Té més raó que un sant, senyora Marieta! —la va interrompre en Tonet—. Des de la garita de l’entrada en Josep controla tot el carrer i els moviments dels veïns, i d’un temps ençà comentava que la modisteta es passava més temps a fora que a dins del taller; ja em direu com es pot explicar, una cosa així…

—I sabia on anava? Si es veia amb gent? Amb l’Esteve? —va preguntar la Robina mentre intentava memoritzar fil per randa tota la valuosa informació que en Tonet li estava donant. Una dada li retronava dins el cap, però, més cridanera que la resta: en Corneli i la Remei havien estat festejant. Per molt que intentés mantenir el cap fred i cenyir-se a la investigació, la llavor d’una gelosia inconeguda li arrelà a les entranyes i li torbà el discerniment. Va haver de fer esforços per concentrar-se en les paraules del criat i bandejar un sentiment de ridícul que, mordicant, l’escometia.

—Amb l’Esteve no ho sé pas —prosseguí en Tonet—, però en Josep m’ha comentat que darrerament havia preguntat pel senyor Pous i per la relació que tenia amb el mag Francesc Roca, que té barraca al Paral·lel…

—Voleu parar? Com podeu estar jugant a detectius mentre estem aquí tancats i ens estan matant? Deixeu que l’Esteve descansi en pau! És mort, mort! I tots morirem!

La Paquita va esclatar i va aturar en sec la xerrada que mantenien els seus companys. Es trencà en mil bocins. Amb els punys contrets i els llavis tremolosos s’havia aixecat de la cadira i els havia vomitat tota la dissort que el seu cos menut havia acumulat els darrers dies. La senyora Marieta l’agafà amb delicadesa i l’acompanyà a la seva cambra.

—Au, reina, anem a descansar, prou de patir per avui. I tu, Tonet, fes el favor de tornar a la planta noble i estar disponible per si els convidats et necessiten. A la senyora Consol no li agradarà saber que perds el temps d’aquesta manera.

I sense esperar resposta, la cuinera s’endugué la Paquita de la cuina. En Tonet no va reprimir el que sentia:

—La majordoma no m’ho recriminarà. Ja no.

—Què vols dir? —li va preguntar la Robina, encuriosida.

—Que ja no em renya. No s’hi atreveix.

—I com és, això?

—Sé per què la senyora Consol fa responsable la mèdium de tot el que està passant… Conec el seu secret.

31

La Robina caminava amb passos desfermats, moguda per un impuls irracional que li naixia del fons de l’ànima. El comentari d’en Tonet sobre la Remei i en Corneli el duia enquistat a la memòria. Com era possible? Què li estava passant?

Abans d’anar a la sala de la tribuna necessità aturar-se un moment per asserenar-se; per fer-ho, va buscar aixopluc en un dels seus racons preferits del palau. De seguida va arribar a «la miranda» dels músics, el replà de l’escala que enllaçava el saló central amb la planta dels dormitoris. A la paret oposada al cancell vestit amb cortinatge adomassat, enfront la chaise longue i la poltrona d’estil Imperi, hi havia una llar de foc de marbre rosa que únicament s’encenia quan, els dies de concert, s’hi instal·laven alguns violinistes. L’espai, voluptuós, era coronat amb una finestra doble des d’on li va arribar la llum encara trèmula del carrer. Es dirigí al pany de paret veí i obrí la porta que conduïa a una saleta per a ús del servei, amb armaris per guardar flassades i llençols antics; d’allà s’accedia a un balcó menut que donava al pati de llevant, on hi havia la casa de les nines, i des d’on es veia la Rambla… La porta que menava a la sortida era tancada. Per rifar-se del pànic que la començava a dominar s’hagué de conformar a recordar, amb els ulls àvids de la seva memòria, el mural que l’Aleix Clapés havia pintat damunt la façana principal més propera al carrer i que es podia contemplar des de la talaia minúscula l’accés a la qual ara tenia barrat: representava Hèrcules incendiant els Pirineus i a la recerca d’Hèsperis, la reina de l’Atlàntida, a qui volia treure del continent abans que les aigües acabessin amb tot; les senyoretes Güell li havien explicat que s’havia inspirat en L’Atlàntida de Jacint Verdaguer. La figura de l’heroi, brandant un pi encès gegantí i decidit, avançava amb audàcia malgrat la foscor que el rodejava, i deixava enrere un camí que ella s’imaginava calamitós. Era la remembrança d’aquella determinació davant d’un entorn hostil la que, en moments difícils com el que estava vivint, la inspirava i l’omplia de noves forces.

De mica en mica la respiració es tornà pausada i recuperà una certa serenor. No es podia rendir, Sherlock Holmes no ho faria mai. Des del vidre de la porta va mirar el cel, net de núvols, i la foscor densa que fins aleshores li havia poblat cada racó de la ment va desaparèixer.

Com la torxa que Hèrcules sosté amb la mà dreta, de flama envigorida pel vent, els ulls d’ella repel·leixen la foscor. En el quadre l’heroi camina decidit, deixant enrere un bosc. Ella aviat trobarà el camí.

La desitjo. Tot ho faig, en part, per ella.

32

En Corneli intentà acomodar el cos de la Remei al costat del d’en Pere Olivella d’una manera respectuosa, però el racó més net de la carbonera ara pudia a mort. En aquell moment sentí com mai el dolor punyent de viure allunyat de Taüll; evocà els seus prats de secà i els horts regats pel barranc de Remediano que dividia el poble en dos nuclis, la Guinsa i el Barri, aquest darrer amb les cases arrecerades les unes a les altres, i trobà a faltar la gent aspra i el temps isard, les nits profundes i les matinades redemptores.

Tractar la Robina l’havia acostat, de nou, a l’esperit indòmit que havia deixat enrere. Escoltar-la era obrir una finestra a allò impredictible, i la seva veu crepitava dins seu com els troncs a la xemeneia de la cuina els capvespres d’hivern.

Robina.

Li estava ocultant coses i ella ho havia esbrinat.

Sospirà, s’allunyà de la carbonera sense mirar enrere i buscà consol a la quadra de la Bruna. L’euga, en veure’l arribar, s’hi apropà, contenta i àvida de carícies. Li acostà el morro a les mans, i en Corneli, en sentir el vapor tendre de la seva respiració, es relaxà.

—Vine, Bruna, que candongueiaré una estona xica amb tu… No podiva deixar que la senyora Consol es dessagnés, oi?

Raspallar-la l’ajudava a dissipar els fantasmes de la mala consciència. També li va revisar les dents i li va untar els cascos amb els olis habituals. Mentre ho feia li vingué a la memòria l’accident amb la majordoma. La senyora Consol va ser la darrera d’arribar a les oficines de les cotxeres, i, en veure la Remei morta, va perdre la positura impol·luta de sempre i començà a vociferar injúries i altres despropòsits sobre la veritable natura de la modista i sobre la responsabilitat de la signora Armida en el que estava succeint: «Ha despertat el mal i ara no sap què fer per expulsar-lo del meu palau!», li etzibava amb el rostre desencaixat per una ira desbridada. Fou aleshores quan la majordoma va perdre el coneixement i es desplomà a terra, amb la mala fortuna de donar-se un cop al cap contra la petita taula que hi havia al costat de la caixa forta. La sang començà a rajar, baladrera, i ell reaccionà amb prestesa: donant les ordres oportunes de tot allò que necessitava, guarí la majordoma; després manà que la portessin a la seva cambra i que en tinguessin cura fins que recuperés la consciència.

La mirada d’estupor que la Robina li va fer en veure’l manipular la ferida fou cristal·lina, com els estanys del Pessó, i carregada de sentiment. En aquell precís moment fou conscient que la perícia en tractar la ferida de la majordoma no era pròpia d’un simple cavallerís, que tenia uns coneixements mèdics i un aplom molt superiors. Què hi feia, a les cavallerisses, llavors? «No em vas dir que eres lector de Conan Doyle i ara descobreixo que tens estudis. Què més ens amagues, i per què?», li van recriminar els seus ulls.

Acabà de netejar la quadra amb minuciositat, s’acomiadà de l’animal amb unes quantes manyagueries més i es disposà a pujar a la planta noble; el senyor Pous havia de saber que, pel que feia al cos de la Remei, estava tot en ordre.

La Remei.

En Corneli no li havia dedicat ni un bri de pensament durant tot aquest temps. Tan innòcua era la petja que li havia deixat?, es preguntà amb un cert sentiment de culpa, però la resposta afirmativa li va néixer del fons del cor. Tots dos havien compartit el desig de la carn i el plaer per les trobades furtives. Res més. Hi havia alguna cosa en ella que el feia recelar d’anar més enllà… Però no es mereixia morir d’aquesta manera.

Enfilà les escales del servei i en un pensament arribà a la sala de la tribuna, on els convidats estaven reunits. Hi entrà i posà l’antiquari al corrent.

—Gràcies, Corneli. Pots retirar-te. Si necessito res més de tu, t’avisaré —li va dir l’Arístides, amb una fredor hostil tenyida d’amabilitat.

El cavallerís assentí i sortí d’aquella sala que pudia a falsedat.

Es creuaren a la porta. Els ulls grossos de la Robina, encesos com brandons, el van deixar sense alè.

—Tu i jo hem de parlar. T’espero a la meva habitació.

I entrà a la sala. Seca i distant.

Llavors ell sentí com si la foscor hagués engolit la poca llum del palau que maldava per sobreviure.

33

La Robina va intentar estovar l’enuig absurd i forassenyat que li havia provocat veure el cavallerís, però les paraules que li va adreçar per citar-lo a la seva habitació li havien nascut feréstegues. L’hauria esbatussat allà mateix, amb totes les forces, i aquest sentiment, que l’allunyava de la raó serena pròpia del seu caràcter, la tenia totalment desconcertada. Era com si en Corneli hagués despertat una nova Robina que li era del tot desconeguda.

A qui volia enganyar? En el breu espai de temps que va trigar a travessar la porta de la sala de la tribuna va haver d’acceptar que, per molt que es repetís que li resultava sospitós que en Corneli no li hagués esmentat que era lector de Conan Doyle, que tenia estudis per aspirar a una altra mena d’ofici i, per tant, no sabia què feia al palau, i que havia tingut una relació amb la Remei, la darrera víctima de l’assassí, l’autèntic motiu que havia desencadenat tot aquell trasbals emocional era la gelosia.

—Robina, acosti’s!

La veu mel·líflua de l’antiquari l’allunyà de les seves quimeres i la portà de nou a la realitat que l’envoltava: era atziaga. Els convidats estaven asseguts al banc escó semiovalat adossat a la tribuna i en unes cadires properes. Duien la son interrompuda pintada als rostres i la por impregnada a la pell. En Tonet havia distribuït per la sala safates amb begudes calentes i alguna cosa lleugera per menjar, però gairebé ni ho havien tocat. Del menjador contigu els arribava l’escalfor viva de la llar de foc, i la Paquita havia col·locat canelobres de diverses mides per tot l’espai; la llum melangiosa il·luminava cada racó i despertava la bellesa de l’arquimesa del segle XVII amb la fusta treballada amb relleus, embolcallava amb un aire fantasmagòric la petita llibreria d’enfront de la tribuna encaixada a l’arrimador, curulla de llibres i d’estatuetes, i desdibuixava els contorns de les cadires d’estil reina Anna escampades ací i allà. Aquell ambient gairebé oníric, de castell medieval, però, passà totalment desapercebut. El palau havia esdevingut una garjola d’or, una trampa mortal que acabaria amb la vida de tots ells.

L’Arístides i la mèdium estaven asseguts de costat, en un dels extrems del banc escó. A prop seu, en Tonet vigilava, amatent, que a ningú li faltés res… I si a més a més caçava alguna conversa interessant que després pogués compartir amb els companys a les golfes durant els àpats, millor que millor.

—Ha preguntat per mi, senyor Pous?

—Sí, i ja trigava.

La Robina s’empassà les ganes de contestar a aquell home estufat, però terriblement atractiu. Les persianes de llibret estaven aixecades i els primers rajos d’un sol tímid que es colaven per la finestra li acariciaven els cabells despentinats i el dotaven d’una aurèola gairebé angelical únicament desmentida pels seus llavis sensuals.

El senyor Pous també li despertava els sentiments letàrgics? Què li estava passant?

Al seu costat, en un peculiar joc de clarobscurs, la signora Armida es veia opaca i menuda, gairebé insignificant. Havia perdut tot l’exotisme que l’agombolava quan la va conèixer i a la Robina fins i tot li va fer l’efecte, per un instant, que l’accent italià també li havia fugit.

—Com es troba la signora Consol? —li preguntà la mèdium, amb aparent sinceritat.

—Millor, però encara no s’ha recuperat del trasbals que li ha provocat la mort de la Remei. Ara que treu el tema —li va dir com aquella qui no vol la cosa—, té idea de per què es va enfellonir tant quan la va culpar d’haver despertat el mal? Per què la fa responsable d’una cosa així? Sabia que la senyora Consol creia en aquesta mena de coses?

Fou un gest imperceptible, una mirada esbiaixada cap a l’Arístides feta amb dissimulació, el que indicà a la Robina que la mèdium estava a punt de mentir-li, i que l’antiquari ho consentia.

Tothom en aquell palau mentia.

—Mi dispiace, però no estic al cas de les creences d’aquella dona; no la conec. A mi em van convidar les senyoretes Güell per venir a fer una sessió d’espiritisme i el que va passar vostè ja ho va veure. És cert que el mal habita cada racó d’aquest edifici, el vaig poder sentir ben vívid i encara ara el sento, però jo no l’he despertat i no sé què té a veure la majordoma en tot aquest assumpte. Dovrai chiederglielo a lei.

—Entesos. És com si se sentís culpable d’alguna cosa del passat que va succeir dins les parets d’aquest palau. No troba, senyor Pous? En sap res, vostè? Té idea de per què va dir que ara la Remei ens deixaria a tots més tranquils? Li he intentat preguntar sobre l’assumpte però diu que no recorda res. No l’he volguda pressionar perquè encara està molt dèbil…

L’antiquari se la va quedar mirant, astorat.

—M’està interrogant, Robina?

—Ho haig de fer, senyor Pous, vull entendre el que està passant.

—Doncs jo en això no la puc ajudar. Desconec el passat de la majordoma, què tenia amb la modista ni el que va succeir dins aquestes parets en el passat. És cert que alguna cosa li’n passava, darrerament havia fet un parell de moviments estranys, però haurà de cercar la resposta en un altre lloc… Tonet, em pots servir una mica més de cafè?

—Ara mateix, senyor.

El jove de seguida es va apropar a l’antiquari i va satisfer la seva demanda. Aleshores la Robina va veure que tenia davant seu l’oportunitat per descobrir quin era el secret que el criat tenia sobre la Consol i aprofità el moment:

—Ara que hi penso, Tonet, crec que ens pots ajudar en el que estem parlant; m’agradaria que compartissis amb el senyor Pous el que m’has comentat abans sobre la senyora Consol, que saps per què culpa la mèdium de tot el que està passant i que coneixes el seu secret…

—De què parla la Robina, Tonet? —Tal com ella s’esperava, l’antiquari s’interessà de seguida pel que acabava de dir i preguntà directament al xicot… No tenia escapatòria.

—Res, senyor Pous, una ximpleria…

—Ja decidiré jo si ho és. Què en saps, de la senyora Consol?

El rostre d’en Tonet s’havia enrojolat i passà de l’odi envers la professora d’anglès a la vergonya. S’havia volgut fer l’important i ara en pagava les conseqüències:

—Ma mare viu al carrer dels Mirallers, al mateix replà de la Casa d’Oració on fa molts anys que es practiquen exorcismes…

—Mossèn Cinto Verdaguer hi havia participat, oi? —va interrompre’l l’Arístides.

—Sí, senyor. Des de ben petit que sempre he vist molta gent visitant les dones d’aquell pis; se sentien uns crits esfereïdors i uns sorolls que semblaven vinguts de les mateixes calderes d’en Pere Botero. Bé, el cas és que no fa gaire, una tarda de diumenge que vaig anar a visitar la mare, vaig creuar-me amb la senyora Consol… Sortia del pis després d’una de les sessions d’exorcisme. Es veu que és una de les assídues més veteranes… Ves a saber amb qui es vol comunicar!

—Suposo que la seva presència a palau, signora Armida, li ha despertat les ferides del passat. Pobra dona!

—Vero, poverina…

La mèdium va acompanyar aquestes paraules amb un sentiment fingit de llàstima que no enganyà la Robina. S’ho havia imaginat, o quan l’Arístides havia esmentat les ferides del passat de la majordoma a ella se li havia enfosquit l’expressió de la cara?

—Permeti’m que li faci una altra pregunta, signora Armida. Ja ha dit que no sap a quina hora ha abandonat l’habitació perquè no l’ha sentida, però, quan s’han retirat a descansar, ella estava bé?

—No la coneixia de res; per tant, no puc saber quina mena de caràcter tenia, però sí, em va semblar que estava bé. Forse un troppo agitata…, potser una mica neguitosa. Va mirar el rellotge un parell de vegades, com si estigués fent temps, i va trigar a desvestir-se. De fet, em vaig adormir de pur esgotament abans que ho fes.

La Robina agraí la resposta a la mèdium i es dirigí de nou al criat:

—Tonet, tu saps què tenia la senyora Consol contra la Remei?

—No en sé res, d’aquestes coses de dones. Ho hauràs de preguntar a la senyora Marieta. Ella segur que n’està al cas. Em deixes fer la meva feina?

—Fes, fes.

Ho va apuntar tot en el quadern mentre tothom l’observava amb una barreja de recel i fascinació, talment com si estiguessin contemplant un rar espècimen de la naturalesa. En acabat, va continuar el torn de preguntes:

—Suposo que quan el fatídic udol del gos ens ha despertat, tots poden assegurar que estaven a les cambres respectives, oi? Algú ha abandonat la seva habitació en algun moment?

Intentà que en formular aquella pregunta la tremolor de la veu no la delatés. De petita, quan amagava secrets als pares sempre li passava i l’enxampaven de seguida. Era el seu punt dèbil. No podia enganyar ni dir mentides… I ara ho feia per en Corneli: ell era fora de la seva cambra quan havien matat la Remei.

—I a vostè, Robina, qui la interrogarà? Era a la seva cambra? —En Salvador Vilaregut s’havia aixecat de la cadira i se la mirava desafiant—. Qui ens diu que tota aquesta bogeria no és obra seva? El que hem de fer és intentar fugir d’aquí. Les nostres vides corren perill!

—Ara l’escolto, amic! —exclamà, exaltat, l’Enric Giménez—. Senyor Pous, no segueixi el joc a aquesta dona, ens està duent a la bogeria!

En Manel López també va fer intenció d’unir-se a la protesta, però l’Arístides ho va impedir:

—Facin el favor de calmar-se —els va dir sense alçar la veu—. Cal que els recordi què ha passat amb en Pere Olivella quan ha intentat sortir del palau? No ens hi podem arriscar. I pel que fa a la Robina, els haig de recordar que a la carta que van enviar-li es deixava ben clar que era l’escollida per trobar l’assassí, i que tenia de temps fins dissabte…?

—Pot ser una estratègia inventada per ella —tornà a insistir el traductor—. Coneix els textos de Doyle pam a pam!

—No sabia que em tenia per un home tan simple, Vilaregut —el tallà en sec l’antiquari—. Es pensa que no m’he assegurat que deixava les regnes de la investigació en bones mans? Abans que les senyoretes Güell marxessin de palau vaig parlar amb elles i em van assegurar que durant la reunió de dissabte la Robina no va abandonar la sala en cap moment, cosa que no es pot dir de cap de vostès. És impossible que matés l’Esteve; per tant, no n’és l’assassina. Aclarit aquest assumpte, el que hem de fer ara és respondre a les seves preguntes i després mirar de descansar. Estem tots esgotats i amb els ànims alterats, però no hem de caure en la desesperació, i menys perdre l’educació i els bons costums.

Les paraules de l’Arístides apaivagaren l’ambient. Tothom va tornar a asseure’s al seu lloc i, amb desgana, es disposaren a respondre a la pregunta que els havia formulat la professora d’anglès. La son, acompanyada d’un decaïment fartaner, començava a ensenyorir-se de la sala, en cruel contrast amb el matí, que, tranquil i net de pluja, anunciava la promesa d’un nou dia.

—Pel que fa a mi —en Joan Oller va ser el primer a respondre—, no m’he mogut de la meva habitació en tota la nit.

—Jo he abandonat la cambra uns minuts per anar al bany —assenyalà en Manel López tot seguit.

—Jo també —va apuntar l’Arístides.

La Robina ho va anotar en el quadern, i es va fixar en el capteniment de tots tres, per si alguna mena de gest incòmode li donava alguna pista, però semblaven sincers.

Quedaren tots en silenci. Ja no hi havia res més a dir.

—Bé, potser ja n’hi ha prou per ara, no li sembla, Robina? —suggerí l’antiquari—. Estem tots esgotats. Serà millor que ens retirem a descansar fins a l’hora de dinar. No sortim de les habitacions i anem tots amb molt de compte.

Els convidats abandonaren la sala de tribuna al mateix ritme que les darreres espurnes del foc del menjador s’apagaven. La Robina havia esperat que tothom marxés abans d’adreçar-se de nou a l’antiquari:

—Puc robar-li una mica més de temps? M’agradaria comentar-li una darrera cosa.

De la mateixa manera que Hèrcules il·luminà el caos i, en salvar Pirene, recuperà l’harmonia perduda, els meus actes il·luminaran la foscor més vergonyant i faré justícia.

34

L’Arístides va seure en una de les cadires més properes al braser, a prop del piano, i convidà la Robina a fer el mateix. Havia donat permís a en Tonet per retirar-se, i ara que el foc de la llar del menjador s’havia extingit, el fred començava a escampar-se per tota la sala de la tribuna i arribava a la de confiança, àvid i voluntariós.

El rostre de l’antiquari semblava aliè al desànim. La Robina l’observà mentre s’acomodava a la cadira propera a la seva, davant per davant; malgrat dur la roba un xic rebregada i els cabells esbullats, no havia perdut l’elegància ni l’atractiu. Se sentí torbada i hagué de concentrar-se.

—Vostè dirà, Robina —la convidà a parlar l’Arístides.

—El meu raonament anava errat. Estava convençuda que les pistes obtingudes a la sala de visites apuntaven a l’actor, però no ha estat així. No sé com no vaig veure que la Remei també estava relacionada amb el món de les disfresses: ella les cosia! Si hagués estat més àgil, potser ara continuaria viva…

—No es culpi de res. Jo tampoc no ho vaig saber veure —li digué l’Arístides amb veu suau, un xic engalipadora—. Ha pogut examinar l’escena del crim?

—Sí. Com passava amb l’Esteve, l’escenificació de la mort de la Remei s’inspira també en les històries protagonitzades per Sherlock Holmes; concretament en dues: prenent d’inspiració «La cambra fosca», publicada a Literatura Sensacional els dies 9 i 16 d’octubre, l’assassí vesteix la Remei de blau i li talla els cabells. Recordi que ja ens havia deixat unes pistes semblants a la sala de visites, a partir de les quals vam deduir, erròniament, que la víctima següent seria l’Enric Giménez. La segona història és «El crim d’Hampstead Milverton», publicada el passat 17 de juliol. He pogut comprovar que hi recull la frase escrita a través de l’alfabet dels homes ballarins, «hom ha de jugar les seves cartes tan bé com sàpiga», i no hem d’oblidar que el cos de la modista l’hem trobat al costat de la caixa forta, peça clau en el desenvolupament del relat.

—Interessant, Robina.

—Sí, molt! A més, al costat del cos de la Remei hi havia un bust de marbre d’Atenea, com el de la llibreria del despatx de la víctima de la història, el xantatgista Charles Augustus Milverton. Coneix el relat?

—No. No soc gaire bon lector de Conan Doyle, ho lamento…

—Veurà: Sherlock Holmes és contractat per Lady Eva Blackwell per recuperar unes cartes comprometedores, ara en poder de Milverton, el rei dels xantatgistes. L’home demana una important suma de diners per retornar-les sense donar-les a conèixer i evitar així un escàndol descomunal que posaria fi al compromís matrimonial de Lady Eva. Holmes visita la casa de Milverton disfressat de lampista per conèixer les característiques de l’edifici i la rutina diària del seu propietari. Gràcies a una de les criades de Lady Eva, el detectiu descobreix que Milverton guarda les cartes dins una caixa forta al seu estudi, i planeja robar-les. Quan arriba el moment, i amb Watson, aconsegueixen entrar a la casa i obrir la caixa forta; han d’amagar-se rere una cortina perquè el xantatgista entra a l’estudi per reunir-se amb una suposada criada que li vol vendre cartes que comprometen la seva senyora. La sorpresa arriba quan s’adona que la criada és en realitat una de les víctimes dels seus xantatges. Com que ella no va pagar, en Milverton va revelar al marit el secret que guardava, i el marit va morir a conseqüència d’aquesta acció. Venja el seu marit disparant a Milverton fins a la mort. Holmes i Watson no fan res per impedir-ho, i abans de fugir s’asseguren de llançar al foc totes les cartes que l’home tenia guardades a la caixa forta. Quan, l’endemà, l’inspector Lestrade truca a Baker Street per demanar l’ajut de Holmes per investigar l’assassinat de Milverton, el detectiu es nega a col·laborar en el cas.

La Robina se sentia ridícula, resumint a l’antiquari l’aventura holmesiana que havia utilitzat l’assassí per recrear-la en la mort de la Remei.

—Pel que m’explica, la Remei seria en Milverton? Tenia res a amagar? —va preguntar l’Arístides.

—Sí, senyor. L’assassí l’ha estrangulat i no li ha disparat suposo que per no fer soroll i alertar-nos. Però tant en el cas de l’Esteve com en aquest, l’assassí ha triat històries amb víctimes que no són innocents. Amaguen una doble vida i, d’alguna manera, és com si la mort representés una mena de justícia…

—Ho entenc. Creu, per tant, que la tria de l’Esteve i de la Remei per part de l’assassí no ha estat casual, oi?

—Molt em temo que no, senyor. Hauré de parlar amb la senyora Marieta, però intueixo que la rancúnia que la majordoma sentia envers la modista pot venir precisament d’aquesta doble vida, i crec que l’Esteve també podria ocultar alguna cosa… De fet, m’estic adonant que en aquest palau tothom amaga secrets.

La Robina pronuncià aquestes darreres paraules amb amargor, i apagà els seus pensaments més íntims per evitar verbalitzar-los. Un silenci incòmode la va dominar i va ser conscient que, més enllà de les històries de Conan Doyle, el palau havia esdevingut la tomba de tres persones reals, que la data límit fixada per trobar l’assassí a la carta s’acostava perillosament i encara donava pals de cec… Ser lectora de Sherlock Holmes li estava resultant molt perillós.

Abatuda per la situació, la Robina esclatà en plors. Eren llàgrimes d’impotència, por i cansament, que la deixaren buida. L’antiquari va quedar desconcertat:

—Què té, Robina? Au, no plori!

Se li va acostar i l’abraçà amb delicadesa mentre li recitava paraules consoladores. La Robina se sentí abrigallada per la seva olor, tenien els rostres a tocar i les respiracions agitades. Llavors l’Arístides va intentar besar-la, i ella, tot d’una i en un gest involuntari, l’esquivà.

No eren els llavis que anhelava.

35

La gata havia menjat i es netejava les potes amb una parsimònia voluntariosa, aliena a la mescladissa de sentiments que dominava la Robina, a qui una incomoditat bregosa l’encalçava des que havia abandonat la sala de confiança. Tenia la necessitat de rentar-se, sentir-se neta l’ajudaria a pensar. Sortí de la seva habitació sense fer soroll i es dirigí a una de les cambres petites dels lavabos i rentamans situades al costat del vestíbul de l’escala de servei. En entrar-hi li donà la benvinguda la fredor de la ceràmica vidriada decorada amb motius vegetals i figures geomètriques de color blau cel, ocre i negre. Es descordà la camisa i es rentà la cara i el coll amb força. Es mirà al mirall i comprovà que els ulls encara abrigallaven engrunes de desig. El petó fallit de l’Arístides li evidencià les ganes que tenia d’assaborir els llavis molsuts d’en Corneli, de tenir-lo ben a prop, acariciar aquells braços forts i protectors… Com podria parlar ara amb ell? Oblidar els sentiments i centrar-se a resoldre els crims la salvaria. Sí. S’aferrà a aquest pensament amb totes les forces.

En Corneli l’estava esperant a la porta. La calidesa d’un cos fet de bosc i de llibertat sacsejà la Robina. Ell es mostrà cohibit, ella insegura, i sense dir-se res passaren a dins. La Irene fou l’única que li donà la benvinguda; es fregà contra els seus turmells amb el cap, després amb el flanc i, al final, amb la cua, que embolicà entorn de la seva cama dreta, com en una abraçada. El mirà, roncant i fent saltets amb les potes del davant. En Corneli s’ajupí i l’acaricià amb molta dolçor.

—T’estimaves la Remei?

A la Robina la pregunta li va néixer díscola. «Sort que havia decidit mostrar-me tranquil·la», pensà.

—Ospa! A què treu cap isto, Robina?

—Sé que vau tenir una relació. Si l’estimaves, ella va trencar la relació i ara és morta, t’haig de considerar un sospitós… Sobretot tenint en compte que no ho he descobert per tu, que festejàveu.

—Festejar? Estimar-la?! Aturi el carro que istes són paraules majors! Em sentiva sol i ella em distreia. No fou res important, un parell de trobades, per isto no li ho havia comentat… Quan vaig descobrir que era una manipolanta i un xic carnussa vaig dir prou…

—Carnussa?

—Sí… Maliciosa. Utilitzava la gent per al seu benefici propi. A més, teniva una relació un xic estranya amb son germà. Era una llunada! Millor ser-hi ben lluny.

—Tenia un germà?

—Es veu que sí —li confirmà ell.

Les respostes del cavallerís amansiren la gelosia absurda de la Robina i silenciaren tots els sentiments contradictoris que l’havien dominat fins aleshores… Quanta raó tenia el seu admirat Holmes quan havia assegurat, en «The Adventure of the Yellow Face», que qualsevol veritat era millor que un dubte indefinit! Les paraules d’en Corneli semblaven sinceres i amb la Remei no havia tingut res significatiu… De nou la calma s’imposà i la gelosia irracional quedà, tot d’una, ben tancada en un racó de la seva memòria.

En Corneli s’havia assegut a la cadira del costat de la prestatgeria, amb la Irene a la falda dormint plàcidament. L’olor de muntanya que desprenia arribà a la Robina, que per un moment se sentí torbada i hagué de concentrar-se en el que li estava explicant el cavallerís. Havia de fer esforços per no mirar-li la boca.

—Crec que eren de pares diferents —va continuar dient el noi, sense deixar d’acariciar la gata.

—Saps qui és?

—No. Pel poc que me’n va parlar és una mica fleumo, crec que treballa al món de la faràndula, i alguna cosa duien entre mans quan vam partir peres, però no li ho sabria dir…

La Robina ho va apuntar tot en el quadern i es va disposar a fer-li la segona pregunta que li coïa a les entranyes:

—Una altra cosa —va dir, decidida—. Com és que tens coneixements de medicina? Un cavallerís no n’acostuma a tenir, oi? La manera en què has tingut cura de la senyora Consol, com has evitat que perdés més sang i li has guarit la ferida; com has parlat i actuat demostra que la teva formació va més enllà de la necessària per treballar en unes quadres. Per què, aleshores, hi treballes? Podries aspirar a qualsevol altra feina… Qui ets en realitat, Corneli? Què amagues?

DARRER ACTE

Divendres 20 - Dissabte 21 de novembre de 1908

Dissapte s’estrenà El gos dels Baskerville, melodrama en quatre actes, adaptació escènica de un dels episodis de «Sherlock Holmes» feta per Silvano d’Arborio y traduhida al català pels senyors Vilaregut y Estrada. El públich era nombrosíssim y aplaudí al final de cada un dels actes. L’argument és interessant casi sempre y emocionant á ratos; ab tot, artísticament no està a l’altura del Sherlock. La construcció resulta molt artificiosa. Els episodis escènics venen molts d’ells mancats de relleu y d’unitat.

La presentació esplèndida de debò.

Revista L’Esquella de la Torratxa

27 de novembre de 1908

36

Per a l’Arístides, la literatura sempre havia estat l’aixopluc en temps de tempesta, allò que donava sentit a la seva existència quan al voltant tot embogia; per això la biblioteca del palau, un dels seus espais predilectes, ara havia esdevingut el millor dels refugis.

Havia demanat al servei que li encenguessin el braser i li portessin una tisana; tothom descansava a les cambres respectives i ell feia estona que intentava concentrar-se en la lectura per foragitar la muntanya de sentiments contradictoris que el dominaven des que havia perdut el cap amb la Robina. Encara ara li coïa el seu rebuig…

De la finestra elevada li arribava la bramadissa de la gentola que deambulava pel carrer, molts d’ells mostrant les seves desgràcies. Odiava profundament la pobresa, li produïa un rebuig irracional i volia mantenir-se’n al marge, per això mai s’havia implicat en les obres de caritat dirigides pel senyor Güell i altres prohoms de la ciutat. Cadascú havia de fer-se responsable del seu destí. A ell no li havien regalat res, i no se sentia en l’obligació d’ajudar ningú. La por tampoc li agradava. Sentir-la era una pèrdua de temps, com l’amor; les dones s’assaborien i es deixaven anar, sense lligams ni complicacions… Havia volgut fer el mateix amb la professora d’anglès?

El vell exemplar de la revista La Renaxensa del 28 de febrer de 1878 reposava, pacient, a la seva falda. Era un dels seus preferits, no es cansava de rellegir-lo de tant en tant. Es disposava a fer-ho una vegada més quan fou novament interromput; aquesta vegada no foren els seus pensaments, els inoportuns:

—Veig que tampoc pots descansar, amic. En Tonet m’ha dit que eres aquí. Et fa res que et faci una mica de companyia?

En Joan Oller s’adreçà a ell amb la cordialitat i la confiança que li conferien els anys de coneixença mútua. El seu pare, l’escriptor Narcís Oller, havia esdevingut un dels clients habituals del negoci dels Pous, de manera que els fills havien conreat una amistat sincera a redós de les trobades bohèmies a Els Quatre Gats. A tots dos, viure a l’ombra del prestigi d’un pare triomfador els recava.

—No deus estar pas llegint alguna de les meves col·laboracions a La Renaxensa, oi? Personalment crec que m’han sortit més reeixides les que faig per a Joventut… —Deixà anar un somriure burleta que omplí de vida el seu rostre juvenil. Els cabells abundants els duia esbullats, i el petit bigoti, que emmarcava uns llavis ben perfilats, maldava per conservar un mínim de dignitat.

—Mira que n’arribes a ser, de tanoca! Au, vine a seure a prop del braser, que m’agafaràs una galipàndria —li digué l’Arístides amb to afectuós—. Si encara estic esperant que m’enviïs un exemplar dedicat de La carretera!

—No te l’he enviat? Greu error per part meva! Quan sortim d’aquí personalment te’n portaré un exemplar bellament dedicat… Per què ens en sortirem, oi?

El jove escriptor no dissimulà la seva angoixa, i la deixà anar, rebel, mentre s’asseia a prop de l’Arístides. Estigueren en un silenci molest uns pocs segons, amb les mirades perdudes i els pensaments agitats, fins que l’antiquari el va trencar:

—La Robina ens alliberarà d’aquesta bogeria —va afirmar, acompanyant les paraules d’una esperança sense esquerdes.

—Massa confies en aquesta dona…

—I per què no ho hauria de fer? Fins ara ha demostrat estar a l’altura del repte que l’assassí li ha imposat…

—I si és certa la malfiança que en Vilaregut li té? I si és ella qui ha teixit tota aquesta teranyina de pistes i som en mans d’una boja? En Tonet m’ha comentat que tenia una relació especial amb l’Esteve, i creu que ella sabia que el noi havia quedat amb algú el vespre que el van matar. I si va ser ella i ho va fer per gelosia? I a la Remei l’ha matada perquè potser pensava que era ella la dona amb qui el mosso tenia la cita… Tant llegir Conan Doyle no pot ser bo! I has vist el que duu a la bossa aquella? I com ho apunta tot en aquell quadern ruïnós?

—No diguis ximpleries! És una mica peculiar, sí, però d’aquí que sigui una assassina… Ja us he dit que les germanes Güell em van assegurar que ella no es va moure de la sala de la tribuna fins que la majordoma va alertar-vos de la mort de l’Esteve.

—I si va trobar la manera de fer-ho d’amagat? És que sembla que gaudeixi investigant els crims, com si estigués protagonitzant una aventura de Sherlock Holmes. La seva fredor m’espanta. A tu no? No és normal… Pensa-hi!

El silenci tornà, malarec, i s’escampà per tota la biblioteca.

37

—Qui ets en realitat, Corneli? Què amagues?

La pregunta fou directa, i en sentir-la el rostre del cavallerís empal·lidí tot d’una. En un gest inconscient, amb la mà dreta es buscà el penjoll d’arrel de mandràgora i l’acaricià. La Irene captà la tensió que havia nascut entre tots dos, saltà de les cames del jove i buscà refugi en un dels racons de la cambra on la Robina havia disposat un coixí molsut.

El cavallerís fou conscient que havia arribat el moment de deixar de dissimular; notava el gest inquisidor però alhora confiat de la Robina, que l’animava a parlar… I si es deixava anar? Havia omplert els darrers mesos de la seva vida de veritats no dites, de secrets i de solitud… I es marcia, com les flors desarrelades, que, agrupades en rams de diverses mides, omplien d’una color efímera el palau.

—Pots confiar en mi. El que m’expliquis, no ho diré a ningú.

Les paraules d’aquella dona geniüda li arribaren com un bàlsam. Massa temps havia romàs callat.

—Té raó, no soc cavallerís…, soc veterinari.

—Veterinari? I què hi fas, aquí al palau, amb els cavalls? Per què no busques una altra feina?

—Si em deixa parlar, li ho explico.

—Ja callo. T’escolto.

En Corneli es fixà com la Robina tancava la boca i obria els ulls, plens de vida, profunds com els estanys de les encantaires. Semblava una nena a qui anessin a explicar un conte, amb un bri d’innocència enganxat a la comissura dels llavis carnuts i saborosos… Controlà el desig naixent i començà a parlar. Les paraules sortiren soles:

—Vai cursar els estudis a l’Escola de Veterinària de Saragossa i aconseguí treballar un parell d’anys amb el mestre Ramon Turró al laboratori municipal de Barcelona, i a través d’ell hi havia la possibilitat d’acabar treballant al parc zoològic de la ciutat, amb els animals que provenien de la col·lecció privada d’en Martí i Codolau… Tot un somni fet realitat! Però m’enyorava molt del bosc, per això, quan a la primavera del 1904 mon pare emmalaltí, la idea de tornar al poble, que de tant en tant em rondava pel cap, esdevingué una realitat. La veritat és que en teniva moltes ganes. Fou durant el viatge en tren que vai coincidir amb l’arquitecte Domènech i Montaner, i vam fer amistat de seguida; segons em va explicar, amb el suport de l’Associació Catalanista d’Excursions Científiques i de l’Escola d’Arquitectura de Barcelona, viatjava amb l’objectiu d’estudiar les esglésies de Barruera, Durro, Erill la Vall, Boí i Taüll. Vam fer amistat de seguida, és un home senzill, de conversa agradable. Em va explicar que li agradava escapar-se als Pirineus, perquè per a ell eren un lloc màgic, l’origen d’allò que ens fa ser com som, l’autenticitat i la innocència… Estava enamorat del mite de Pirene i Hèrcules i…

—Oh! —el va interrompre la Robina—. Els Pirineus em fascinen des que vaig anar a veure Terra Baixa al Romea! Va ser el 1897; feia uns tres anys que havia arribat a Barcelona i aquest cant a l’autenticitat de l’esperit de la terra alta, a les muntanyes, em portà records dels meus paisatges d’infantesa i m’atrapà profundament. Recordo que, arran d’aquesta obra, també vaig llegir L’Atlàntida d’en Verdaguer i Croquis pirinencs d’en Jaume Massó. Com em va costar d’entendre-les! Vaig aprendre un bon català, gràcies a aquestes lectures…

Mentre en Corneli deixava parlar la Robina, el cel que s’entrellucava per la finestra de la cambra s’havia enfosquit, i els núvols amenaçaven de descarregar una nova tempesta. El braser es queixava i la Irene dormitava damunt el coixí, feta un cabdell.

—Me n’estic anant del tema, oi? —La Robina aturà la seva enraonia en adonar-se’n, i es mossegà el llavi inferior, com feia sempre que notava que perdia el control d’una situació—. És que quan estic nerviosa parlo més del compte.

—La torbo?

En Corneli, deixat anar, la va mirar detingudament i sense presses, aturant-se en cada singularitat del rostre de la Robina. Observà la reacció que el seu comentari havia provocat en aquella dona que li havia despertat unes emocions fins aleshores letàrgiques: de quina manera les seves galtes envermelliren i els llavis, entreoberts, havien esdevingut fruits saborosos. Per un instant fugisser, únicament existien ells dos. Es van mirar, sorpresos, i tot d’una el desig va despertar, desbocat i burleta. Quan les boques es trobaren la gana era immensa. Els petons esdevingueren cada vegada més intensos i les mans, lleugeres, buscaren el cos de l’altre amb agilitat. En Corneli enfilà la Robina damunt la taula i es va perdre dins les seves faldilles.

Com en un somni, ella s’ho deixà fer; el seu cos, inicialment encarcarat per l’estupor, de seguida cedí, obedient i àvid, al delit. La veu censuradora de la raó, que li deia que aquella bogeria no estava bé i li ordenava que l’aturés, fou silenciada sense compassió. Llavors esdevingué pell i sentiment, gana que volia ser sadollada. Amb cada llepada es desfeia una mica més, fins a assolir límits insospitats de plaer. Notava com la llengua entremaliada d’ell jugava amb el seu sexe, apropant-lo a l’explosió, mentre tota ella, entresuada, tremolava descontrolada, rendida i lliurada a cada carícia i succió. Acabaren al llit de la Robina mig despullats i embogits de plaer. El temps s’havia aturat. Res no importava ara.

Els Pirineus són la tomba de la princesa Pirene, amant d’Hèrcules…, i de les meves aspiracions i els meus somnis. El mestre va girar-me l’esquena.

Tots ho pagaran.

Li estic donant el que desitja. M’ho agrairà.

38

Es despertaren abraçats, amb la Irene als peus del llit. La pau era tova i agradable. S’haurien quedat allà per sempre més. Mentre la Robina joguinejava amb el borrissol que cobria el pit d’en Corneli, intentà recuperar la conversa que els havia quedat interrompuda:

—Continua’m explicant què va passar amb en Domènech i Montaner.

—Va descobrir lo meu secret.

—El teu secret?! —La Robina el mirà de fit a fit, amb tots els sentits concentrats en la seva explicació.

El veterinari va somriure-li i es disposà a continuar amb l’explicació.

—A prop de l’ermita de Sant Quirc de Taüll, mig amagats entre els boscos propers, hi ha una petita comunitat de nans, isolats i menystinguts per la gent del poble. Viuen d’allò que recol·lecten, sobretot patates, tenen gran coneixement de plantes remeieres i veneren la natura. Un d’ells, en Gaspar, de petit em va salvar de morir aufegat en lo riu, i des de llavontes que som amics en secret. Té lo cor pur i és bo com lo pa redó acabat de fornejar. Creu en els follets i les encantaires, diu que les ha vistes i que ells protegeixen l’estany on van a rentar la roba. Tot lo que sé del bosc i de les aigües m’ho ha ensenyat ell, i m’ha mostrat indrets amagats que semblen lo paradís… Doncs bé, en Domènech i Montaner va acabar descobrint la nostra amistat.

—Ja em perdonaràs, però jo no veig la gravetat d’aquest descobriment —li digué sense embuts la Robina.

—Veuràs, la gent del poble no té cap mena de tracte amb els nans, està molt mal vist, i si sabessin la meua relació, això perjudicaria la meua família. A més, l’arquitecte també va vore un d’aquests indrets, una font de la qual brolla una aigua amb fortes propietats curatives. «Els de Barcelona en farien un negoci pròsper!», em va dir.

—Entesos. I què va fer?

—Res. Va decidir guardar les fotografies i les notes que havia pres i deixar-ne la publicació per a més endavant.

—I doncs?

—Un dels seus deixebles, en Puig i Cadafalch, va tornar a Taüll el 1907, amb una gran expedició i un fotògraf.

En Corneli aturà l’explicació un instant i acaricià, àvid, els cabells de foc de la Robina. Els moviments dels seus dits eren harmoniosos i tot desprenia una quietud que a ell li asserenà l’esperit; tot convidava a les confidències.

—Era l’expedició patrocinada per l’Institut d’Estudis Catalans, oi? —va preguntar la Robina—. La premsa del moment se’n va fer molt ressò.

—Sí, exacte. Jo llavontes teniva molta faena amb els ramats dels pastors del poble i no vai estar gaire per en Gaspar… No saps com em reca!

—Com és això?

—Algú de l’expedició li va omplir el cap amb promeses absurdes de triomfar en els espectacles barcelonins més prestigiosos del moment, i en Gaspar, càndid, marxà amb ells, sense dir res a ningú. Si hagués estat al seu costat i no tan centrat en la faena, ara ell continuaria al poble, amb la seua gent, protegit…

En Corneli va haver de reprimir les llàgrimes. La frustració li tenallava l’ànima, i se sentia defallir.

—Per això ho vas deixar tot i vas tornar a Barcelona. —La Robina l’acaricià amb la veu, suaument i amb molta cura. Entenia el seu dolor, i se’l feia una mica seu.

En aquell moment en Corneli va sentir unes ganes immenses d’abraçar-la de nou, però es va contenir.

—Sí. A despit de mon pare, però no podeva abandonar en Gaspar. Gràcies a en Domènech i Montaner vai aconseguir faena ací. Voliva viure en un lloc a prop de l’ambient del món de l’espectacle i tenir una faena que em permetés tenir hores lliures. El palau Güell i treballar amb els cavalls foren la millor opció.

—Tens raó. Conde del Asalto és el carrer de la faràndula. I com t’ho fas, per buscar el teu amic?

—M’està ajudant en Joan Tomàs, cronista expert en circs de Barcelona. Ha buscat entre els nans que participen en el Torin i Les Arenes, fent companyia a l’Enano de Tres Pies, que hi fa escenes còmiques amb una pròtesi entre les cames que insinua una tercera cama. Al Saló Teatre Modern de la rambla del Centre també ha comprovat que no formés part de la companyia de nans els Mirmídons, que executen exercicis circenses còmics, a vegades amb autòmats. Ací al costat, a l’Eden Concert, també actuen uns lil·liputencs, però res. Tots són espectacles grotescos i vexatoris que exploten els nans i els tracten de monstres. Hai de trobar en Gaspar i salvar-lo d’aguest món! Mon pare no crec que em perdoni que tornés a anar-me’n, però ho havia de fer.

—Quin horror! —va exclamar la Robina, corpresa per la sordidesa que li estava dibuixant en Corneli—. Tens esperança de poder-ho fer aviat?

—Espero que sí. Mecres vai quedar amb lo periodista; creu que en Gaspar podeva estar amb lo domador Fèlix Malleu, un paio sense escrúpols que a les places de toros de les ciutats més importants exhibeix un nan dins la gàbia dels lleons, com un animal més. Hai recuperat el seu talismà… Aviat lo trobaré i abandonarem aguesta ciutat sense ànima.

En Corneli es va mossegar la llengua i va observar la Robina: havia abaixat el rostre, segurament ferida per les darreres paraules que ell havia pronunciat. Tot d’una li vingué a la ment la idea de no veure-la més i sentí que li faltava l’aire. Què li estava passant?

—És molt bonic tenir una amistat com la que compartiu tu i en Gaspar. T’has de sentir afortunat.

—M’hi sento. Me l’estimo com un germà… Sa mare diu que sembla mentida, però que fins i tot ens assemblem!

Aquell comentari encengué una flama dins la ment de la Robina, i tot d’una ho veié clar:

—És clar! Com és que no me n’havia adonat! Germans que s’assemblen… Si són pastats!

—Com dius?

—De quin color tenia els ulls la Remei? —li va preguntar la Robina.

—Grisos.

—I si no ho recordo malament, tenia un clotet al mentó, oi?

—Sí. Era molt graciós.

—No sé si t’hi has fixat, però en Manel López també té els ulls grisos i un clotet a la barbeta que li dona un aire força atractiu. A més, ahir durant el sopar, em va cridar l’atenció la complicitat que hi havia entre tots dos i vaig pensar que duien alguna cosa estranya entre mans.

I aquesta cosa era que la Remei Codina i en Manel López eren germans.

39

La cambra de la senyora Güell encara preservava la seva olor, i a la Consol li agradava sentir-la; la respirava àvida, i amb cada glopada s’omplia de nostàlgia d’un passat que enyorava.

Era un dormitori bonic i original, format per diversos racons íntims: el de la lectura sempre fou el preferit de la seva senyora; hi passava hores, gaudint d’una quietud volgudament solitària. Situat a l’esquerra de les columnes de l’entrada decorades amb un arabesc de ferro forjat, constava d’una llibreria baixa, el paravent i els laterals de la qual estaven entapissats de brocat, i de la majestuosa chaise longue de tonalitats blanques i marrons. A la banda dreta hi havia el llit, al costat d’un escó raconer encabit en el gruix del mur que incorporava una capelleta angular amb una imatge de la Verge. Aquest mur amagava una tribuna petita amb vistes al saló central.

La majordoma contemplà la Mare de Déu amb veneració i li dedicà una pregària; tot seguit col·locà bé els coixins escampats pel llit i per la cadira calçadora, com si la senyora de la casa hagués de tornar en qualsevol moment.

Ja li agradaria a ella.

Una fiblada de penediment li travessà el pit i li vingué un rodament de cap; s’hagué d’asseure en una de les butaques que hi havia al costat de l’escalfapanxes de marbre, vora el pòrtic de la façana. Encara estava massa feble, però el palau la necessitava. La pluja començava a caure de nou i del carrer únicament li arribava una grisor apagada. Intentà asserenar-se; recordava perfectament el que havia dit abans de perdre la consciència, però els fets que alimentaren els retrets proferits eren massa dolorosos per poder-los explicar a la Robina.

De la cadira estant esguardà el llit, acariciant amb la mirada la vànova de seda mentre rememorava, una vegada més, la nit de primavera d’inicis de segle en què ho esguerrà tot. Tenia tan present aquell record que el podia recuperar, nítid, les vegades que volgués: la senyora Güell feia dies que estava enllitada amb unes febres altes, i ella, que aleshores era la seva donzella de confiança, no s’havia separat del seu costat en cap moment. Adorava la seva senyora.

El senyor Güell i els fills més grans eren al Liceu, els menuts dormien ja feia estona i el palau es bressolava dins una somnolència encalmada. L’habitació era gairebé a les fosques. Damunt la tauleta es refredava la tassa de brou que la malalta no havia volgut ni tastar, i a terra descansava la palangana amb el vinagre i el drap que li col·locava al front. La respiració agitada de la senyora Güell la sentia a tocar, amb la pell perlada de suor i delirant per la febre. S’havia destapat i descordat la camisa de dormir, i en cada convulsió la rebregava i l’escot s’obria una mica més, i mostrava una pell límpida i la promesa d’uns pits sinuosos. La Consol va perdre el cap, i les seves mans, alliberades i guiades per un sentiment massa temps contingut, visitaren els plecs més íntims del seu ésser.

A trenc d’alba la febre marxà. Als pocs dies el senyor Güell cedí a les pregàries de la seva dona i viatjaren a Comillas per tal que recuperés del tot la salut malmesa. La senyora Güell va marxar lleugera d’equipatge i acompanyada d’una nova donzella de confiança. A ella l’apartà del seu costat sense pietat i la nomenà majordoma del palau. També li va regalar, en agraïment pels serveis prestats, un fermall esmaltat en blau i amb tocs d’or groc que representava el bell rostre d’una dona mirant l’horitzó i que duia sempre posat. Havia viscut per servir-la, sol·lícita i abnegada, hauria fet qualsevol cosa per ella, com ja va demostrar en el passat, però fou debades. La petita relliscada ho havia esborrat tot. S’hauria d’acostumar a la seva absència i a conviure amb el secret enclaustrat entre aquelles parets.

La Consol tornà a la realitat, amb la vergonya ben viva. Sospirà, s’aixecà de la cadira, s’allisà els plecs del vestit i comprovà l’hora en el rellotge minúscul que duia penjat de la cintura, on també hi hauria de dur les claus que li havien pres. Aviat servirien el dinar. Es disposava a sortir de la cambra quan una música que li era familiar va començar a sonar. Algú interpretava la peça de Wagner favorita de la senyora Güell, la que escoltava contínuament poc després que succeís la desgràcia aquell fatídic 25 d’octubre de 1888. Era la seva senyora? Havia tornat?

Esperançada, va dirigir-se a la tribuna des d’on es podia contemplar el saló central per comprovar qui estava tocant l’orgue; el que veieren els seus ulls li glaçà la sang: no hi havia ningú, però les tecles es movien àgils, omplint l’espai d’una melodia melangiosa.

La Consol va sortir de la cambra enfollida. El mort havia tornat per torturar-la i calia demanar ajut a la Robina: si era com la seva mare, sabria com aturar-lo.

40

Baixaven les escales del servei amb pas lleuger. La Robina el notava enganxat a les seves faldilles i no sabia com comportar-se després del moment màgic que havien compartit. Eren en mans d’un assassí que els tenia tancats però se sentia feliç. Havia perdut el senderi? No es reconeixia.

Va pensar en Sherlock Holmes per mirar de recuperar la sensatesa perduda. Havia entès per què era profundament inhumà: res no podia destorbar el seu intel·lecte meravellosament lògic. La fredor del mestre havia de ser la seva guia, el seu refugi… o no?

La Robina i en Corneli de seguida van arribar a l’escena del crim de la Remei, que necessitaven examinar amb més deteniment. Les oficines, allargades i fredes, eren a les fosques. Començava a tronar. Del pis de dalt els venien les veus apagades d’en Tonet i la Paquita mentre paraven la taula del menjador. Havien decidit que esperarien a parlar amb l’escenògraf quan acabés el dinar; abans, però, la Robina volia comprovar una cosa. En Corneli li havia comentat que quan va traslladar el cos a la carbonera havia descobert, mig amagat en un racó, un estoig de cuir. L’havia deixat tal com estava al costat del bust de marbre d’Atenea que imitava el de la llibreria del xantatgista Charles Augustus Milverton. Van encendre unes espelmes i s’aproparen al racó del fons, on havien trobat el cos sense vida de la modista, al costat de la caixa forta:

—Veus? Està ací.

La Robina el va agafar i va comprovar que es tractava d’un estoig amb instruments utilitzats per forçar els panys: un rossinyol xapat de níquel, una talladora de vidre amb punta de diamant i claus adaptables, entre altres estris.

—Si l’assassí ens ha deixat aquests estris és perquè vol que els utilitzem, no trobes? A més, és el que fa Holmes a la història que inspira aquest crim.

Sense pensar-s’ho dues vegades, agafà l’instrumental, i amb una traça que va sorprendre en Corneli, obrí la caixa forta sense cap dificultat.

—Si que tens qualitats amagades! —va deixar anar el veterinari, sorneguer.

—No te n’havies adonat?

La Robina li va respondre acompanyant les paraules amb una mirada desafiadora. Les ganes de donar-se l’una a l’altre tornaren, àvides, i van haver d’esforçar-se per no perdre el control.

Dins la caixa forta van trobar l’exemplar de Literatura Sensacional aparegut el 17 de juliol que publicava la història «El crim d’Hampstead Milverton». Les setze pàgines del volum estaven força malmeses, i la portada on es podia contemplar la figura esvelta del famós detectiu vestit amb batí i fumant una pipa mostrava unes rodanxes olioses que havien traspassat el paper i en tacaven les primeres pàgines.

—A diferència del que ens va deixar a les quadres, aquest està força rebregat, oi? A més, aquesta olor que desprèn… No et resulta familiar?

La Robina acostà el volum al rostre d’en Corneli, i el noi va fer que no amb el cap després d’ensumar-lo. Fou aleshores quan un petit plec de papers, que estava enganxat als darrers folis del quadern de manera escadussera, va caure a terra, i va mostrar una mena de llista de noms escrita en una cal·ligrafia menuda i irregular.

—Aguesta és la lletra de la Remei —va afirmar en Corneli.

—N’estàs segur?

—Totalment. A més, els papers els han arrencat d’una llibreteta que sempre duia a sobre. Es passava la vida apuntant-hi coses!

—Veus les inicials? —va comentar la Robina—. Sembla una llista de noms de persones. I les xifres del costat, són quantitats de diners? I mira, la columna final amb «pendent» i «cobrat». Ara entenc per què l’assassí ha triat aquesta aventura de Conan Doyle: la víctima era un xantatgista. Ens està dient que la Remei també ho era?

Tornaren a fixar-se en la llista; els imports que acompanyaven els tretze noms amagats rere dues inicials estaven assenyalats com a cobrats tret d’un: el que anava seguit de les inicials CB; era el més elevat i l’acompanyava un «pendent» subratllat amb ràbia. S’intercanviaren les mirades. A cap dels dos li va passar per alt que la primera inicial era una C. Es referiria a la majordoma?

—Recordes la trobada que et vai explicar entre les dues dones i com la senyora Consol va amenaçar la Remei?

—Cert! I també em vas dir que ella va voler treure ferro a l’assumpte… Però, i les altres morts, com les expliquem? Tu la veus maquinant aquesta mena de representació teatral morbosa basada en una lectura atenta dels textos de Conan Doyle?

No van poder anar més enllà. Algú estava tocant l’orgue, omplint el palau d’una música salvífica que aviat va ser interrompuda pels crits trastocats i embogits de la Consol.

41

La Marieta estava enamorada de la seva cuina econòmica de ferro, amb els dos fogons de cercles concèntrics, el forn, un escalfador per a l’aigua amb una aixeta, el compartiment per cremar carbó de coc i el de les cendres calentes per elaborar iogurts. El senyor Güell va voler instal·lar-ne una d’elèctrica, però ella s’hi negà, i ara se n’alegrava; la vida al palau es bocinejava a pedaços menuts, s’havien quedat sense llibertat i sense llum, però ella podia continuar cuinant.

Havia de passar amb els aliments que tenia al rebost. Res de carn ni peix fresc, que es feia portar de la Boqueria. Per això havia preparat uns cigrons a la catalana amb una bona picada amb alls, avellanes, rovells d’ous durs i dos polsims de safrà i de canyella. Era el plat preferit del seu Anton. Com el trobava a faltar! Segur que devia estar patint per ella. Maleí la pobresa mesquina que els feia dependre de la voluntat capriciosa d’unes senyoretes que no havien tingut cap mena d’escrúpols a separar-los… Es passà el drap que duia enganxat al davantal pel front com si volgués netejar el pensament que acaba de tenir; si la Consol el descobrís tindria un disgust. Era tan fidel a la família Güell!

L’amoïnava. Des que la Remei havia entrat al palau, a la seva amiga li havia fugit la serenor, espaordida. La Consol havia tractat més amb ella perquè de tant en tant li portava peces de vestir de les Güell que s’havien d’arreglar; mai li havia agradat la seva ambició desmesurada i l’ànsia per ficar-se en la vida dels altres. «Aquesta barjaula algun dia pagarà tot el mal que va escampant, Marieta», li deia mentre es prenien la darrera tisana del dia… i ara la Remei era morta. Un esglaiament fremí el cos rodanxó de la cuinera.

—Senyora Marieta, la taula ja està parada. Comencem a baixar el menjar pel muntaplats? En Tonet és al recambró del darrere de la llar de foc esperant… Senyora Marieta, que em sent?

—Ai, noia, no t’he sentit arribar! T’hauré de posar un cascavell, com als gats…

—Ep, que jo no tinc la culpa que tingui el cap a tres quarts de quinze!

—Mira que n’arribes a ser, de llenguda, quan vols, eh? Si et sent la senyora Consol, veuràs…

—Si no sé on para! L’he anat a veure a la seva cambra i no hi era. Amb en Tonet hem posat les mateixes estovalles de l’esmorzar, les més senzilles… No cal anar amb compliments, oi? Prou que fem, ja!

La Marieta havia deixat de sentir les queixes de la jove.

—Com, que la majordoma no hi és?

La resposta la va obtenir de seguida, en forma d’uns crits espaordidors que van silenciar la bella melodia que algú tocava a l’orgue.

A la cuinera la sacsejà un mal pressentiment; va deixar el que estava fent i va baixar, tan ràpidament com les seves cames cansades li permetien, al saló central. Quan hi va arribar, els convidats i els altres membres del servei contemplaven l’escena des de la porta que comunicava amb el menjador, astorats. La música sonava, superba, però ningú tocava l’orgue, i la Consol, palplantada enmig de l’estança, s’agitava amb uns espasmes terrorífics:

—Que algú aturi la música!

La signora Armida s’hi apropà i mirà fixament l’orgue:

—Hi ha un home. Jove. De pell bruna, complexió forta i cabells rinxolats. Té un fort cop al cap i el rostre ensangonat. Qui ets? Què vols de nosaltres? No està sol, noto una altra presència… S’apropa! Tinc fred… Arriba… Oh! Tu també t’has quedat entre nosaltres, Remei? Marxa, ves a la llum!

La mèdium repetia la darrera frase una vegada i una altra, amb una veu que li naixia del racó més profund de l’ànima. Amb les mans elevades al cel i el caminar feixuc, panteixava cada cop més de pressa.

La Consol, esporuguida per la situació, en sentir el nom de la Remei i reconèixer la descripció que la mèdium havia fet de l’esperit que únicament ella podia veure, udolà com una bèstia ferida:

—Tu! Sucumbeixo. Em sentiu? Deixeu de turmentar-me. Ho confesso: he estat jo. Tot és culpa meva!

Estan perdent el seny… Jo ho vaig perdre tot fa anys. Taüll em va robar el futur i l’esperança. Odio la Terra Alta. Si pogués, esclafaria Pirene amb les meves pròpies mans.

42

Van tornar al menjador envoltats per una quietud brogent, mentre l’Arístides, la Robina i la cuinera s’enduien la majordoma i en Josep tornava a la garita de l’entrada. La Paquita acompanyà la signora Armida a la sala de la tribuna contigua; havia quedat esgotada i necessitava descansar. La resta de convidats s’assegueren a la taula, moguts per una inèrcia invisible. En Corneli ajudà en Tonet a servir els plats, però els havia fugit la poca gana que tenien. L’entorn havia perdut la bellesa acostumada, i l’opulència de la llar de foc els ofegava. S’havia aixecat un vent díscol que bramulava com una ànima en pena. El palau cruixia sota el seu ímpetu, indefens i incapaç d’amagar més temps la bafarada decadent de la mort tancada a la carbonera.

En Manel López fou el darrer a seure, i ho va fer sense dissimular la ràbia creixent que estava experimentant. Els ulls, crispats, li havien empetitit dins un rostre contret per la desesperació. Esclatà:

—Ja tenim l’assassina, oi? Què coi fem asseguts? Toquem el dos!

Tothom el mirà. En Salvador Vilaregut, que era al seu costat, l’agafà suaument pel braç, en un intent subtil per assuaujar-lo. Els unia una ferma amistat i sabia que l’escenògraf estava arribant al límit de la seva paciència.

—Manel, calma’t. Tots desitgem que aquest malson s’acabi, però esperem que el senyor Pous i la Robina tornin i ens expliquin com ha anat la conversa amb la majordoma…

—Però si ha confessat! Ho hem sentit tots. Ha estat ella! Vull sortir d’aquest cau infecte!

—No tenim les claus, Manel. Continuem atrapats dins del palau.

—En Vilaregut té raó, amic López —va afegir en Joan Oller amb posat conciliador.

L’escenògraf l’ignorà completament.

—Deixa’m anar el braç, Salvador. Ningú pot obligar-me a quedar-me aquí com un estaquirot. La boja aquella ens ha de deixar sortir! Obliguem-l’hi!

Apartà la mà del traductor bruscament i, en fer-ho, va tirar la copa de vi, que es va trencar en petits bocins. Les estovalles de seguida es van tenyir de vermell, com la sang. Va observar la taca irregular i va deixar anar el nom de la modista, com un sortilegi:

—Remei.

Tot seguit s’assegué a la cadira, desconfit, i s’abandonà al plor.

La sorpresa de la resta de convidats fou generalitzada. Una incomoditat viscosa ho impregnà tot, els va alentir els moviments i paralitzà les reaccions.

—Aviat podrem anar-nos-en, no t’amoïnis —va intervenir l’Enric Giménez, acariciant-lo amb les paraules—, i nosaltres tornarem a casa i oblidarem aquest malson.

L’escenògraf el mirà sense veure’l, i amb prou feines sentí l’escalf de la veu de l’actor. Continuava enfonsat a la cadira, amb el rostre amagat dins les seves mans primes, balbucejant frases inconnexes:

—El seu cos podrint-se… No s’ho mereixia! Hauríem fet les paus, però ja és massa tard. Era una vegada més i prou.

—Què estàs dient, Manel? Què tenies amb la modista? —li va demanar en Salvador; s’havia adonat que hi havia una certa complicitat entre ells dos i esperava la resposta de l’escenògraf amb àvida dissimulació, però en Corneli se li va avançar:

—Era la seva germana, oi?

La pregunta li havia sortit de cop, sense pensar-se-la. S’havia apropat al cantó on seia l’escenògraf, i li mirava fixament el clotet de la barbeta, graciós i minúscul.

43

L’Arístides, la Robina i la Marieta s’endugueren la Consol a la seva cambra sense dificultat. Semblava una nina de drap, dòcil i mal·leable. Mentre les dones la desvestien, li desfeien el que quedava de monyo i la ficaven al llit, l’antiquari esperà fora, al passadís ample que es formava entre els envans de les cambres i la cúpula del saló central. Les claraboies distribuïdes per tota l’estança escopien una foscor densa, i la humitat era generosa.

—Senyor Pous, ja pot entrar.

El convidaren a passar i ell obeí. Havien il·luminat l’habitació amb alguns canelobres distribuïts de manera eficient; les flames de les espelmes de la tauleta de nit titil·laven mogudes per la respiració agitada de la majordoma. La Marieta, amatent, seia al costat del llit desposseït de qualsevol abillament innecessari, i la Robina s’havia col·locat a l’altra banda, dreta i esplèndida. A l’Arístides li arribà l’olor de vida que desprenia la seva pell, va recordar l’instant del petó rebutjat i va demanar a la creu de fusta penjada a la paret que presidia tot l’espai la calma necessària per foragitar el sentiment de rancúnia que l’havia assaltat. Va respirar i es va preocupar per l’estat de la majordoma.

—Tot és culpa meva i ara ve a buscar-me. Se m’endurà a l’infern… Ho vaig fer per ella —anava repetint, com una lletania gràvida d’espant.

—Xsssssst! Tranquil·la, Consol. Mira de calmar-te. Som amb tu, no et passarà res —li recitava la Marieta una vegada i una altra, mentre, asseguda al seu costat, li premia amb força les mans, fredes i aspres—. No has fet res, em sents?

—I tant, que sí! Si tu sabessis… La Remei ho va descobrir i ara és morta!

Les parets d’aquell espai impol·lut s’amararen d’una tristor òrfena de perdó. La deixaren plorar una bona estona, fins que es veié amb cor de parlar.

—Necessito explicar-vos-ho.

—N’està segura? —li va preguntar la Robina. S’havia mantingut en un segon terme i no sabia com actuar. Veure la majordoma en aquell estat l’havia trasbalsat; ara que la dona havia cedit a les emocions no sabia com tractar-la. Es va fixar en l’Arístides; regalimava una serenor acollidora que li envejà.

—Sí. Fa massa temps que callo. —La Consol li va respondre amb una veu molt feble, i alliberà els secrets que havia tancat amb pany i forrellat dins els plecs més amagats de la seva consciència—: Jo idolatrava la senyora Güell. Vaig ser la seva donzella de confiança durant anys i la vaig servir amb dedicació i fidelitat plenes. Sovint emmalaltia i mai em separava del seu costat. Una de les febrades més greus que va patir fou poc després d’haver finalitzat les obres al palau. Recordo que es va perdre l’inici de la temporada del Liceu. Una d’aquelles nits, mentre la vetllava, vaig oblidar quin era el meu lloc i ella no m’ho va perdonar. Em va apartar del seu costat i em va lligar a aquest palau, fins ara. El que va passar ho va voler cobrir sota un mantell de silenci, però amb una excepció: ho explicà a la donzella que em substituí. Suposo que tenia la necessitat d’expulsar els seus propis fantasmes. El cas és que la noia era amiga íntima de la Remei i aquesta ho va acabar sabent…, i em va amenaçar d’explicar-ho tot si no li donava, de tant en tant i d’amagat, peces de roba de les Güell.

—Quant has hagut de patir, Consol! I per què no m’ho vas explicar? —La Marieta la mirava amb els ulls prenyats de compassió.

—I perdre’t com a amiga? No, aquesta creu l’havia de suportar en silenci.

La majordoma va demanar una mica d’aigua i se la va beure a grans glops. Agafà forces i continuà parlant. Ara que havia començat, res no l’aturaria.

—Quan vaig saber que la modista vindria a la festa que havien preparat les senyoretes Güell, vaig defallir. Sabia que en voldria més, i no anava equivocada. Em va demanar joies. Vam discutir, i jo vaig desitjar la seva mort. Ara és morta. Com ell. I tots dos em persegueixen. —S’aturà i tancà els ulls moguda pel dolor de reviure aquell malson, sacsejada per la vergonya més primitiva—. Conec l’esperit que ha descrit la mèdium a la sala de l’orgue —va continuar—. Pena per culpa meva. Però ho vaig fer per la meva senyora! I malgrat tot el que va passar després ho tornaria a fer.

La veu de la majordoma semblava tenir vida pròpia, aspra i patètica. La Marieta va saber què era el que es disposava a explicar, i va buscar consol en la creu de fusta.

—El 25 d’octubre de l’any 1888, mentre enllestien les obres del palau, un grup de manobres pujaven un carreu de grans dimensions, quan, en arribar al tercer pis, es va trencar la corda i la pedra va matar un dels obrers; tenia trenta-quatre anys i tota una vida per endavant. Els seus companys van acusar el patró d’haver canviat la corda al darrer moment per una de més barata, menys resistent, i van demanar una compensació econòmica per a la família. Jo, que els vigilava cada dia de ben a prop perquè m’ho havia demanat la meva senyora, vaig ser testimoni d’aquest canvi de darrera hora, però vaig callar per no perjudicar-la. L’obrer mort va deixar dona i tres fills en la misèria. No descansa en pau per culpa meva! Ni les meves visites a la Casa d’Oració del carrer dels Mirallers ni la teva presència al palau, Robina, han servit per amansir-lo.

La Consol va trencar a plorar, i una tristor abismal es va escampar per tota l’estança. Eren massa anys carregant amb aquella culpa.

—La meva presència? Què hi tinc a veure, en tot això?

La Marieta i la Consol s’intercanviaren unes mirades. Havia arribat el moment de destapar tots els secrets del palau.

—No t’has preguntat mai per què les senyoretes Güell t’han tractat de manera especial? Per què van convidar-te a la festa i per què alguns dels teus companys et miren amb recel?

—No.

—Perquè ets com ta mare. Tens el do.

44

—I et penses que et respondré?

En Manel fitava en Corneli amb menyspreu, impel·lit per un sentiment de superioritat ridícul. La resta de convidats seien entorn de la taula plena d’un menjar que ningú no tastaria i els vidres dels finestrals tremolaven sacsejats pel vent que es passejava, felló, per la petita terrassa que sempre havia tingut vocació de jardí.

—A ell potser no, però a mi sí. Digui, la Remei era germana seva?

L’Arístides havia entrat al menjador just quan en Corneli feia la pregunta i va voler tallar de soca-rel la fatxenderia de l’escenògraf, tot i que la compartís. Estava esgotat i l’escena viscuda a l’habitació de la majordoma l’havia posat de molt mal humor. La Robina no era el que semblava.

—I a què treu cap, aquesta pregunta, ara? És cosa meva…

—És informació que hem de tenir per esbrinar qui va matar la modista —va continuar l’antiquari mentre s’apropava a la taula.

—Però si la majordoma ha confessat! —va insistir l’escenògraf.

—El que ha confessat la senyora Consol no té res a veure amb els assassinats —el va tallar l’Arístides—, o sigui que tots tornem a ser sospitosos i hem de respondre les preguntes que ens fem els uns als altres.

La notícia va caure com una llosa damunt els ànims fràgils dels convidats. En Tonet ja feia estona que havia deixat de servir i en Corneli mirava constantment la porta, esperant l’arribada de la Robina. L’antiquari se n’adonà i no va poder evitar sentir una fuetada de gelosia que alimentà l’animadversió que ja feia temps que sentia envers el cavallerís. Si ho sabés!

Se centrà, però, i recuperà la fredor necessària per dirigir-se a ell amb el to de veu més neutre possible:

—Corneli, podries anar a buscar la senyoreta Robina? M’ha dit que venia prest i ja triga massa…

El veterinari assentí amb el cap i marxà, discret, pel passadís del servei. En Manel va agrair perdre de vista aquell home agrest, però el neguit li continuava ben viu, per això va començar a donar voltes per la sala, com si volgués expulsar els dimonis que li enterbolien el cervell.

—Donant voltes com una bestiola engarjolada no solucionaràs res —li va dir en Salvador Vilaregut, aprofitant-se de la complicitat que hi havia entre tots dos—. Què treus d’amagar una realitat que tard o d’hora descobriran? T’anirà bé parlar-ne…

Les paraules del traductor l’ajudaren a vèncer la darrera reticència absurda que li quedava; no tenia sentit continuar callant…

—Tens raó, amic, el meu silenci és absurd. —L’escenògraf s’aturà davant la llar de foc, respirà profundament mentre notava els ànims que li reviscolaven amb l’escalfor de les brases, i ho va admetre—: Sí, la Remei i jo érem germans de mateixa mare i pares diferents. De fet, de ben petit va ser ella qui va tenir cura de mi, però de seguida que va poder va fugir de casa. Ens vam retrobar fa poc temps, precisament amb motiu de les representacions teatrals sobre Sherlock Holmes al Teatre Principal. Ella s’encarregava del vestuari, i jo, al costat del meu mestre, de l’escenografia. Recordo aquells mesos com uns dels més feliços de la meva vida. Saber novament d’ella em va omplir de joia i vaig ser conscient de com l’havia arribat a enyorar. Un dia, però, no fa gaire, ella em va animar a participar en el seu negoci…

—El seu negoci? —el va interrompre l’antiquari—. Però que no treballava com a modista a la sastreria Malatesta?

—Sí. Però a les estones lliures confeccionava disfresses per a gent particular, i en treia força diners. Vaig acceptar ajudar-la en el que pogués a canvi d’una petita retribució… Va ser un gran error, i ara ja és massa tard.

45

La mare era exorcista, i ella n’havia heretat el do.

La Robina s’ho anava repetint una vegada i una altra. Va fugir de les paraules de la majordoma, però no va poder esquivar la veritat del seu passat.

Van deixar la Consol descansant. S’havia buidat i estava desfeta. La Marieta es va voler quedar al seu costat, i l’Arístides va tornar al menjador per comunicar a la resta dels convidats que, malgrat que havia confessat ser-ne la responsable, la majordoma no era l’assassina.

—Ve? —li va preguntar amb una sequedat esfereïdora. Descobrir la veritat sobre el llegat familiar li havia canviat la visió que tenia d’ella. La Robina ho va notar de seguida.

—Ara vindré. Doni’m cinc minuts.

Necessitava refugiar-se a la seva habitació. En entrar-hi, va abraçar la Irene amb totes les forces i deixà que les moixaines de la gata li escalfessin l’ànima. Li havien glaçat el cor.

Del llit estant, llambregà la prestatgeria, amb els llibres de Conan Doyle que hi tenia encabits. Tota la vida havia pensat que era una criatura racional, que, inspirada en el seu mestre Sherlock Holmes, feia de la raó el motor de la seva existència, i ara descobria que tot havia estat un intent fallit d’emmascarar la seva autèntica natura. «No has notat res perquè tu mateixa et negues les teves capacitats, però quan de joveneta acompanyaves ta mare als exorcismes d’en Verdaguer experimentaves una gran connexió amb el més enllà. Hi tenies molta traça!», li havia dit la Consol. I ella entengué llavors els fragments de records inconnexos que de tant en tant l’assaltaven. Havia intentat esborrar una part del seu passat, però fou debades. També tenia secrets enfonyats dins les parets més ocultes de la seva memòria.

La majordoma havia conegut la mare en una d’aquelles sessions i comentà a les Güell que ella podria protegir el palau dels esperits foscos de la casa del costat, dita «dels avemaries», un senzill edifici de pisos, amb balcons reixats, abandonat i condemnat. Els veïns deien que, quan el sol s’amagava, en sortia La Por; que a les estances desertes se sentien cops secs de procedència desconeguda i arrossegament de cadenes. I les nits de lluna plena tot l’edifici semblava misteriosament envoltat d’una boira sobrenatural que l’amortallava. Reputats exorcistes hi acudien a resar oracions que tenien la virtut de fer remetre temporalment els fenòmens, d’aquí el nom amb què era coneguda la casa.

Estaven convençudes que la maldat d’aquell edifici s’alimentaria de la mort de l’obrer i ho volien evitar. Per això, com que la mare havia tornat a Escòcia, van pensar que ella seria la persona adequada per impedir-ho, i la van contractar, aparentment, com a professora d’anglès. No se’n sabia avenir. Era al palau no pels seus coneixements, sinó per esdevenir una mena de talismà protector. Tota ella era una mentida.

Es va aixecar moguda per un impuls sobrevingut i va llençar a terra tots els llibres que durant anys li havien il·luminat el camí. Se sentia a les fosques. Mentre ho feia, va plorar desconsoladament, de ràbia i d’impotència, i amb cada llibre que llançava a terra, ella s’esmicolava una mica més.

Uns trucs a la porta la van aturar.

—Robina, el senyor Pous t’està esperant… Va tot bé?

La veu d’en Corneli la salvà.

46

La Robina va seure uns minuts al banc de fusta de noguera que dividia en dos l’escala d’honor i recolzà l’esquena al respatller que feia de barana. Quan entrés al menjador havia d’actuar com si el seu món no s’hagués bocinejat en trossets minúsculs. Per sort, tenia en Corneli a prop, i això la reconfortava. A la seva cambra l’havia escoltat amb serenor mentre ella li explicava el que acabava de descobrir sobre la seva mare i el motiu pel qual era al palau, i, a diferència de l’Arístides, en saber-ho, al veterinari la manera de mirar-la no li va canviar. «El meu millor amic parla amb les fades, per què la teva mare i tu no ho podeu fer amb els morts?», li va dir, amb un somriure apetitós com la fruita confitada.

—Som-hi? —va dir la Robina.

S’aixecà del banc, es col·locà bé els plecs de la faldilla i es disposà a travessar el cancell de fusta que feia les funcions de porta de la sala de confiança. A la sala de la tribuna saludà la Paquita, que tenia cura, amb posat avorrit, de la signora Armida. La Robina agraí que la mèdium estigués adormida, no es veia amb forces de parlar amb ella… Li notaria alguna cosa? Van entrar al menjador de manera discreta per no interrompre la conversa entre l’antiquari i l’escenògraf.

—La Remei feia disfresses al marge de la sastreria? Segurament per això demanava la roba a la Consol, a canvi del seu silenci —deia l’Arístides en aquell moment.

—Què vol dir, a canvi del seu silenci? —preguntà l’escenògraf.

—La seva germana va descobrir una intimitat delicada de la majordoma i li va fer xantatge, amb el qual va obtenir certes peces de roba de les Güell. Es veu que abans de morir també li havia demanat joies…

—Li havia demanat joies? Però… com? —va saltar l’escenògraf, completament desconcertat.

—Pensem que la Consol no era l’única a qui feia xantatge —va decidir intervenir la Robina—. A altres persones els demanava diners.

—Ja és aquí! —va dir l’antiquari—. Com diu? I aquest «pensem» a qui es refereix?

—A en Corneli i a mi, senyor Pous. Li ho volia explicar abans però ha passat l’accident amb la Consol i no he tingut ocasió de fer-ho.

L’Arístides va haver de dissimular la ira que aquell plural li havia despertat:

—Doncs faci el favor d’explicar-nos-ho ara.

—Hem revisat l’escena del crim i a la caixa forta hem trobat uns papers escrits per la Remei en què hi ha apuntades les inicials de diversos noms, unes quantitats de diners i si han estat pagades o no. De tota la llista, un únic nom amagat sota CPB consta com a pendent de pagament. Per això la van assassinar inspirant-se en la història de Conan Doyle «El crim d’Hampstead Milverton». En aquest relat, Sherlock Holmes i Watson descobreixen que la víctima, un xantatgista cruel, troba la mort per part d’una de les dones a les quals demanava diners a canvi de no fer públiques unes cartes privades comprometedores…

—I doncs? No veuen que és el que feia ma germana amb la Consol, i que la primera inicial coincideix amb el nom de la majordoma? —va saltar novament l’escenògraf, neguitós. Estava perdent la poca serenor que havia recuperat amb l’escalf de la llar de foc.

—Les inicials dels cognoms de la llista de la Remei no coincideixen amb els de la senyora Consol —va aclarir la Robina—. Ella va amenaçar la seva germana en un moment d’ira però no la va matar. Ni a l’Esteve tampoc… No és lectora de les obres de Conan Doyle, per la qual cosa difícilment podria haver orquestrat tot aquest muntatge cruel inspirat en els casos de Sherlock Holmes. En canvi, tots els aquí presents sí que ho som, de lectors d’aquestes aventures.

—Els nostres noms no encaixen amb les inicials de la llista, senyoreta Robina… —va advertir el traductor, acompanyat també pels gestos afirmatius del rostre de l’Enric Giménez. L’actor havia oblidat del tot la gana que tenia quan havia segut a taula i ara no es perdia detall de les disquisicions de la professora d’anglès.

—Té raó, senyor Vilaregut, aquest punt em fa ballar el cap…

Ella havia recuperat la seva força racional, l’equilibri que li donava el pensament analític, i tornava a ser la dona forta i tossuda de sempre. Es passejava donant voltes per la taula, concentrada, sense adonar-se que amb les faldilles ensopegava, una vegada i una altra, amb els diversos mobles decoratius del menjador.

—D’altra banda —va continuar—, sabem que en Pere Olivella el va matar la desobediència, però la mort de l’Esteve és una peça del trencaclosques que tampoc sé encaixar. Quin sentit té? L’única explicació que hi veig és que ell també tingués algun assumpte tèrbol amb la Remei. No oblidem que la víctima de la història de Holmes que va utilitzar l’assassí per matar-lo amagava una doble personalitat… Passava el mateix amb ell?

La Robina va sentir la mirada decebuda que li acabava de fer en Corneli. Sabia el que estava pensant: com podia parlar amb aquella fredor d’un amic que feia molt poc que havia perdut? El va mirar, com disculpant-se, però aquell no era moment per als sentimentalismes.

—Ben cert —va intervenir aleshores en Joan Oller, massa temps callat—. Hauríem de mirar d’esbrinar quina relació tenia l’ajudant de cavallerís amb la modista.

—Crec que l’Esteve havia quedat amb ella la nit que el van matar —va respondre-li la Robina—. Ella va assistir al seu enterrament, però a una certa distància, per alguna raó inconeguda s’amagava, però jo la hi vaig veure, i semblava força afectada. Quan li vaig preguntar quina relació tenia amb ell em va dir que gairebé no el coneixia, però era evident que em mentia.

—Sap, Manel, quina relació mantenia la seva germana amb l’Esteve?

La pregunta de l’antiquari fou clara i directa.

El silenci de l’escenògraf, dens i feixuc.

La resta dels convidats, enganxats a les cadires, contemplaven l’escena, expectants.

47

—Kyrie eleison. Christe eleison. Kyrie eleison. Senyor, tingueu pietat de nosaltres. Crist, tingueu pietat de nosaltres. Senyor, tingueu pietat de nosaltres.

A les hores convenients, al saló central obrien les portes de l’armari sagrat, emmarcades per motllures de fusta de boix i decorades amb sis plafons pintats a l’oli sobre coure. Aleshores, allò que abans era un armari esdevenia un bell altar elevat sobre una tarima revestida de parquet, que feia les funcions de presbiteri. A la banda dreta, al costat de l’Epístola, hi havia una petita llotja, amb cabuda per a tres persones, on la senyora Güell es col·locava per rebre el sagrament de la confessió. A sobre d’aquesta n’hi havia una altra, tancada amb vidre i una gelosia revestida amb llautó, a la qual s’accedia des de l’escala del servei mitjançant uns esglaons plegables enganxats a la porta.

—Kyrie eleison. Christe eleison. Kyrie eleison. Senyor, tingueu pietat de nosaltres. Crist, tingueu pietat de nosaltres…

Per a la Consol era el seu refugi; per això, després d’expiar la culpa arrossegada durant tant de temps amb la conversa mantinguda amb la Robina, l’antiquari i la Marieta, hi havia anat per demanar perdó. Se sentia feble, però necessitava fer-ho. Les portes eren tancades, i el receptacle, dèbilment il·luminat per l’espelma que duia a les mans, dormia a les fosques, indiferent a la seva presència. No necessitava res més, així les oracions naixerien més lliures. Podia sentir la remor de les veus que provenien del menjador, però de seguida va aclucar els ulls i es va lliurar en cos i ànima a la pregària.

—Kyrie eleison. Christe eleison. Kyrie eleison. Senyor, tingueu pietat de nosaltres…

Els morts ja no l’atemorien, i el palau havia deixat de ser la seva tomba. Els fils que la lligaven a cadascuna de les seves estances, als objectes bells, a un passat curull de records agres, s’havien trencat.

—Kyrie eleison. Christe eleison. Kyrie eleison…

S’havia cansat de respirar a través de la vida dels altres, d’esperar la tornada de la seva senyora, el seu perdó. Adeu a la fidelitat mansueta. No volia reprimir més els sentiments, viure reclosa en un món emmidonat i fals. Quan tot aquell malson acabés, tornaria al poble. La casa familiar encara era dempeus, amb un hort amb arbres fruiters. La mare els va cuidar mentre fou viva, i ara en tindria cura ella; prepararia confitures i les vendria a les veïnes. Treballaria la terra i es tacaria les mans.

—Kyrie eleison. Christe eleison…

A casa obriria totes les portes i les claus les desaria, oblidades, en un calaix amagat, acompanyades del rellotge i de les normes de conducta. Es deixaria bressolar pel sol i duria els cabells despentinats; menjaria al llit i ompliria els llençols d’engrunes de pa. Als matins es miraria al mirall, amb calma, i acceptaria cadascuna de les arrugues que el temps li havia pintat damunt la pell. Les comptaria totes. Aprendria a riure amb ganes. Es trauria les sabates i caminaria descalça. Ballaria.

—Kyrie eleison…

La Marieta seria l’única persona a la qual trobaria a faltar. Li escriuria cartes llargues amb lletra lligada i li enviaria codonyat perquè el mengés amb galetes. Abans d’anar-se’n li demanaria que li ensenyés a cuinar pa de pessic. L’abraçaria lentament i fort, per totes les vegades que no havia gosat fer-ho. Abandonaria el palau sense mirar enrere, amb una maleta petita, mig buida, i el cor ple d’esperança.

Obrí els ulls i somrigué. Va sortir de la llotja minúscula i va baixar, lleugera, pels esglaons plegables, alliberada d’un pes atuïdor. Ferma en la decisió presa.

El final del joc és a tocar, i ara em surt amb el penediment? «No pensava que anés així», em diu. «Jo únicament volia venjar el pare», ploriqueja. Si fa un pas en fals ho pagarà car.

Ningú m’arruïnarà l’espectacle.

48

El pati de llevant estava flanquejat per columnes esveltes i per les façanes vidriades del vestíbul i del corredor. Amb aquella llum llangorosa, a la Robina li recordava el claustre d’un monestir medieval.

Vesprejava.

A la part de l’eixida que tocava a la casa veïna havien construït una cambra coberta en forma de pavelló a quatre vessants, amb el sostre acabat amb rajola vidriada de dibuixos blaus damunt un fons blanc: era la casa de les nines, i durant anys havia alimentat la imaginació dels menuts del palau. Ara s’havia convertit en la presó provisional d’en Manel López, acusat de ser l’assassí. Ell, ensorrat, ho negava, però tothom ho tenia clar. Tothom tret de la Robina.

Tot va anar molt ràpid, en una mena de precipitació alliberadora d’aquells que necessitaven tenir un culpable per poder recuperar el seny i la vida perduts. Quan havien preguntat a l’escenògraf per la possible relació entre la Remei i l’Esteve, la seva reacció els va alertar: es va posar molt neguitós i ho va negar categòricament, en un intent llastimós per amagar una realitat que coneixia, encobria i, a més, li resultava feridora. Finalment, vençut, va confessar la veritat: la Remei cosia disfresses obscenes per a festes sexuals, privades i secretes. Ell l’ajudava amb els complements i amb una certa escenografia. Quan descobrien la identitat d’algun participant, li feien xantatge i se’n repartien els guanys. Tot anava prou bé fins que, no feia gaire, la Remei va proposar a l’Esteve que s’afegís al negoci… Era un noi molt atractiu que sabria deixar satisfets els clients més bocafins, i tot per un preu mòdic. Amb la participació del mosso, els guanys obtinguts augmentaren en poc temps i l’escenògraf va esdevenir prescindible… No ho podia consentir. S’enfadà, els plantà cara i va amenaçar la Remei de fer-ho públic.

Però ell no els havia matat. Deia. Malgrat tot, s’estimava la seva germana.

Revisaren la cambra on s’havia instal·lat i, entaforats al fons de la bossa de cuir que acostumava a dur sempre a sobre, trobaren una grapada de palla, un floc de cabells que semblava de la Remei i un mocador blau, segurament amb el que la van estrangular. Ell assegurà una vegada i una altra que allò no era seu, que algú altre ho havia amagat entre les seves pertinences, però no el van voler escoltar.

La Robina sí que ho va fer; el va creure.

I ara seia en una de les cadires sevillanes del corredor contigu, amb la cartera atrotinada a punt i els ànims una mica enterbolits. Esperava el moment adequat per entrar a la cambra on havia dormit l’escenògraf per examinar-la i trobar les pistes adequades, però de moment continuaven escodrinyant-la a la recerca de les claus de la Consol. Quan les trobessin enviarien en Josep a avisar la policia.

Anhelaven sortir del palau.

En tot aquest frenètic caminar cap a la llibertat, l’Arístides no l’havia volgut tenir a prop. Ja no la veia amb els mateixos ulls, havia deixat de respectar-la. Ella s’esforçava per no caure en el mateix parany. Per això, mentre feia temps, per distreure les seves pors paralitzants, es dedicà a contemplar el passadís, que feia les funcions de galeria, una mena de museu on s’exhibia una part de les col·leccions d’antiguitats i pintures que els fills dels Güell havien anat adquirint en antiquaris. Li va cridar especialment l’atenció un caixabanc amb incrustacions de marqueteria damunt el qual hi havia penjada una taula amb la representació de Maria Magdalena i santa Maria Egipcíaca provinent del convent de les Penedides de la ciutat.

Tot degotava bellesa, i el temps s’havia aturat, però el seu cap, recuperada la concentració, barrinava. Ni l’assassí d’El traficante en cadáveres ó astucias de un detective, tragicomedia en 7 actos estrenada a l’Arnau, ni el de la primera de les «detectivades» que en Josep Asmarats va publicar a L’Esquella de la Torratxa amb el títol «Un crim misteriós», obres imitadores de les aventures de Sherlock Holmes, haurien comès l’error de quedar-se amb proves que els poguessin incriminar. Era evident que algú volia inculpar l’escenògraf.

Però qui? I per què?

S’aixecà de la cadira. Necessitava caminar per concentrar-se millor. S’allisà els plecs de la faldilla, s’ajustà el monyo i es dirigí cap al final del passadís. Quan gairebé hi havia arribat, va relliscar amb una substància enganxada a terra. Semblava oli. Què feia allà una taca d’oli? Girà cua i tornà a la cadira on havia deixat la cartera; en va treure una espelma i la lupa. Va tornar al lloc on hi havia la taca, va il·luminar el terra i s’hi ajupí, però la veu entremaliada d’en Corneli la va interrompre:

—Robina, la cambra de l’escenògraf ja és buida… Ospa! Què fas una altra volta de quatre potes?

49

—Encara no han trobat les claus?

—No, senyora Marieta —respongué la Paquita—, i ja no saben on buscar-les. El senyor Vilaregut ha intentat convèncer l’escenògraf que li digués on les ha amagat, però ell assegura que no sap on paren i que no ha matat ningú.

—Ves què ha de dir! Mal llamp el mati! —el va maleir en Tonet, deixant anar tota la frustració acumulada durant les darreres hores.

—Tenim mala peça al teler, doncs… —es va lamentar la Marieta mentre apagava els fogons i seia a la taula, al costat dels seus companys.

Estaven esgotats i agraïren la tassa de brou ben calent que la cuinera els va donar per animar-los. Per sort havien tancat l’assassí i el fantasma havia guardat silenci. A les golfes creien que la mèdium havia aconseguit que traspassés.

—Vau veure com li canviava la veu? Feia por! I com tremolava tota ella… Les seves pregàries van ajudar a traspassar els morts, segur! No m’estranya que després es quedés ben adormida. A més, amb les teves atencions, Paquita, qualsevol ho faria —exclamà en Tonet, que no perdia l’oportunitat d’afalagar-la.

—No siguis salameru, Tonet! Faré com qui sent ploure… Què voleu que us digui, jo no ho tinc tan clar. —La Paquita es bellugà incòmoda damunt la cadira de fusta. Passar aquella estona al costat de la signora Armida li havia deixat mal cos.

—A què et refereixes? —A la cuinera l’amoïnà la cara de preocupació de la jove.

—No sé com dir-ho… Tinc la sensació que fingia un cansament inexistent. I, a més, crec que em va mentir.

—Mentir?

—Veurà, quan la vaig acompanyar a seure a la sala de la tribuna, per mirar de distreure-la i tranquil·litzar-la, li vaig preguntar coses sobre el seu país… I pot creure, senyora Marieta, que em va fer la sensació que s’ho inventava tot? Que en realitat aquella dona coneix Roma com la puc conèixer jo? Fins i tot, per un moment, vaig pensar que havia perdut l’accent italià! De seguida va fer veure que s’adormia, però estic segura que estava escoltant la conversa que la resta dels convidats tenien al menjador del costat.

—Treu-te aquestes cabòries del damunt, noia! Ara resulta que ets una experta en llengües i països estrangers? El que penso, Paquita —va sentenciar la cuinera per treure ferro a l’assumpte—, és que tens massa pardals al cap. Au, acabeu-vos el brou que hem de continuar buscant les claus. Com més aviat les trobem, més aviat podrem sortir d’aquí.

I es va posar dreta amb aparent parsimònia. Però les paraules de la minyona li havien pessigat l’ànim: i si la noia tenia raó i la mèdium mentia… Per què va alimentar les pors de la Consol, doncs? Què pretenia?

Què li volia, a la seva amiga?

50

—Mira que n’arribes a ser, de groller, quan vols! —li etzibà la Robina mentre s’aixecava, amb la roba rebregada i els ulls riallers.

El veterinari encorbà l’esquena ampla i ben fornida, com si fos una disculpa fingida, i li somrigué des del cor, omplint de llum tot el passadís. Amb ell se sentia lliure de ser com era.

—Què has trobat? —La pregunta d’en Corneli l’arrencà de les vel·leïtats i la tornà a la realitat.

—Què et recorda aquesta taca? —La Robina li acostà el dit al nas. Estaven tan a prop l’un de l’altre que podien acariciar-se els pensaments.

—La de l’exemplar de Literatura Sensacional de la caixa forta?

—Exacte! Hem de comprovar que fan la mateixa olor. Anem-hi!

I anaren a correcuita a la cambra de la Robina. En entrar-hi els va rebre la munió de llibres escampats per terra, barrejats amb les restes de la flaire intensa d’un amor compartit.

—Aquí la tinc… La taca fa la mateixa olor que l’oli del passadís!

Amb les presses havien deixat la porta mig oberta i just en aquell moment la Irene ho aprofità i sortí rabent de la cambra.

—Irene, on vas, menuda? Seré poca traça? —es va fustigar la Robina. Novament la seva dèria detectivesca havia passat per davant dels éssers a qui estimava.

Ho deixaren tot i sortiren corrents rere la gata. La seguiren per les escales principals, travessant el replà dels músics i baixant fins a la planta noble. Corria enganxada a terra, com una boleta de pèl menuda i rodanxona. Sabia on anava… Com podia ser? No s’aturà fins a arribar al final del corredor on havien trobat la taca d’oli i començà a gratar la paret de manera insistent.

—Cuca! Què fas aquí? Què vols? —La Robina la va agafar amb cura i l’abraçà, mentre respirava alleugerida. Fou aleshores quan va observar la paret i se n’adonà—. Corneli. El que rascava la Irene és una porta.

—Com dius?

El veterinari s’apropà i es fixà en el lloc de la paret que la gata havia rascat. Efectivament, s’hi intuïa una porta camuflada al centre, invisible a primera vista. N’identificà amb les mans els contorns i la resseguí tota fins que a la banda dreta trobà una petita obertura, discretament amagada.

—Aquest forat crec que és la tanca. I ara què fem?

—Agafa la Irene i deixa’m a mi.

La Robina es va treure l’agulla de cap amb què es recollia el monyo i s’apropà al forat. Els cabells pèl-rojos li caigueren, bells i díscols, per tota l’esquena, i en Corneli contemplà aquella visió amb la mateixa veneració amb què adorava la imatge de la Verge de l’església de Santa Maria del seu poble. En tres moviments àgils, ella va obrir la porta.

—Què se suposa que has obert? —li va preguntar en Corneli mentre la fitava amb sorpresa. Aquella dona era una caixa de sorpreses.

—Recordo que la senyora Marieta m’havia comentat que, a l’inici de venir a viure aquí, el palau estava connectat amb la casa familiar dels Güell que tenien a la Rambla. Crec que hem topat amb la porta que uneix tots dos edificis. Som-hi?

Van avançar, decidits, i van anar a parar a un passadís curt i estret que els conduí a una mena de saleta d’estar privada, de sostre alt amb motllures decorades amb motius florals, a joc amb l’entapissat de les parets i de les dues butaques situades davant d’una llar de foc de fusta de roure, franquejada per dues prestatgeries carregades de llibres. El caliu del foc encara escalfava i damunt l’escriptori, situat a prop de la finestra que donava al carrer, hi havia un plat amb restes de menjar. Al costat del foc dormisquejava un coixí molsut. La gata saltà dels braços d’en Corneli i s’hi instal·là, cofoia.

—La Irene es va escapar d’aquí! Per això la vaig trobar perduda per la sala de visites. Això vol dir que algú n’ha tingut cura, hi ha viscut amb ella… i encara hi viu, veus el foc?

—Sí —va constatar en Corneli—. I aquest algú pot entrar i sortir del palau sense ser vist.

51

—Consol, puc passar?

—Marieta, ets tu? I tant, passa, passa!

La cuinera va trobar la Consol diferent, més serena. Semblava que havia plorat, però desprenia una flonjor d’ànim i això la va tranquil·litzar. Estava asseguda davant el mirall, arreglant-se el recollit. Per un moment va dubtar si comentar-li el que havia succeït amb l’escenògraf i les seves pors sobre la mèdium, però va decidir que ho havia de saber. S’assegué a la vora del llit, a prop d’ella:

—Com et trobes?

—Millor, gràcies, estimada. Vinc de la capella. Pregar m’ha reconfortat. Tu estàs bé? No fas bona cara… Ha passat res de nou?

La Marieta s’emocionà en notar la carícia que havia pronunciat la seva amiga. «Estimada». Li somrigué, entendrida.

Han detingut el senyor Manel López. És l’assassí. Es veu que amb la Remei, que era la seva germana, proporcionaven disfresses i objectes per a festes privades de dubtosa reputació, i a alguns dels ricassos que hi participaven els feien xantatge. No fa gaire la modista va convèncer el nostre Esteve que col·laborés en el negoci proporcionant companyia i distracció a certes persones que hi estiguessin interessades, i de mica en mica l’escenògraf es va veure desplaçat…

—I va convenir matar-los —va intervenir la Consol—. Quina llàstima, tot plegat! Com es va tòrcer, el nostre Esteve! Ja t’ho deia jo, que darrerament no el veia fi. Recordes com era d’innocent, quan va entrar a palau?

—I tant! Era més dolç que una de les meves confitures… I tan alegre i guapot!

Les dues amigues li dedicaren un pensament compassiu abans de continuar parlant.

—I què fan que no surten al carrer a avisar la policia?

—No podem sortir, encara. —La Marieta va parlar amb cautela, no volia pertorbar la placidesa de l’amiga. Semblava que penjava d’un fil escarransit—. No han trobat les claus.

—Les que em van robar…

—No comencem, Consol. Tu no tens culpa de res.

La majordoma donà l’esquena a la Marieta i es mirà al mirall. Amb la mà dreta, impregnada d’una lleugera tremolor, s’acaricià les minúscules arrugues que li envoltaven els ulls, entremaliades. De seguida va tornar a dirigir-se a la cuinera:

—Tens raó. No és culpa meva. —Somrigué.

La Marieta es va quedar sense respiració. Què li havia passat, a la Consol?

—Hi ha res més que em vols comentar i t’amoïna, oi? Et conec.

La Marieta es deixà anar del tot i li explicà la conversa que havia tingut amb la Paquita i les suspicàcies que les paraules de la minyona li havien despertat.

—Aquí hi ha gat amagat, Consol. Aquesta dona no és tan santa com la pinten.

—Però per quin motiu mentiria i intentaria enganyar-me? La van convidar les senyoretes Güell, i ja sabem que a palau no hi entra qualsevol… A més —objectà la majordoma—, la descripció que va fer de l’ànima en pena coincidia plenament amb el pobre obrer; això vol dir que el podia veure!

—Tens raó. —La Marieta arrufà el nas, com sempre feia quan havia d’acceptar alguna cosa que no li acabava de fer el pes—. I si hi ha alguna altra explicació?

—Quina? Ara resulta que ets igual de fantasiosa que la Paquita? —A la Consol se li escapà un riure tímid.

—No t’ho prenguis a la lleugera, dona! I no em comparis amb la somiatruites aquella… Jo no te la sé dir, l’altra explicació, però segur que si estem atentes la descobrirem. A més, sempre ho podem comentar a la Robina. No ens podem quedar de braços plegats, no trobes?

—Sí. Ja n’hi ha prou de més mentides.

Les dues amigues se somrigueren amb els ulls, confiant plenament en la decisió presa.

Al carrer ja era fosc.

52

De la finestra, únicament els entrava una foscor humida.

Amb les espelmes enceses, a la Robina l’habitació li recordava la saleta d’estar del 221 de Baker Street. La disposició dels mobles era la mateixa, i hi havia diversos objectes d’ús personal i laboral del seu estimat detectiu, com el violí, mig recolzat en un dels racons, i, escampats per les prestatgeries, la lupa, un vell exemplar de The Times, un equip de química, ampolles de tinta…

—Aquesta sala imita el domicili de Sherlock Holmes. —La Robina esquinçà el silenci que s’havia instal·lat entre tots dos. Estava fascinada.

—Em fa fereança, Robina. Mirem d’iixir prest d’ací.

S’aproparen a l’escriptori, atapeït de llibres, objectes estranys i papers. Al cantó dret encara reposava un plat amb les sobralles d’un menjar que s’intuïa frugal. A la part superior del moble, fent una pila inestable, hi havia les edicions en francès de les aventures de Sherlock Holmes, enquadernades en bells toms i plenes d’anotacions. Al seu costat, alguns exemplars de Literatura Sensacional, L’Atlàntida de Verdaguer i el número de la revista La Renaxensa de l’any 1878 obert per l’article de Lluís Domènech i Montaner «En busca de una arquitectura nacional».

—Aquesta revista, el senyor Pous la consulta molt —va apuntar la Robina. No li agradava el que estava veient.

Damunt d’una de les tauletes auxiliars destacava un gramòfon, antic i bell. En un impuls, la Robina el va encendre i la màquina deixà anar l’udol espantós d’un gos salvatge…

—El lladruc que sentíem abans de les morts! —cridaren tots dos alhora.

S’aturaren i agafaren aire. Eren conscients que havien trobat el cau de l’assassí i calia actuar amb cautela. No donaven l’abast d’escodrinyar aquell espai que cada vegada resultava més asfixiant. Havien de contenir les ganes de fugir d’allà.

Els va cridar l’atenció una rampoina estranya que, mig desmuntada sobre una cadira atrotinada, desprenia la mateixa olor que la taca de l’exemplar de Literatura Sensacional que havien trobat a la caixa forta i la del terra del corredor.

—Què és aquesta andròmina? —va preguntar la Robina.

En Corneli l’examinà amb atenció. Semblava una mena d’autòmat que feia servir la força hidràulica per prémer les tecles d’un piano. A prop, mig amagat entre diversos plànols, va trobar un petit quadern ple d’anotacions:

Banu Musa (Bagdag, segle IX). En el seu Llibre dels autòmats es descriuen alguns mecanismes de funcionament pneumàtic. M’interessa el tocador de flauta automàtic en el qual els sons de la flauta eren produïts a través del vapor calent… He visitat en Francesc. Els seus ajudants ja estan a punt i gairebé ho té enllestit.

—Sospito que amb este trasto van espantar la pobra senyora Consol… Però, què diantres és isto?

En Corneli havia passat uns quants fulls i tot d’una s’aturà, paralitzat i amb el color de la cara perdut.

—Què tens, Corneli? Què has vist?

La Robina s’hi apropà i li agafà el quadern. Hi havia tot d’anotacions sobre l’expedició a Taüll que l’Institut d’Estudis Catalans va dur a terme l’any 1907 per estudiar l’art romànic, amb algunes fotografies dels membres de l’equip… En destacava la d’un nan vestit de manera peculiar, que mirava la càmera confiat, amb els ulls plens de somnis. S’hi fixà bé i va poder distingir, penjada del coll una mica deforme, l’arrel de mandràgora que ara duia el veterinari.

—És el teu amic, oi?

En Corneli va assentir, contret per la ràbia. Ella es va plantar al seu costat, ben a prop, i respirà la seva angoixa.

—Vols que marxem d’aquí?

—Gràcies, Robina, però no. Necessito saber.

Continuaren fullejant el petit quadern, atapeït de lletra. S’aturaren en un dels fragments escrits amb una cal·ligrafia més elaborada:

Així com Gerió arrabassà el tron a Bèbrix, pare de Pirene, a mi em van prendre el que era meu. Però per fi ha arribat el temps de la venjança anhelada, i acotxo aquest instant amb pruïja. Ja fa temps que ho preparo tot, al mínim detall, amb gotims de paciència i dissimulació. Comença l’espectacle!

Avançaren en la lectura. Els papers eren plens d’anotacions inquietants que ara ja sabien que eren de l’assassí; hi havia apuntat, amb fruïció, com se sentia amb les morts. Estava obsessionat amb el mite de Pirene i havia disposat els crims com si es tractés d’una funció teatral. Passaven les pàgines amb angúnia creixent, i a cada comentari que llegien els augmentava la por. En les pàgines finals la cal·ligrafia era més ràpida i angulosa:

El final del joc és a tocar, i ara em surt amb el penediment? «No pensava que anés així», em diu. «Jo únicament volia venjar el pare», ploriqueja. Si fa un pas en fals ho pagarà car. Ningú m’arruïnarà l’espectacle.

—Som davant d’un monstre… I no treballa sol —va sentenciar en Corneli, mirant fixament els ulls de la Robina. El cap li rodava i li costava respirar.

Ella, conscient del patiment que estava experimentant el noi, li agafà la mà i la hi va prémer amb força. En fer-ho, del quadern va caure una targeta de visita: FRANCESC ROCA, MAG I EMPRESARI ARTÍSTIC. Era el mateix nom que citava en relació amb la maquinària que havia servit per espantar la Consol… Llavors a la Robina li va venir al cap el comentari d’en Tonet sobre l’interès que la Remei havia mostrat, poc abans de morir, per la relació entre aquest personatge i l’Arístides. I de cop i volta va reconèixer aquella cal·ligrafia esvelta i angulosa, era la mateixa amb què ell havia escrit la seva adreça a la policia.

El món es va bellugar sota els peus i va pronunciar amb un fil de veu:

—El senyor Pous és l’assassí.

53

Era ben entrada la nit quan la Robina i en Corneli creuaren el cancell de fusta que separava la sala de confiança de la de la tribuna. Feia fred, però la llar de foc del menjador estava apagada, i únicament rebien l’escalf dels tapissos de ras del segle XVII que revestien les parets i de la catifa de pèl llarg de llana blanca que protegia les bases de les columnes.

Els havien convocat a tots. A en Josep, l’enviaren a avisar la policia a través de la casa de la Rambla, i a la resta del servei els van demanar que baixessin a la planta noble. També es mereixien conèixer la veritat.

L’ambient, d’un abaltiment encomanadís, contrastava amb la curiositat que s’havia despertat en les mirades dels convidats quan els havien vist arribar: havien alliberat l’escenògraf, en Corneli duia un gat en braços, i la Robina, una mena de llibre de mida petita i força gastat.

—Senyor Pous, aquest quadern és seu, oi?

Intentà que la tremolor de la mà en sostenir-lo no delatés el seu estat nerviós. En Corneli se li apropà per donar-li confiança.

En sentir-se interpel·lat, l’Arístides es posà dret i es cordà la jaqueta de llaneta verda que se li cenyia al cos de manera exquisida. Es pentinà els cabells i, amb passes calculadament pausades, es dirigí al moble de les begudes que també custodiava la capsa amb una selecció dels millors havans; obrí la porta de fusta de roure i n’observà el contingut, amb calma. Era conscient que tothom estava pendent d’ell, i volia gaudir d’aquella sensació. Finalment, va trobar el que buscava: amagada rere el flascó de noió apuntava, discreta, l’ampolla de la fada verda. La va obrir, va respirar la seva aroma lleugerament anisada i se’n va servir una copa.

Era el moment adequat per beure absenta.

Paladejà el líquid amb fruïció alquímica, gairebé sagrada, i se situà al bell mig de la sala. Volia ser el centre de tot. Deixà anar un sospir de resignació i s’esforçà a pronunciar les paraules amb la modulació distant adequada a les circumstàncies. Havia arribat el seu moment:

—Finalment l’ha trobat. Ja començava a dubtar de les seves capacitats…, i miri que li ho he posat fàcil! Definitivament, Robina, m’ha decebut.

—Què està passant aquí, Arístides? Què vol dir tot això? —En Joan Oller, dret, s’havia apropat a l’antiquari i el mirava suplicant-li una resposta que amansís la por que començava a sentir.

La Robina se li avançà:

—El senyor Pous és l’autèntic assassí.

Un crit mut de sorpresa voleià per la sala i en Joan Oller s’apartà de l’amic en un acte reflex.

—Què diu, senyoreta Robina? Com gosa?

—Benvolgut —el va interrompre l’Arístides—, ella té raó… en part.

En sentir la confessió de l’antiquari, freda i amb un lleuger toc d’orgull, en Salvador Vilaregut i l’Enric Giménez hagueren de subjectar en Manel López per evitar que saltés damunt d’ell, la Paquita s’aferrà a la mà propera d’en Tonet, i la Consol i la Marieta s’abraçaren, en un intent erm per sentir l’escalf necessari contra aquella gelor monstruosa.

La Robina es buscà en la mirada d’en Corneli.

—Per què?

A en Joan Oller la pregunta li va néixer morta. S’havia deixat caure en una de les poltrones entapissades de brocat més propera.

—Per venjança.

L’Arístides va mastegar les paraules una a una, amb ronseria. Es va tornar a omplir la copa d’absenta i va començar a deambular per la sala.

—La vida és ben curiosa, oi? —va preguntar en l’aire mentre bevia el líquid maragda a glopets—. Un petita pedra a la sabata i et pot desviar del camí que tant t’ha costat fer. En el meu cas, n’hi ha hagut quatre, de pedres. I per culpa d’elles he esgarriat el vial dreturer. —L’Arístides va prémer els llavis per controlar l’odi creixent, i no va reprendre el discurs fins que no va sentir que recuperava el control—: Recorda, Robina, la llista escrita de mà de la Remei que van trobar a la caixa forta? Les inicials CB seguides de l’import més elevat, pendent de cobrar?

—La recordo.

—Doncs es referia a mi.

—Però les inicials no concorden… —La Robina estava desconcertada.

—El meu nom complet és Arístides Carles Pous Bartrina. Era un dels clients habituals de les esplèndides festes organitzades per la Remei i per vostè, senyor López… Quin caprici! Per pagar la disfressa adient que em garantia l’anonimat més deliciós utilitzava sempre els meus segons nom i cognom: Carles Bartrina: CB. Fa uns mesos em van parlar de les meravelles que oferia l’Esteve i, com que soc de natura tafanera, les vaig voler tastar, amb la mala fortuna que ell em va reconèixer i em van començar a fer xantatge. El meu orgull i la meva butxaca no ho podien suportar. Per això vaig decidir acabar amb el problema, desfer-me de les tres primeres pedres: el mosso i la modista havien de morir, i vostè, senyor López, ser acusat dels assassinats. Dissabte passat vaig quedar amb l’Esteve amb l’excusa d’eixugar el deute pendent… La resta, ja la saben.

Va deixar anar un riure que semblava venir de les entranyes de l’infern. Tornà al moble de la beguda i agafà un havà. L’encengué, li feu dues calades i continuà parlant:

—La quarta pedra a la sabata ets tu, Corneli. Et vaig conduir al lloc on havies de coincidir amb les altres tres, el palau Güell, i d’aquesta manera executar la meva doble venjança. Hi treballava l’Esteve i des d’aquí també podia tenir controlada la Remei a la sastreria. Per això vaig moure els fils per tal que t’oferissin la feina de cavallerís dels Güell; volia tenir-te vigilat de prop i veure com buscaves el teu amic, el deforme aquell ridícul… Ets conscient que no el trobaràs mai, oi?

—Et mataré!

En Corneli enfollí i li va saltar al coll com una bèstia ferida abans que ningú el pogués aturar. Tots dos van rodolar per terra.

—Atura’t! Així no!

La veu dolça però ferma de la Robina va funcionar com un encanteri i el jove va deixar de pressionar el coll de l’Arístides. En Tonet agafà per l’espatlla el veterinari, amb aire comprensiu i protector, i el va fer seure en una de les cadires que hi havia una mica apartades.

—Què hi tenen a veure, en Corneli i el seu amic Gaspar, en tot això? —li va preguntar la Robina quan el va veure amb la respiració recuperada. El mirà i no el va reconèixer: s’havia despullat de l’elegància acostumada i mostrava la seva autèntica pell, llefiscosa i pudent.

—Tot, Robina. Tot. I el simbolisme d’aquest palau m’ho recorda cada dia: vaig haver de renunciar al meu somni, a la vida que realment volia tenir. Jo vaig estudiar arquitectura amb el mestre, en Lluís Domènech i Montaner, al costat dels companys Puig i Cadafalch i en Gaudí… Mireu on són ells i on soc jo. I tot és per culpa del maleït nan i del teu veterinari. No els ho perdonaré mai. —L’Arístides es va eixugar les diminutes gotes de suor que li suraven, perdudes, pel front, abans de continuar—: Vaig ajudar el mestre a preparar el viatge d’estudi sobre l’arquitectura romànica que va fer a Taüll, el 1904. En aquell temps jo era un dels seus alumnes preferits i gaudia de tota la seva confiança. Publicar amb en Domènech i Montaner els primers estudis sobre les esglésies de la zona m’hauria proporcionat l’impuls que necessitava per fer-me un nom i poder distanciar-me del negoci familiar… Però quan va tornar a Barcelona va decidir no fer-ho. Gràcies al veterinari del poble, havia conegut una gent peculiar lligada a un indret natural que creien màgic, i va decidir que aquella troballa s’havia de protegir dels interessos mercantilistes d’algunes de les famílies de la ciutat. Jo vaig insistir-hi, ell em retirà la confiança que fins aleshores m’havia dispensat i m’apartà de tots els seus projectes, de manera que s’acabà el meu somni d’esdevenir un gran arquitecte. No vaig parar fins que vaig descobrir els responsables d’aquella bogeria. Un cop fet, l’expedició que l’Institut d’Estudis Catalans va organitzar l’any passat em va servir per fer-los-ho pagar. A través d’un dels membres vaig aconseguir que el nan, enganyat, vingués a Barcelona a fer-se un nom en el món de l’espectacle. Il·lús! Tenia la certesa que tu, Corneli, ho deixaries tot i el vindries a buscar. També sabia que en Domènech i Montaner t’hi ajudaria, i va ser molt fàcil oferir-me a intercedir amb les Güell per tal que t’oferissin la feina a les quadres. Quin plaer, tenir-te vigilat i veure com et turmentava no trobar l’amic, com paties per ell imaginant-lo en algun d’aquells circs, tractat com un animal!

—Les peterates de les vaques tenen més valor que tu. Pagaràs per tot el que has fet! —El veterinari el maleí amb tota la força del seu cor.

—Et penses que per a mi ha estat fàcil? —li va rebatre l’Arístides—. Creus que per a mi no ha resultat ser un autèntic malson trepitjar aquest palau? Per Déu! Si en Gaudí l’ha omplert del simbolisme de la muntanya que jo tant menyspreo! La que m’ho va arrabassar tot!

L’Arístides callà. Tronava, i de la tribuna els arribaven els primers llampecs. S’acostava una nova tempesta. Començava a estar esgotat. Buscà una de les cadires i s’hi assegué, mentre fixava la mirada en la Robina:

—Alguna pregunta més?

—Per què ha dit abans que vostè és l’assassí… en part?

Fou la mèdium qui s’aixecà, s’acostà on era l’antiquari i contestà, amb una violència inusitada:

—Perquè qui s’ha tacat les mans no ha estat ell. Desgraciat! Ens has enganyat i ens has esgarriat la vida!

L’Arístides va fer l’intent de bufetejar la dona, però un crit provinent del menjador el va aturar.

—A ma germana no la toquis!

La Irene, que fins aleshores s’havia amagat sota un moble, en reconèixer la veu familiar sortí de l’amagatall:

—Meeeeeeuuuuuu.

—D’on surts, tu, ara, menuda? T’he estat buscant!

Un home alt i robust agafà la gata amb les seves mans grosses i l’acaronà.

La Consol es pensava que perdia el seny. Aquell home era idèntic al mort que l’havia estat torturant durant tots aquells anys.

54

Envoltaven la taula que hi havia a prop del muntaplats. A les dues dones els unia un passat per oblidar i la voluntat de guarir-se les ferides. Ja havien patit prou. No els va caldre dir res per posar-se d’acord, únicament una mirada. Van sortir de la sala de la tribuna i buscaren refugi al petit espai del darrere de la xemeneia del menjador que feia les funcions de cuina.

La pluja havia començat a descarregar, i allà assegudes les paraules els naixien a borbollons, lliures.

—Us haig de demanar perdó, a tu i al teu germà. El meu silenci us va esgarriar la vida.

—L’he odiada, Consol. Volia fer-la patir, veure com embogia de la mateixa manera que ho va fer ma mare. No s’imagina quantes vegades al llarg de la meva vida he somiat aquest moment…

La signora Armida, que en realitat es deia Joana, s’expressava en un català senzill i clar com l’aigua de la font. S’havia deixat anar els cabells castanys, i sense el maquillatge era una altra persona. Necessitava explicar-ho tot.

—La mort del pare ens va deixar en la misèria, i la mare va morir dos anys després. Mon germà i jo, sols i desemparats, vam haver de fer-nos forts i tirar endavant. El record del que havia passat cada vegada era més feble, però no deixàvem que s’afeblís l’odi que li teníem; ens n’alimentàvem. Vostè era la culpable de tot. Una de la nostra classe protegint els patrons. Si hagués reconegut la substitució de la corda, tot hauria anat diferent…

—Me’l mereixo, el vostre odi. Estava tan cega…

La Consol escoltava la jove des de la profunditat de la seva ànima, commoguda. Hauria fet qualsevol cosa per alleugerir-li aquell dolor. La deixà continuar amb el relat:

—Vam estar treballant en diverses cases fins que vam acabar a la del mag Francesc Roca. És un bon home. Ens va ensenyar de lletra i, a canvi, l’ajudàvem en els espectacles de màgia: en Miquel, el meu germà, amb els trucs, i jo, convenientment disfressada, interpretant diversos personatges. Ens ho passàvem bé, teníem un sostre i menjar calent… Què més volíem? D’alguna manera, sentíem que havíem trobat una nova família.

—És bonic, això que dius.

—Ho és. Però mon germà entrà a formar part d’un grup d’anarquistes. Volia canviar el món, lluitar per una societat més justa…, i el sentiment d’odi envers els rics revifà, i amb ell el record de la injustícia comesa contra el pare. En Francesc Roca fa uns mesos ens va presentar el senyor Pous, un vell amic seu. Li havia encarregat la construcció d’un autòmat i li va comentar que necessitava dues persones per ajudar-lo en una mena de representació teatral. Ens oferia molts diners i, a més, ens assegurava que podríem veure patir la persona que, amb el seu silenci, havia estat responsable de la desgràcia de la nostra família.

—Jo.

—Sí. No ens ho vam pensar ni cinc minuts. No m’ho podia creure: per fi els nostres somnis de revenja es feien realitat! Serien uns pocs dies, i viuríem al palau Güell. Jo havia de representar ser una mèdium italiana de prestigi i fer creure a tothom, especialment a vostè, que em podia comunicar amb l’ànima turmentada de l’obrer que havia mort mentre s’acabaven les obres del palau i que el mal la venia a buscar. El moment culminant va ser quan vam fer sonar l’orgue mogut per un mecanisme invisible i jo vaig fingir que el podia veure… Per a mi va ser molt fàcil, únicament havia de descriure el meu pare.

—El teu germà s’hi assembla molt. M’he espantat en veure’l. Pensava que tornava a perdre el cap…

A la Consol li tremolà una mica la veu i s’obligà a beure una mica d’aigua.

—Ho sé. En veure-la patir d’aquella manera me’n vaig penedir i vaig ser conscient de l’absurditat de tot plegat. Prou pena tenia amb el sentiment de culpa que arrossegava. Però ja era massa tard.

La jove esclatà en un plor amargós com els ametllons. La Consol li va prémer la mà, lleugerament.

—El senyor Pous ens ha enganyat, Consol. Hem caigut atrapats en la seva teranyina de mentides i mesquinesa. És despietat! I ha fet inhumà mon germà! Jo feia de mèdium i vigilava tot el que feien els convidats per després informar-li’n. Li ho havia de dir tot, fins i tot la cosa més insignificant, com que en Manel López havia robat una cullera de plata durant la primera trobada… Mentrestant, al meu germà el tenia amagat a la casa dels Güell de la Rambla, n’entrava i sortia seguint les seves ordres, i entre tots dos han assassinat l’Esteve, en Pere Olivella i la Remei. Si bé a l’inici ho va fer a contracor perquè l’antiquari el va amenaçar de matar-me a mi si no l’obeïa, al final era com si mon germà hagués perdut el senderi i el seguís cegament… «No les coneixem de res, aquestes persones, i el senyor Pous ens donarà molts diners i ens deixarà anar tranquils quan tot això s’haurà acabat. Es mereixen morir. Tenen l’ànima fosca», em deia. No sé què li ha fet l’antiquari, però me l’ha canviat. Abans era un bon home i ara no el reconec. He passat tanta por! I ara anirà a la presó; què faré, tota sola?

Les llàgrimes tornaren, salvatgines, i ompliren de desesperança el bonic rostre de la jove.

En un impuls nascut del cor, la Consol es descordà el ric fermall esmaltat en blau que encara la lligava a la seva senyora, al preu del seu silenci i a tot allò que ja havia deixat de ser.

—Té. És valuós. En podràs treure uns bons diners que t’aniran bé durant un temps. Per cert —afegí, moguda per un impuls novell—, t’agrada treballar la terra i preparar confitures?

55

Havien recuperat les claus i estaven preparats per obrir la portalada de l’entrada tan bon punt arribés la policia. Una incomoditat esprimatxada senyorejava la sala.

Encara duien l’estupor enganxat a la pell.

A diferència de l’Arístides, en Miquel es va deixar lligar a una de les columnes de la tribuna sense oposar-hi resistència. Era un cos viu, però buit de sentiments i erm d’emocions. Mirava però no hi veia, responia a les preguntes d’esma i sense cap engruna de remordiment. Va explicar de quina manera va estar tancat durant tot aquell temps a la casa que la família Güell tenia a les Rambles, antigament comunicada amb el palau a través del corredor del pati de llevant, i com es movia pels passadissos ocults d’ús del servei seguint les indicacions de l’antiquari. Fou aquest qui els detallà les recreacions dels assassinats.

—La Robina tenia raó —els va dir—. Hem imitat les històries de Sherlock Holmes, tret de la mort d’en Pere Olivella. El seu va ser un cas a part. Em volia assegurar que ningú marxés, i per això, quan dimecres van tornar a palau, mentre estaven a la sala de visites amb la Robina, en Miquel va ruixar tots els abrics amb una alta dosi de ricina barrejada amb aigua… En posar-se el seu, el desgraciat de l’ajudant d’editor la va inhalar i va morir ofegat a l’acte.

—I per què disfressar-ho tot amb les històries de Conan Doyle? —va gosar preguntar en Salvador Vilaregut. El mirava directament als ulls, amb fàstic.

—No ha fet mai cap ximpleria per amor?

Les paraules de l’Arístides ompliren tota la sala d’una pesantor massissa. La Robina, que havia subjectat la Irene, la va prémer contra el seu pit, en un intent d’escudar-se contra el que estava a punt d’escoltar.

—Els déus són capriciosos i gaudeixen jugant amb els destins dels mortals, no troben? Jo, un home a qui els impulsos del cor sempre l’havien deixat indiferent, vaig quedar-me atrapat en l’ham de la mirada d’una dona d’aquest palau. I quina dona! Esquerpa, intel·ligent, sensual… i una gran lectora de les aventures de Conan Doyle: la tenen aquí davant.

En Corneli envermellí de gelosia i la Robina, de vergonya.

—Té present, benvolgut Vilaregut —va continuar l’antiquari—, la definició que de Holmes va donar Silvano d’Arborio en la seva versió d’El gos dels Baskerville que vostè ha traduït?

—No l’hi sabria dir…

—Ja la hi recordo jo: Sherlock Holmes és un home de condicions excepcionals; el seu temperament necessita, com el pa que menja, la sensació d’allò imprevist, el cop de gràcia del misteri…, la gran lluita! Doncs bé, la Robina és així. En adonar-me’n, vaig ser conscient que únicament me la podria guanyar si la seduïa a través de la seva passió. Li havia de confeccionar una aventura de misteri a mida, convidar-la a gaudir de la mort més enllà de la literatura; les víctimes ja les tenia… i l’escenari era immillorable! Res a envejar a la mansió dels Baskerville, oi? Doncs bé, vaig submergir-me en la lectura de Conan Doyle a través de les versions franceses de la biblioteca familiar de l’amic Oller, vaig familiaritzar-me amb la revista Literatura Sensacional i amb tot l’univers del famós detectiu, alhora que també llegia Verdaguer i altres autors que sabia que a ella li agradaven. Quanta paciència que vaig tenir! Arribat el moment, quan ja ho tenia tot a punt, vaig aconseguir convèncer les senyoretes Güell que convidessin a palau els responsables de dur Holmes als teatres barcelonins… Qui m’hauria dit, però, que tot seria un cant de sirena!

—És boig! —esclafí la Robina. Una allau de pensaments caòtics la dominaven. Com havia pogut sentir respecte, fins i tot una certa atracció en algun moment, per un ésser com aquell? I li havia estat seguint el joc, alimentant la seva demència! Un profund sentiment de culpabilitat l’ofegava.

—I tu, un frau —va replicar l’Arístides. Sospesava cada paraula i triava la més feridora—. Jugues a ser racional, analítica i freda…, però ets una crèdula que es deixa endur pels sentiments i que és esclava de les seves emocions… Quin desengany! Com has pogut triar-lo a ell, un Manelic de pa sucat amb oli? Després de tot el que he fet per tu!

Mentre parlava, l’antiquari recuperava de mica en mica l’acostumada altivesa de caràcter; es prenia el seu temps a escollir i enfilar els retrets, un per un, per després llançar-los-hi amb una impassibilitat glacial. La policia estava a punt d’arribar, li’n quedava el darrer, el més dolorós:

—A més —escopí les darreres paraules—, no has estat capaç de resoldre el misteri. Ho ha fet la gata!

EPÍLEG

La Robina i en Corneli baixaven per la rambla dels Caputxins l’un al costat de l’altra, flairant la sensació de calma inusitada d’aquell dissabte que s’escolava lentament. Caminaven sense por, agombolats per la mútua companyonia.

De seguida albiraren la superba balconada de la façana del Teatre Principal, amb els quatre pedestals que, acompanyats de boniques figures al·legòriques, sostenien els busts de prestigiosos dramaturgs.

S’hi aturaren a contemplar la gent que, amuntegada davant l’entrada en una cua desendreçada i viva, esperaven pacients que obrissin les portes. Duien els rostres pintats d’expectació: assistirien a l’estrena d’El gos dels Baskerville, l’adaptació teatral que Silvano d’Arborio havia fet de la versió de Conan Doyle, traduïda per Salvador Vilaregut i dirigida per l’actor principal, l’Enric Giménez, el Sherlock Holmes català.

Per primera vegada, a la Robina aquell nom la deixava freda. Alguna cosa s’havia esquinçat dins seu, i ara havia de reconstruir-se, triant quins bocins del seu antic ésser volia reaprofitar en la nova versió d’ella mateixa que aspirava a ser en un futur no gaire llunyà. Podia sentir l’escalf del cos del veterinari bategant ben a prop. L’aire fred que pujava del mar venia prenyat de promeses.

Es fixà que en Corneli llambregava el cel i deixava anar un sospir carregat de pesantor. La Robina va endevinar la cadena de pensaments tristos que en aquell moment creuaven la ment del noi, tenyits d’una por erma, i deixà anar una promesa:

—El trobarem.

Li agafà la mà amb sentiment, i es miraren. No els va caldre res més.

Agraïments

Ha estat un viatge llarg, però finalment he arribat a casa. Gràcies a Núria Puyuelo, la meva editora, per fer-ho possible. Pel seu caliu i la seva professionalitat. A tu, Lina, la meva agent, per ser-hi sempre.

A Gal·la Garcia Casarramona, del Palau Güell, per la seva bona disposició i pel seu ajut inestimable en mostrar-me els racons ocults del magnífic edifici.

A vosaltres, familiars i amics, gràcies per l’amor generós i per les atentes lectures d’aquesta història que també és una mica vostra.

I gràcies, Lluís Benítez, perquè vas lluitar en cos i ànima per allargar la vida a la meva Morgana, i ens vas regalar moments de felicitat afegida que guardaré sempre com un tresor; mentre ho feies, em vas ajudar a crear el veterinari de la novel·la, també amb un gran cor.

Als lectors, gràcies infinites per ser-hi. Sense vosaltres res no tindria sentit.

GLÒRIA SABATÉ i MARÍN (Barcelona, 1973) és doctora en Filologia i professora a la Facultat de Filologia i Comunicació de la Universitat de Barcelona. És autora de diversos estudis acadèmics sobre literatura medieval, entre els quals destaca el llibre Més enllà de la cort: els lectors potencials del Curial e Güelfa (2019). Va debutar com a novel·lista l’any 2016 amb La filla de Lilith i el 2020 va publicar El vel de la deessa, Premi Nèstor Luján de novel·la històrica. El mateix any, va escriure, amb Núria Pradas, la novel·la juvenil La marca del lleó. També és autora dels llibres il·lustrats Bruixes (2021) i Fades (2023) i del llibre sobre remeieres i trementinaires Medicina en femení (2023). El 2025 va tornar a publicar novel·la d’intriga històrica amb Mort al Palau.