Una història d’amor, amistat, venjança i secrets de la ciutat vella.

Quan la Regina Soldevila era una nena i jugava a fet i amagar pel passatge de Sert, va creuar la mirada per primer cop amb un noiet esquifit que ho espiava tot des de la seva finestra. Som a finals del segle XIX, la Barcelona de les grans il·lusions. Josep Maria Sert, que acabaria sent el millor pintor muralista del món, es va enamorar de la Regina abans de començar la seva fulgurant carrera d’èxit internacional, i no es van acabar de separar mai del tot. Mentre ell col·leccionava amants il·lustres (Colette, Misia, Roussy Mdivani…), ella procurava formar una família que li fes oblidar la pobresa, els conflictes que sotragaven la ciutat i aquell primer amor. La seva aventura ens emociona i ens obre els ulls a una ciutat fascinant. En el creixement de la Regina hi tindran molt a veure el teatre, els amics, el barri de Sant Pere i un altre passatge més amagat, més humil, que sovint li va servir de refugi. El passatge d’en Cirici: la distància més curta entre la ciutat vella i la ciutat nova. Un dels racons amb més secrets de Barcelona.

Maria Carme Roca

El passatge

Premi Santa Eulàlia 2025

ePub r1.0

Titivillus 14.04.2025

Títol original: El passatge

Maria Carme Roca, 2025

Editor digital: Titivillus

ePub base r2.1

A l’Albert, el meu home, que m’acompanya en el decurs d’aquest passatge que és la vida.

I a la memòria dels meus pares, que també van viure el barri de Sant Pere.

Els passatges són cases o corredors que no tenen cap costat exterior, igual que els somnis.

WALTER BENJAMIN

A Barcelona els passatges no havien nascut per raons estètiques, sinó per guanyar espai al buit.

JORDI CARRIÓN

Mapa

Barcelona, 1945

Plovia. Una pluja suau, cadenciosa, però suficient per deixar-ho tot moll al cap d’una estona. La Regina se’n va doldre, que plogués. No pas perquè no li agradés la pluja, sinó per por que les sabates noves li quedessin xopes: la sola prima de cuir i la pell d’ant no toleraven la mullena. Volia anar elegant. Sobretot per ell, per en Josep Maria. I estava convençuda que ho havia aconseguit. Un vestit jaqueta gris fosc, com la tarda d’aquell mes de novembre, i els complements negres —el coll de pell, el barret d’ala caiguda, les sabates de taló de bobina i la bossa plana de doble nansa— oferien la imatge d’una dona segura d’ella mateixa, però discreta. Una bona opció per dir adeu al seu amic.

«Se’m fa estrany veure’t amb l’hàbit franciscà, però mira que t’escau bé».

La família Sert havia instal·lat la capella ardent de l’eminent pintor i muralista a la casa del carrer d’Aragó; l’endemà es faria un respons que se celebraria a l’església de la Concepció. A la Regina li agradava aquella església; temps enrere, havia estat el convent de les monges comanadores de Sant Jaume, que el segle passat s’havia traslladat, pedra per pedra, del carrer de Jonqueres a un Eixample acabat d’estrenar.

La Regina s’havia acomiadat d’en Josep Maria i s’adreçava cap al passatge de la Indústria, que posteriorment es diria de les Manufactures. Per a ella, però, sempre seria el passatge d’en Cirici, com n’hi deia el seu avi.

Plovia poc, però encara plovia. Va caminar una estona, patint per no ficar els peus en alguna bassa. «Se’m quedaran els peus tenyits», pensava. L’ant ja ho tenia, això. El tint de la tira que li cobria les empenyes traspassaria la mitja i li quedaria impresa a la pell, blanca com un glop de llet.

Només d’entrar al passatge, després d’haver deixat enrere el carrer de Trafalgar, va ser conscient que alguna cosa havia canviat, i això que no feia gaires dies que hi havia estat. Tal vegada una reparació —n’hi calien tantes—, un anunci, un nou quiosc… No, va mirar al voltant i no hi va saber veure res de particular.

«Tens manies, Regina, et fas gran».

Era l’aire, segur; s’hi respirava diferent; l’ambient era humit, però agradable. Va avançar a poc a poc, com aquell que vol fer una descoberta. Tanmateix, no tenia cap pressa. Si d’alguna cosa gaudeixen els vells és de no tenir pressa.

La Regina es dirigia al quiosc de la Mercè, la sargidora, que era a l’altra banda del passatge. Anava a recollir una brusa. S’hi havia fet un trau que quedava massa a la vista. En aquell moment de la seva vida no hauria tingut problemes per comprar-ne una de nova, però li agradava aquella, i la Mercè tenia unes mans d’or, segur que l’hi arreglaria. Només ella podia deixar una peça de roba accidentada com si fos nova de trinca.

Gaudia observant el tragí quotidià de veïns i passavolants. El passatge era com un túnel urbà que anava des del carrer de Trafalgar fins al carrer de Sant Pere Més Alt; vint-i-sis esglaons, tres trams, que baixaven cap a una ciutat amb menys sol i menys aire, més fosca, més antiga. I, per això mateix, més interessant.

Va recordar l’avi Andreu amb enyor, quan li deia que el quarter on vivien tenia de tot, inclòs un passadís que creuava una part de la ciutat. Sí, perquè Barcelona s’havia construït damunt d’un penya-segat.

—Imagina’t una muntanya escarpada —li deia l’avi amb ulls de somni.

De petita, a la Regina li costava fer-se’n a la idea, però les escales eren testimoni del pas del temps: de quan Barcelona només era un cúmul d’aiguamolls.

Es va aturar patint per si els peus li havien quedat tenyits. Es va ajupir amb una certa dificultat, perquè ja s’acostava a la setantena, i va afluixar la sivella que ajustava la sabata al costat exterior del peu. Vet-ho aquí: tenia l’empenya ben fosca. Mentre se la tornava a cordar, va evocar el tarambana d’en Josep Maria.

«Que poc que et cuidaves, estimat».

El fetge. Una disfunció hepàtica li havia fet la mala passada. Era un fartaner incorregible, en Josep Maria. Pocs dies abans de morir, encara va ser capaç d’anar al Restaurant Parellada i menjar-se una perdiu guisada a la catalana, regada amb un borgonya i un Pernod gelat a l’antiga.

En Josep Maria Sert havia mort amb setanta-un anys, quatre més dels que tenia la Regina.

Es va alçar i es va regalar una visió que l’admirava des que era petita: des del primer esglaó que baixava confirmaves que la ciutat davallava cap al mar. Aquells quatre metres de desnivell unien dues parts de la ciutat contraposades. Un pas fosc, estret, amb sostres de voltes d’església oblidada i un parell de celoberts. Parets llardoses, brutes pel pas de farcells i embalums, de mans poc polides, de persones que s’hi recolzaven per no caure o perquè, en passar, s’havien entrebancat.

Els ulls de la Regina es van tornar a aturar sobre els reguerots d’humitat, les canonades velles —quan petarien?—, les reixes plenes de ronya, el verrim adherit als cables que serpentejaven per l’escala que, un cop arribava al pla, donava pas a una galeria farcida de comerços petits.

Anar baixant els esglaons, gairebé paladejant-los, i pensar en en Miquelet, el seu germanastre, va ser tot una mateixa cosa.

La Regina l’havia hagut de protegir, perquè el més petit ensopec li feia perdre l’equilibri. Era coix, en Miquelet, i tenia una mà esguerrada. Feia llàstima de veure, pobre. Amb el cap clapejat de cabells que creixien a flocs, com una gespa mal segada. La boca, que no podia tancar del tot, li dibuixava un somriure tort, del qual vessava sempre un fil de saliva. Encara sort dels ulls, que eren vius i eixerits.

Tenia dos anys més que la Regina, però semblava més petit. Ella se l’enduia al passatge per jugar amb altra mainada. L’arrossegava com podia, agafant-lo de la mà, la que era bona. Intentava que participés en els jocs, en les corredisses, però al cap d’una estona l’havia de deixar assegut a un esglaó, perquè els altres nens no el volien, els feia angúnia i fins i tot por.

La maneta balba que penjava, la coixesa de ninot espatllat que feia riure. «Pobrissó, si era una ànima beneïda!». De poc li valia, a la canalla, que la Regina els digués que el faraó Tutankamon també era esguerrat. Cap d’ells no sabia de qui parlava, i la Regina tampoc, de fet: només repetia el que li deia l’avi Andreu, encara que no l’entengués. «Espera’m aquí, Miquelet, deixa’m jugar una mica». Ell feia que sí amb el cap: sabia que era una nosa i es rendia a la seva incapacitat.

La nena jugava, però a contracor, perquè, encara que no el veiés, sentia la mirada d’en Miquelet a les espatlles, sabia que ell la seguia amb els ulls, que jugava a través seu. La Regina estimava molt en Miquelet, i ell a ella encara més. Pobre d’aquell que se’n rigués, perquè no hi havia puntada de peu més ferotge a la canella de la cama que la de la Regina Soldevila del carrer de Sant Pere Més Alt.

Sovint les picabaralles entre els nanos acabaven malament, perquè apareixia la mare d’en Miquelet, la Pilar, i els esbroncava a tots dos. A un perquè havia sortit de casa, i a l’altra perquè no n’havia tingut cura.

Les vegades que la Pilar no els reprimia, la Regina agafava en Miquelet de la mà bona i saltaven els esglaons cantussejant, comptant-los, i al ritme que podia ell. Després la Regina el deixava a casa i se n’anava al passatge de Sert, just al costat, on aixecava la vista i veia al balcó el nen esquifit, en Josep Maria. Sovint estava malalt, i sotjava el carrer o el passatge des de casa seva, que era gran i donava a totes bandes.

En certa manera, en Josep Maria i en Miquelet s’assemblaven, perquè cap dels dos no podia jugar com hauria volgut. L’estat malaltís de l’un, les mancances de l’altre… Però un era ric i l’altre, pobre. A en Josep Maria, a casa seva, tampoc no l’haurien deixat baixar: un noi de casa bona no juga pels carrers com un pillet.

Sota la imatge neulida del petit dels Sert, però, la Regina hi intuïa un esperit vivaç, una ment intel·ligent. Els seus amics, la Rosita i en Vicenç, no ho veien de la mateixa manera: per a ells només era un «nen mimat». La Regina xalava passant d’un passatge a l’altre, li agradava que la seva vida estigués guiada per aquells carrers tancats, on la inclemència del temps s’afeblia i podies jugar sense mullar-te, els dies de pluja.

En acostar-se al quiosc de la sargidora, el passatge s’anava atapeint de gent. No era estrany, s’hi concentraven més botiguetes: la petita impremta, la polleria —quina angúnia, l’aviram penjat d’un ganxo regalimant sang—, la botiga on venien cabells. La Pilar, una vegada, havia venut els de la Regina, quin disgust que havia tingut la nena, tan cofoia com estava dels seus rínxols rossos.

També s’apropava al seu amagatall, un racó oblidat d’un magatzem del passatge, que compartia amb la Rosita i en Vicenç. I alguna vegada amb en Miquelet. Allà hi tramaven petites conspiracions, complicitats, secrets. Fantasies d’infants encara plenes d’esperances.

Aviat va topar amb una rotllana de dones que s’havia format al voltant del quiosc de la Mercè. Parlaven esverades, amb ràbia assedegada de justícia.

No va tenir cap dubte que parlaven de la Pilar, la brodadora, la dona que tot el barri tenia per una mala persona.

Que quina sort que s’hagués mort; que ja era hora, deien.

La Pilar Anglada havia mort?

Era vella com poques, la Pilar, però de tan mala herba, que semblava que no s’havia de morir mai.

La Regina no sabia si acabar-s’ho de creure.

Això era un alleujament, i vet aquí la sensació que havia copsat quan havia entrat al passatge. Havia desaparegut la ferum de podrit, la que exhala una mala ànima. Un cop de vent benèfic, purificador, l’havia escombrat.

Ho tenia coll avall, que parlaven de l’Anglada, però necessitava confirmar-ho.

«La Mercè m’ho explicarà».

La sargidora es va incomodar quan va veure la Regina; sabia la relació que tenia amb la Pilar. Les comares no tenien aturador.

—Ja era hora que morís, aquella barjaula! —va cridar una dona de pit prominent i pèls gruixuts i negres a la barbeta.

La Pepita, la que collia punts de mitja, també es va apuntar a la conversa, i l’Àngel, el sabater que era al quiosc del davant, no va trigar a afegir-s’hi. Tothom tenia alguna cosa a dir de la Pilar, i res de bo: la mala fama de la brodadora havia anat creixent com una heura enfiladissa. La Regina va somriure a la Mercè i amb la mirada li va dir que no es preocupés per ella.

—I de què ha mort? I quan? —va preguntar amb interès l’Enriqueta, la de la merceria.

—No deu fer ni una hora —va respondre la Mercè—. Es veu que caminava per la vorera de la Via Laietana, ha ensopegat i ha caigut a la calçada. Un camió li ha passat pel damunt i… ja podeu comptar.

«Esclafada, ha mort esclafada».

Els comentaris que es van succeir no tenien res d’amables: des que havia estat una mort massa ràpida fins que algú devia veure l’oportunitat i la devia empentar.

«Tantes vegades que l’hauria volgut veure morta i ara… Tant me fa».

La Mercè li va donar la brusa.

—Ha quedat bé, senyora —va dir la sargidora.

La Regina va comprovar que l’esquinç quedava amagat entre les tavelles que adornaven el davant de la brusa. Va agrair la feina feta —que bé, haver-la recuperat!— i va pagar sense voler de cap manera que li tornés el canvi malgrat les protestes de la sargidora.

—Regina… Ets la Regina? —va demanar-li una de les dones que feien rotllana, abans que marxés.

—Sí —va mussitar.

Aquella veïna no li era desconeguda, però no va voler donar conversa i va marxar després de fer un cop de cap als presents a tall de comiat.

Es va fer un silenci pregon.

«Els durarà poc; així que giri cua, en tornaran a parlar».

Força gent del barri coneixia la història de la Regina, és clar. No era tan cèlebre com en Josep Maria, el seu enterrament no tindria tanta pompa, però tenia una història, la seva història.

Tot acostant-se a la sortida, abans de traspassar la porta de ferro forjat, es va recol·locar el barret i s’ajustà el coll de pell. Feia més fred i ja no plovia. Un cop al carrer, amb unes quantes passes va arribar a la casa on havia viscut, la casa del seu avi, del seu pare i, a efectes pràctics, de la Pilar.

La Pilar, l’excel·lent brodadora del barri de Sant Pere, la madrastra de la Regina.

Es va recolzar en el paraigua, les cames li tremolaven. Havia quedat abaltida, sense forces, com un globus desinflat.

I ja no li van importar les sabates.

PRIMER TRAM

1

La Pilar no m’estimava, no em va estimar mai. Feia temps que havia desistit d’aconseguir un bocí del seu afecte. Primer vaig intentar no fer cas del somriure enganyós de la meva madrastra, ni d’aquella mirada esquiva carregada de menyspreu. Però quan va morir el pare, ja no hi vaig tenir cap esperança. El pare amb prou feines va durar un any, al costat de la Pilar; es va consumir com la flama d’una espelma que no té prou ble per fer-se ferma.

No podia evitar recordar el conte de la Tarongeta, el que m’explicava l’avi. Més endavant vaig conèixer el de la Blancaneu, el de la Ventafocs…, els contes de madrastres dolentes. Una dona malvada, un pare mort, una filla que fa nosa… El que li passava a la Tarongeta era pitjor: la seva pròpia mare la volia matar. Era una història molt trista, és clar, però m’agradava com l’explicava l’avi. La meva escena preferida era quan la nena, refugiada al bosc, s’enfilava a dalt d’un arbre per fugir de les feristeles i se li acostava un colom que li deia:

«Què fas aquí, Tarongeta, tota soleta? Et moriràs de fred. Veus? Allà lluny hi ha una caseta».

Hi ha diverses versions, però això ho vaig saber més tard, perquè aquesta escena del colom pertanyia al conte de la Tarongineta. A l’avi li agradava fer barreges, i el que no sabia, s’ho devia inventar. Però encara que hi havia diferències entre els contes, els fets bàsics eren els mateixos: una dona malvada, sense escrúpols ni ànima, que no dubta de treure’s del mig qui li fa ombra. L’enveja, la gelosia, que dolentes que són.

La mare, la meva mare de veritat, va morir. El còlera se la va emportar. Físicament s’assemblava a la Pilar, però era l’altra cara de la moneda, perquè era la bondat personificada. El dia i la nit, la llum i la foscor. De segur que he idealitzat la mare, però el temps em va anar demostrant que no era només cosa meva.

Per part de mare no tenia ningú; no era que em faltés ella, que ja era prou gros, sinó que de la seva banda no tenia ni avis, ni tiets ni cosins. Res. La mare semblava una flor nascuda enmig del desert. Sabia, això sí, que descendia d’una monja casadora, la Genoveva, una monja que va professar a la branca femenina de l’orde de Sant Jaume de l’Espasa.

Deien que el pare havia mort de tifus. Però aquesta era la versió oficial. Jo sé que, d’una manera o una altra, l’havia matat la Pilar. No parlo de cap assassinat directe, del que es fa amb un ganivet, una destral o una pistola. No, era la mort que et va prenent l’alè vital, que et va corsecant i podrint l’ànima fins que gangrena el cos, que ja no es pot defensar.

Encara sort que tenia l’avi Andreu, el pare del meu pare, que vivia amb nosaltres. Més ben dit, nosaltres vivíem amb ell, perquè era casa seva. L’avi era el puntal. Era l’única persona a qui la Pilar tenia respecte. Si més no, amb ell es contenia. Jo sabia quan ho feia, perquè un lleu parpelleig amagava de sobte els ulls furients que no coneixien la tendresa.

Vivíem al carrer de Sant Pere Més Alt, entre dos passatges.

M’agradava que el meu barri tingués uns quants carrers que portaven el nom de Pere, perquè així és com es deia el pare.

—Regina, el quarter de Sant Pere té una història mil·lenària —m’explicava l’avi.

Ell no deia mai «barri», sempre parlava del «quarter», com ho havien dit els romans, com a l’època medieval, quan es dividia una ciutat en quatre parts. Així es va anar dient fins que van enderrocar les muralles. No feia tant: uns vint-i-cinc anys.

Per això m’agradava tant la idea de «passar» del nostre carrer: de la ciutat vella a la ciutat nova, on creixia l’Eixample. El pla que havia fet Ildefons Cerdà era assenyat i coherent, però la gent, els especuladors, el van malbaratar aviat. Això llavors ho ignorava, és clar, perquè en aquella època, quan va morir el pare, jo tot just sabia les quatre regles que m’explicaven a l’escola. I, sobretot, les històries que m’explicava l’avi Andreu, de qui m’ho creia tot.

En Miquelet també l’escoltava, però de vegades tenia por i s’agafava a les meves faldilles. Llavors l’avi se l’asseia a la falda, i jo em queixava de fred de peus fins que també m’hi enfilava.

«Tinc dos genolls, jo», deia somrient, complagut de tenir a sobre aquell parell de ganàpies.

Procuràvem que aquella escena passés desapercebuda a la Pilar, perquè li encenia la ràbia. Destorbava amb qualsevol excusa, quan ens veia junts: que si Regina para la taula, que si Regina renta els plats, que si Miquelet ves a l’orinal, que et pixaràs. I sovint m’enviava a la font a buscar aigua. En una mà, hi duia una galleda o un càntir, i amb l’altra arrossegava en Miquelet. De vegades anàvem al pou aquell que deien que havia estat dels frares dominics, de quan existia el convent de Santa Caterina; un pou on l’aigua era miraculosa, segons les enraonies. Però no ho devia ser gaire, perquè la gent agafava igualment el tifus o el còlera. I tornàvem amb la galleda mig buida, perquè en Miquelet i jo ens entrebancàvem, i ens anava caient l’aigua. I llavors era quan ens queia el ventallot i l’avi intervenia i deia que hi aniria ell, a buscar-ne, i renyava la Pilar amb la mirada. Ella abaixava els ulls i jo em sentia confortada.

De vegades, si teníem temps, ens escapàvem pel passatge. Havia nascut el mateix any que jo, el nostre passatge. El va construir en Joan Cirici, un fabricant de teixits, el 1878. El mateix any que van néixer la Isadora Duncan, en Josep Clarà, la Salut Borràs, en Reza I de l’Iran, en Jaume Bofill i Mates, la Gemma Galgani, en Ióssif Stalin… Una ballarina, un escultor, una anarquista, un xa, un poeta, una santa, un dictador… I servidora. Una orfeneta com tantes altres que hi havia repartides pel món.

La sort que teníem en Miquelet i jo era que la Pilar se n’anava a dormir aviat. Es prenia unes herbes —de vegades les fumava— que li feien agafar el son.

—Pilar, això et matarà —li deia l’avi.

Però no la matava, no.

Ella no en feia cas. S’encongia d’espatlles i es tancava a la seva cambra, des d’on ens arribava aquella olor tan particular. La Pilar no les collia en cap hort, aquelles herbes, ni les comprava al mercat; les hi proporcionava un dependent que treballava a la farmàcia Padrell —hi havia qui deia que eren amants— o alguna trementinaire que baixava a ciutat.

Llavors jo, que recollia engrunes de les converses dels grans, pensava que el que es prenia la Pilar era api, l’herba que es posava a bullir per fer el brou. De vegades, quan menjava sopa, creia que m’adormiria. Quins embolics que ens fem quan som infants. I jo encara més, que no tenia germans que m’espavilessin —perquè en Miquelet no comptava: ell encara en sabia menys de tot que jo.

La Tarongeta no tenia cap germà ni germanastre; es va haver d’espavilar soleta. Potser va ser aquesta la seva sort.

Jo tenia l’avantatge, però, de tenir l’avi, i que no li fes mandra contar-nos històries. A en Miquelet li agradava quan deia que el nostre quarter, feia milers d’anys, havia estat cobert d’aigua, però que la terra va anar guanyant terreny, es van formar aiguamolls i entremig s’hi van aixecar tres turons.

—El de Montjuïc, el Mont Tàber i el de Sant Pere.

El de Montjuïc el vèiem quan pujàvem al terrat; el del Mont Tàber, quan anàvem a la catedral. Llavors encara vivia el pare. Des que ell va morir que ja no anàvem enlloc, perquè l’avi no podia caminar gaire; sempre deia que el cor no li rutllava prou.

A qui sí que li rutllava el cor era a la Pilar. El tenia fort com un roure —i com una pedra—, i no feia pas cara d’haver-se de morir mai. Mira que jo hi pensava sovint, en la mort de la Pilar, i desitjava que arribés aviat. No, jo tampoc no era bona.

Pilar, mala herba, fum i metzina.

Em vaig confessar d’aquests pensaments al mossèn de la parròquia de Sant Pere. L’home es va esverar. Em va fer resar molt: era un pecat molt gran, el que li havia confessat. I em va recordar el quart manament, que em va fer repetir unes quantes vegades: «Honraràs el teu pare i la teva mare».

—Però, mossèn, la Pilar no és la meva mare —li vaig dir.

Ell encara em va renyar més, i va afegir més parenostres i avemaries a la penitència. Em va recomanar que em fixés en les coses bones que tenia la meva madrastra, que, com tothom, bé que en devia tenir.

Era molt bona brodadora, això sí. Rebia encàrrecs de gent principal, perquè sabia imprimir a la roba angelets, flors i lletres meravelloses i complicades que sorgien d’uns dits feiners, prims, àgils i experts.

Posava tots els esforços a suportar-la, i mentre vaig tenir l’avi me’n vaig anar sortint, però ell també va morir, al cap d’un temps. Recordo com m’ho va anunciar la Pilar, amb una expressió de victòria mal dissimulada al rostre.

No em va deixar passar a veure’l.

—Les criatures no han de veure els morts —va sentenciar.

Però jo em vaig esmunyir cap a l’habitació on dormia i em vaig abraonar al seu damunt. M’hi vaig quedar enganxada com una llagasta inspirant-ne l’olor, quedant-me amb el seu últim alè de vida, que volia recuperar del moment que havia mort. Encara estava calent. I em vaig enfadar amb ell. Per què ens has deixat, avi? A en Miquelet i a mi. No era justa, però em queixava.

La seva mort va ser sobtada, encara que fos vellet, i em va fer covar dubtes. Patia del cor, sí, però l’ombra de la Pilar m’enfosquia el pensament. Fins on seria capaç d’arribar, aquella mala herba? Matar l’avi? Jo ho donava per fet.

Si la mare de la Tarongeta volia matar la filla, què no faria la meva madrastra amb un sogre que la renyava!

La Pilar m’havia pres el pare i l’avi Andreu. Per més que em pogués dir el mossèn, allò no tenia perdó de Déu. Aquella sospita em corcava, però no hi podia fer res, contra la Pilar. Si més no de moment.

2

La Genoveva, la monja comanadora del convent de Jonqueres, la meva avantpassada, de qui deien que havia arribat a ser priora, era molt bonica, com totes les monges casadores. No se n’acceptava cap que no tingués el do de la bellesa, a la branca conventual femenina de l’orde de Sant Jaume de l’Espasa. També feia falta un bon dot, no cal dir-ho.

No era estrany que jo fes goig, doncs, sent descendent de la monja Genoveva. Com la Tarongeta del conte. Si deixo de banda la Pilar, a casa tots em deien floretes.

—Que preciosa que és la meva Regina! —em deia el pare.

Però jo mai no seria una monja de Jonqueres. Primer, perquè el convent ja no existia, i després, perquè qui hi ingressava havia de tenir calerons.

M’interessava molt que fossin monges casadores, perquè les que jo tenia a escola, de casar-se, res de res. Havien de ser bones, obedients, pobres i castes… Em va costar saber que això de ser castes volia dir que no podien tenir ni marit ni promès.

La nostra Genoveva sí que en va tenir.

Elles, les monges comanadores, havien de ser nobles, encara que de mica en mica es va donar entrada a les filles de mercaders i ciutadans honrats de Barcelona. Es veu que era com un pensionat de luxe. Hi entraven de nenes i, després d’haver rebut l’educació corresponent, podien escollir entre professar o sortir del convent i casar-se.

Genoveva, monja i priora, esposa i mare. Cap de nissaga.

Hi havia una altra particularitat que em cridava l’atenció. Els cavallers de l’orde van considerar sempre que, en la seva missió de lluitar contra els infidels, calia que algú s’ocupés de pregar per l’èxit de les campanyes i fes per ells una vida cristiana. Així que elles havien de fer vida de santedat en benefici d’ells, vaja.

De senzilles no en tenien res, les comanadores. Anaven molt ben vestides i duien joies. Sempre me les he imaginat decidides, manaires, fins i tot ballant al voltant del claustre, movent al vent les formoses capes.

Jo tenia un fermall que havia estat de la monja Genoveva. Era de platí i de plata amb robins incrustats. Els robins eren unes pedretes de color vermell intens; la mare em deia que tenien molt de valor. Ella, com si ho sabés, me’l va donar pocs dies abans de morir.

—No l’ensenyis a ningú, Regina.

—Ni al pare?

—No, al pare tampoc; és un secret entre tu i jo.

I va afegir que aquell fermall passava de mares a filles.

Vaig trigar a entendre per què no volia que el pare sabés que el tenia. La mare va fer bé, perquè segur que el pare l’hauria donat a la Pilar, la brodadora sangonera.

El tenia en un amagatall, al passatge d’en Cirici, a sota una rajola escantonada que hi havia dins d’un magatzem, a prop de l’escala gran, la que conduïa a una fàbrica de ventalls situada al principal. Era un lloc segur, perquè estava convençuda que ningú no es prendria la molèstia d’arreglar aquella rajola malmesa.

No sé si vaig fer bé, però, d’ensenyar-l’hi a en Miquelet, un dia que estava molt trist. Els seus ulls de caganiu em van dir que conservaria el secret.

Sovint m’he imaginat la monja Genoveva lligant-se la capa amb aquell fermall. Devia fer molt de goig.

Aviat vaig intuir que alguna cosa anava malament. Quan la Pilar em somreia, era un senyal inequívoc que me les carregaria d’una manera o una altra. Havia après a llegir-li els gestos, les mirades. I el seu no era ben bé un somriure, perquè només aixecava una de les comissures dels llavis. Un gest que quedava interromput, trencat a mig camí.

Era el mes d’abril i feia poc que havia fet els tretze anys. La Pilar em va fer banyar dins un cossi gran. Em va estranyar, perquè era un dijous i ens feia banyar en dissabte. I em va fer posar un vestit nou, amb uns brodats que havia fet ella mateixa.

—És un regal —em va dir.

La il·lusió primerenca, però, va ser tan fugissera com un dir Jesús. Allò no podia ser bo per a mi.

Em va fer asseure i em va pentinar amb cura. Li notava els dits lliscant suaus entre els meus rínxols, als quals acabava de donar forma.

—Ja coneixes la senyora Palmira, oi? —em va preguntar.

—Sí…

Era una persona desagradable, la senyora Palmira. No era que fos lletja del tot, però segur que les monges comanadores de Jonqueres no l’haurien acceptat al convent, per més dot que hi hagués aportat. Tenir-la a prop marejava, perquè anava carregada de perfum, que de segur devia ser car. La vista sempre se me n’anava a les seves mans, rematades per uns dits grassonets i unes ungles llargues i corbades com les d’una àliga pescadora. Tenia les dents del davant separades; no podia evitar de passar-hi sovint la llengua pel mig.

A l’avi tampoc no li queia bé, la senyora Palmira. I per això no venia per casa, perquè en desaprovava la presència.

—Aquesta dona no és de fiar —vaig sentir que murmurava l’avi.

—Avi, per què ho diu? —li vaig preguntar, interessada.

—La gent que mira garneu és malintencionada i enganyosa.

I quan la senyora Palmira venia a casa, l’avi l’hi retreia a la Pilar.

—No sé pas per què et fas amb aquesta dona.

—Ai, ves, quin mal hi ha? —es queixava ella amb veu moixa, quasi dolça—. Pobra dona, és una bona clienta. Ara mateix li he brodat per encàrrec l’aixovar d’una neboda.

Que no li fes peça a l’avi feia que no me’n fes a mi. Però la Pilar no va tenir en compte les consideracions del sogre, perquè, tot d’una, va deixar anar la pinta i em va anunciar:

—A partir d’ara treballaràs per a la senyora Palmira.

El cor se’m va estrènyer, se’m va fer petit.

—Ja ets prou gran, Regina —va afegir.

—I de què treballaré? —vaig preguntar, però era una pregunta sobrera: només podia treballar-hi de minyona.

—Del que ella vulgui que facis.

La seva resposta em va inquietar. Hauria preferit que em digués que per fregar els terres o els plats. I em va anar dient que em portés bé, que per una vegada a la vida em comportés.

Que em comportés…

Encara no sabia què significava allò, realment.

—I pobra de tu que deixis escapar aquest mal geni que tens.

El truc a la porta em va fer aixecar de la cadira.

Era ella, la senyora Palmira, guarnida amb un vestit de randes i volants que li afegien més volum encara a la figura, i cofada amb un barret de copa alta ple de flors de roba incrustades.

—Mi-te-la, que bufona! —va exclamar en veure’m tot ensenyant aquelles dentotes.

Ella i la Pilar es van dedicar una mirada de complicitat; totes dues semblaven satisfetes. La meva madrastra va entrar un moment a la cambra on dormíem en Miquelet i jo. Al cap de poc, va sortir amb un farcell de roba.

—Aquí tens les teves coses —va dir, donant-me’l.

Em va venir al cap el fermall. Encara sort que estava amagat al passatge, perquè ja l’hauria vist prou.

—Oh, no cal —va dir la senyora Palmira—. A la Regina no li faltarà de res.

Que no em faltaria de res.

Em faltés o no em faltés res, el primer que em va venir al cap va ser en Miquelet. Com si m’hagués sentit pensar, va aparèixer a l’estança que feia de rebedor, menjador i talleret, on la Pilar treballava amb el bastidor de brodar rectangular i el cosidor, que era ple de fils de molts colors i agulles de tota mena; petits objectes màgics que ens prohibia ni tan sols mirar a menys de mig metre de distància. Eren les seves eines de treball, que cuidava i endreçava amb una meticulositat obsessiva. En Miquelet havia apartat la cortina que separava el menjador de la cuina i em va mirar amoïnat. Pressentia que me n’anava, encara que ningú no li hagués dit res.

—Passa cap dins, coi de nano!

El «nano» ja tenia quinze anys, encara que conservés l’aparença d’un nen.

—Au, vinga, Regina, que ens n’anem —em va indicar la senyora Palmira.

«No, no me’n vull anar», pensava jo. La senyora Palmira em va agafar de la mà.

—No… —vaig respondre amb fermesa.

—Com que no? —va preguntar la Pilar, desconcertada.

La senyora Palmira em va estirar de la mà i jo, en un rampell, vaig llençar per terra el cosidor. Els fils, les agulles, els gafets, les cintes… es van escampar per tot arreu fent conxorxa amb la meva protesta.

—Seràs desgraciada! Mira què has fet! —va cridar la Pilar ventant-me un clatellot.

En Miquelet es va posar a plorar i la senyora Palmira, manyaga, va intervenir:

—Regina, que vinguis a casa meva no vol dir que no tornis aquí. Pensa que no anem pas a l’altra punta del món, no ens movem del carrer, i us veureu sovint.

Les seves paraules tenien el regust de la mentida, però em van tranquil·litzar una mica, i suposo que a en Miquelet també. Ens vam abraçar amb força, plorant tots dos.

—Degina, Degina… —feia ell.

La Pilar em va empentar perquè sortís, ben agafada de la mà de la senyora Palmira.

3

La senyora Palmira em va assegurar que es cuidarien de mi. Que la meva mare —ella no va dir madrastra— ja en tenia prou amb en Miquelet, que si d’ara endavant desitjava qualsevol cosa només l’hauria de demanar, que ja veuria com tots tres seríem feliços. Tots tres: ella, jo i el seu fill Felip.

En Felip.

El fill de la senyora, Palmira, l’únic que tenia.

Em doblava l’edat, tenia vint-i-sis anys. Era jove, encara, però no ho semblava gens. Tenia els cabells esclarissats, i unes bosses als ulls molt marcades. Feia l’efecte que ja havia nascut així, amb aspecte de vellet. Sempre anava molt polit. Vestia discretament, en això era molt diferent de la seva mare: camisa blanca, pantalons, americana, barret. Em cridava l’atenció cada vegada que entrava a casa: com se’l treia i l’agafava entre les mans abans de deixar-lo penjat al rebedor. Eren maneres de mossèn. De qui no ha trencat cap plat. Un simulacre d’innocència.

Em saludava com ho fan algunes persones tímides, que només acoten el cap. Semblava que tingués por que el renyés.

La casa on havia anat a petar era senyorial, amb esgrafiats a la façana, i tenia una entrada esplèndida que permetia que hi entressin els carruatges. Estava situada al mateix carrer de Sant Pere Més Alt; més a prop, però, de la Riera de Sant Joan, el que després seria la Via Laietana. Llavors encara no s’havia obert; era un entramat de carrers que la meva memòria guardaria intactes.

Els primers dies que vaig ser a casa de la senyora Palmira em van ser inesperadament agradables. Potser era cert que allà no em faltaria de res, i vaig oblidar una mica el rebuig que em produïa. Tenia una habitació per a mi sola, bonica i assolellada, que donava al carrer. Al meu carrer. El sotjava sovint amb la idea de veure la Rosita o en Vicenç, o tal vegada en Miquelet. Perquè no, no sortia de casa.

Quin goig que feia el petit tocador de fusta de xicranda blanc, amb floretes pintades com les que floreixen a l’arbre, de color blau violeta. La senyora Palmira em va explicar que l’hi havia regalat un parent seu, un indiano, i que aquesta mena d’arbre no era propi d’aquí, que venia de l’Argentina i de Bolívia.

—Sé que en tindràs cura, Regina. M’estimo molt aquest tocador.

Jo li deia que sí mentre m’asseia a la butaqueta entapissada de vellut i em contemplava al mirall ovalat, que semblava alertar-me quan ella s’ajupia i posava el rostre al costat del meu i em deia que se sentia molt feliç de tenir-me a casa. I aquelles dents separades… No me les treia del cap.

M’encomanava tasques, la senyora Palmira, feinetes que gairebé eren plaents: plegar roba, parar taula, desparar-la, treure la pols… I em regalava llaminadures quan les acabava.

Però no vaig trigar gaire a saber que havia perdut la llibertat.

Estava acostumada a anar al carrer, a comprar, a buscar aigua o fer encàrrecs per a la Pilar. I a estones a jugar amb els meus amics al passatge.

Feia tres dies que vivia amb ells i el matí del quart vaig gosar a demanar-li si podia sortir.

—Criatura! —va exclamar—, amb aquesta solana que cau.

Exagerava, perquè era primavera i el sol era amable. I quan no era el sol, era que plovia, o que es feia massa tard. Era una presonera en una gàbia d’or. El meu consol era sortir al balcó. I un dia, quina alegria, vaig veure en Vicenç!

—Per què no baixes? Per què no surts?

—La senyora Palmira no m’ho permet.

Es va quedar astorat. No entenia per què, és clar. Jo tampoc.

Cada dia ell i la Rosita passaven per allà, i jo sortia al balcó que donava al carrer i els saludava. Cada dia ens dèiem alguna cosa, en aquella distància. Érem amics i veïns. Ells dos vivien als altres dos carrers de Sant Pere, la Rosita al del Mig i en Vicenç al Més Baix.

«No m’oblideu, si us plau, no m’oblideu», els demanava interiorment.

—No hauries de parlar amb aquests nens de carrer —em va recriminar la senyora Palmira.

—És que són amics meus…

Va fer el posat de ves quina llàstima i, sense immutar-se, va tancar el finestral.

Vaig deixar passar un parell de dies i li vaig demanar amb vehemència, amb paraules d’aquelles rumiades del dret i del revés:

—Senyora Palmira, voldria anar a veure en Miquelet. Em va dir que si desitjava alguna cosa l’hi digués…

—Oh, i tant, Regina, aquesta mateixa tarda hi anirem.

Vaig intuir que, tot i que no li agradava la idea, no em volia contrariar.

Jo hi hauria volgut anar sola i fer la meva, però la senyora Palmira em va acompanyar a casa. Es va guarnir com un gall dindi amb un vestit de setí duchesse, que duia molta passamaneria. I en lloc de barret es va posar una mantellina de blonda subjectada damunt del pit amb un fermall de safirs que em va fer pensar de seguida en el meu.

Així que em va veure, en Miquelet se’m va llançar al damunt. Sanglotava.

—Degina, Degina…

—La Regina és com la filleta que mai no he tingut —va afirmar la senyora Palmira.

Ella potser sí, que havia fet sort, però alguna cosa em deia que jo no. Vaig valorar la llibertat perduda: quan vivia amb la Pilar, que ella no es cuidés de mi em permetia anar amunt i avall. Em vaig obligar a acceptar la situació tot pensant que podria anar aconseguint «permisos» i que m’aniria fent gran… Però el mal pressentiment, que no sabia com desxifrar, finalment va prendre forma.

Aquella nit, quan em vaig desvetllar, em vaig trobar en Felip enganxat al meu costat, acoblat a mi. M’abraçava per l’esquena. Em vaig incorporar esverada.

—Només et vull fer companyia —va dir-me amb tota naturalitat.

Em vaig posar dempeus, fora del llit, deixant clar que no m’hi tornaria a ficar fins que no se n’hagués anat. No la volia de cap de les maneres, aquella companyia.

Dies després era com si no hagués passat res: ell em va demanar disculpes dient que no m’havia volgut molestar, que havia estat un rampell. I em vaig tranquil·litzar. La senyora Palmira no desaprofitava cap ocasió per dir-me que el seu fill era molt bo, i que jo també havia de ser-ho amb ell, que Déu Nostre Senyor m’ho recompensaria. Això, vist ara, no era per estar gaire tranquil·la.

En Felip tenia un despatx amb una biblioteca que em tenia admirada. M’hi entretenia molt, quan hi treia la pols. Si m’hi estava més del compte, la senyora Palmira no es queixava pas, i me n’aprofitava. Llegia els lloms dels llibres embadalida; estaven tan ben col·locats a les vitrines!

M’encisava especialment una bola del món que hi havia damunt d’una tauleta més petita. En Felip me la va ensenyar; m’anava esmentant els països i els accidents geogràfics principals. Jo que només coneixia quatre racons de la ciutat, em meravellava de comprovar que el món era tan gran i que hi havia tants oceans i mars que l’envoltaven. Em vaig interessar especialment per on s’ubicaven l’Argentina i Bolívia, la terra de les xicrandes.

I no sé com s’ho va fer, llavors, en Felip.

Jo estava dempeus mirant el globus terraqüi amb atenció i ell es va acostar amb una cadira i se’m va asseure a la falda. Jo badava amb la bola, amb un dit a l’Argentina, i em va costar reaccionar. Vaig tenir l’instint de fer com si no me’n sentís, de les seves carícies al cap i del seu alè tan a frec de mi.

Però en Felip tenia les mans humides, sempre les hi tenia, una suor que li sortia dels porus. I això feia fàstic. No era la suor d’haver treballat ni d’haver escalat muntanyes, no; era una suor estranya, fruit d’una malaltia que jo encara no coneixia. Se les eixugava contínuament amb un mocador. La senyora Palmira hi treia ferro, deia que al seu marit, al pare d’en Felip, també li passava.

Vaig fer tots els possibles per creure que allò no tenia importància.

«Porta’t bé, porta’t bé», m’havia recomanat la Pilar.

I vaig notar que alguna cosa s’enduria. I em va aclaparar el rebuig. Em vaig girar una mica, mirant-lo a la cara, i el vaig veure contemplant-me, com ho diria… amb golafreria.

Quan vaig intentar aixecar-me, ell em va retenir. Em va arromangar les faldilles i em va tocar les cuixes amb les mans llefiscoses. Quina angúnia, no ho podia sofrir. El fàstic em va revoltar, i dels nervis em vaig pixar al damunt. Va passar sense voler, però sort en vaig tenir, perquè allò el va obligar a aixecar-se.

—Has vist què has fet? —va cridar, enfadat. No suportava embrutar-se.

La senyora Palmira, que ens devia sentir, va entrar a la biblioteca.

—Què passa?

—No vull que em toqui el senyoret Felip!

No m’ho vaig pensar dues vegades i vaig sortir esperitada cap al carrer.

—A on penses que vas, desgraciada? —vaig sentir com cridava la Palmira pel forat de l’escala.

Palmira berganta, mentidera.

Sí, Palmira només. Havia deixat de ser senyora per a mi.

No tenia ni idea de què fer ni on anar, però les cames em van menar instintivament cap al passatge, que feia temps m’havia fet meu sense que ho fos. Em vaig ficar a dins d’un dels magatzems on entraven i sortien mercaderies, i em vaig arraulir al meu racó secret. Era un dels llocs de quan jugàvem a fet i amagar amb en Vicenç i la Rosita. Vaig aixecar la rajola i allà hi havia el meu fermall, que em va infondre una mica de confiança.

El cor em bategava fort. Em vaig arrupir a terra, però abans em vaig treure les calcetes xopes de pipí; em molestava aquella humitat. Encara sort que el vestit no se m’havia mullat.

Què faria? De moment calmar-me i respirar fondo.

Allà, al passatge d’en Cirici, em sentia segura.

D’acord amb el que m’explicava l’avi Andreu, en Joan Cirici instal·là la seva fàbrica de teixits al carrer de Sant Pere Més Alt. Més endavant, allà mateix, al número 31, va construir un grup de cases i va deixar obert un passatge entre el carrer de Sant Pere Més Alt i l’Hort d’en Favà, que després es diria carrer de Trafalgar. De mica en mica es va anar creant el passatge amb l’objectiu d’aprofitar l’espai, que era escàs —la ciutat encara tenia muralles.

No sé quant de temps duia allà amagada quan vaig sentir cridar la Pilar pel passatge. Em buscava. Potser la Palmira també. En Felip no ho crec. Vaig sentir també la veu trencada d’en Miquelet. De segur que la Pilar el duia perquè em delatés, la mala peça.

Em vaig sumir en un somieig… No sabia quina hora era: al magatzem no hi entrava llum exterior. Tampoc hi havia res que m’enllumenés. El silenci del passatge em deia que devia ser de nit. Hi havia entrat al capvespre, quan encara hi havia moviment, però algunes parades començaven a tancar-se.

Tenia la gola seca i estava encarcarada d’haver estat hores en una posició incòmoda. De gana no en tenia, no gens. Em va venir al cap quan la Pilar s’enfadava amb mi i amb en Miquelet, i ens castigava sense sopar. L’avi sempre venia a la nit i ens donava un got de llet i de vegades un bocí de pa o un tros de formatge, que jo em menjava amb delit. Un dia la Pilar va sorprendre l’avi donant-me pa i li va dir tots els penjaments; ell ho va entomar amb una serenitat admirable. No deia res, marxava del seu davant mentre ella, fora de si, anava dient disbarats.

L’avi ho aguantava per mi, per en Miquelet. Ell era el nostre àngel de la guarda.

Al final vaig decidir de sortir. Ho vaig fer a poc a poc, sense fer soroll, com els gats. El passatge encara era buit i tancat. La tímida claror que entrava per un dels celoberts anunciava que aviat s’obririen les portes de ferro i començarien a parar-se alguns quioscos.

Després de tantes hores allà tancada, vaig recordar la veu de l’avi. Ell sempre m’havia dit que hi havia un lloc prop de casa on podia demanar auxili i protecció, en cas de necessitar-ho. Quan m’ho deia no en feia gaire cabal, però ara tot prenia sentit. M’havia d’esperar una mica, però; no podia anar-hi tan d’hora.

Vaig sortir del passatge amb pas discret, sense córrer, per no cridar l’atenció. Ja era al carrer de Sant Pere Més Alt, el meu, però aquell dia no buscava casa meva. El primer que vaig fer va ser llençar les calces a una claveguera i després vaig anar a la font on acostumàvem a omplir la galleda i el càntir d’aigua amb en Miquelet. I en vaig beure a pleret. Quina set que tenia! També em vaig rentar les mans i la cara, i em vaig estufar els cabells. El meu aspecte era prou presentable, tot i els tràfecs.

—Quan ho necessitis, Regina, demana ajuda al senyor Domènec Sert —deia l’avi. Que era una bona persona, insistia, que el coneixia prou bé; que li digués que era la seva neta.

El senyor Sert, el pare d’aquell nen esquifit que ja ho havia deixat de ser, perquè si jo tenia tretze anys, ell, en Josep Maria, ja en devia tenir disset.

4

L’avi Andreu m’havia explicat que el passatge de Sert era com una colònia industrial enmig de la ciutat. Era al nostre carrer, a Sant Pere Més Alt, i molt a prop del passatge d’en Cirici. Primer es va fer el dels Sert, i poc després el d’en Cirici.

A més de la casa dels amos, hi havia els habitatges dels encarregats i els caps de les diverses seccions, els menjadors dels obrers i altres instal·lacions. L’avi sempre deia que la seva ubicació era estratègica, perquè facilitava el control del personal i de les mercaderies. M’explicava que una escala interior comunicava directament amb les dependències de la indústria, en què el més important era la sala de màquines, amb els generadors de vapor, la xemeneia i les «quadres», una per a cada secció, des d’on es preparaven les matèries primeres o les operacions que requerien rentar, cardar, pentinar i filar per poder ordir, teixir i tenyir.

També hi havia els magatzems, els despatxos, les botigues, les sales de vendes per a la producció i comercialització d’una gran diversitat d’articles tèxtils.

L’avi ho sabia perquè hi havia treballat.

Em vaig quedar estona a peu d’escala, la que pujava a l’habitatge. Em vaig embadalir mirant el cel. El veia prou bé, perquè em trobava a tocar de l’entrada. El sol s’anava alçant a passets curts; era molt d’hora. Em feia molta vergonya picar a la porta, i a la vegada temia que em trobessin. Els crits de la Pilar i en Miquelet em ressonaven a les orelles. El barri en devia anar ple: on dimonis s’havia ficat la Regina? Què li havia passat?

M’anava repetint les paraules de l’avi: «Si alguna vegada tens un problema important…». Per a mi ho era molt, d’important, d’una importància visceral, però potser el senyor Domènec pensaria que era una bestiesa de criatures. Només el coneixia de vista, i en sabia ben poca cosa: bàsicament, que era el pare d’aquell noiet que ens observava a través dels balcons i de les finestres mentre jugàvem. De vegades li havia demanat per què no baixava a jugar amb nosaltres.

—No puc, estic malalt i no em puc cansar… Es veu que hi ha passa de tifus —em deia, resignat.

I quan no era el tifus, era el còlera, la febre groga o qualsevol altra malura que causava estralls i s’emportava les persones. Li hauria volgut explicar que en Miquelet tampoc no estava bé, però que baixés, que així es distrauria.

Finalment, em vaig decidir. Arribava bé al picaporta. Era de ferro forjat, m’hi vaig fixar abans de fer-lo servir, i em va cridar l’atenció com estava decorat: en una banda hi havia un conillet, a l’altra un esquirol, i entre tots dos suportaven un drac. Tan petits els uns i tan gran l’altre. M’hi vaig fixar perquè el meu pare havia estat manyà i serraller; en sabia molt, ell, de fer aquelles peces.

El primer truc a la porta va ser molt fluixet, em frenava la por, i vaig haver de tornar a picar amb més empenta. Em va obrir una dona alta, refeta, que duia un davantal d’aquells que mudaven, que no eren els de fer feina. Allò indicava que era una minyona, però de les que tenen categoria. De les que manen.

—Déu vos guard… —vaig dir amb un filet de veu.

Encara que jo duia el vestit una mica matxucat, es veia que no era el d’una arreplegada; la Palmira em feia dur vestits de qualitat. A en Felip també li agradava, que anés ben vestida.

—Voldria parlar amb el senyor Domènec —vaig demanar amb educació, però determinada.

—Amb el senyor Domènec? —va dir molt estranyada. Quin atreviment, devia pensar—. No crec que sigui possible.

La meva mirada directa, els meus ulls plorosos, la devien fer reflexionar.

—Qui el demana?

—Soc la Regina Soldevila, la neta de l’Andreu Soldevila… El meu avi…

Abans que pogués continuar, la dona em va dir que m’esperés a una sala que hi havia just al costat de l’entrada. I que podia seure en una de les banquetes, si volia.

Em vaig esperançar.

El senyor Domènec era un fabricant de teixits, com en Joan Cirici, com ja ho havien estat els seus avantpassats. Vivien al passatge del costat del meu, que era de més categoria. Tots dos passatges, però, feien una funció molt similar. L’avi em deia que un dia els industrials es van decidir a traspassar les cases que eren allà i fer els passatges que anaven de la ciutat vella a la nova; que això només passava al barri de Sant Pere, que en altres llocs, llocs d’aquella altra ciutat que jo encara no coneixia, els passatges eren diferents. En aquells altres llocs, deia l’avi, els passatges s’hi construïen per fer bonic, per imitar París, una ciutat que quedava lluny però que era far de totes.

L’avi m’havia explicat la història de la família Sert. Al número 55 del carrer de Sant Pere Més Alt, hi treballava en Francesc Sert Altés com a teixidor de lli, i una de les seves filles, la Madrona Sert, es va casar amb en Bonaventura Solà, que tenia un obrador tèxtil al mateix carrer. Els Solà i els Sert van començar a muntar el negoci i fer el seu passatge, que es va començar dient Solà i després Sert. D’aquest canvi de nom només feia un any, quan els vaig picar a la porta.

Unes passes em van alertar i em vaig posar dreta de seguida. Va aparèixer una senyora que, pel seu posat i per com anava vestida, havia de ser la mestressa de la casa. El coratge que havia tingut feia un moment em va desaparèixer: em van agafar unes ganes terribles de fugir. Vaig empassar-me la saliva.

—Bon dia —em va saludar—, soc l’esposa del senyor Domènec Sert.

—És la senyora Maria Badia —va afegir la minyona refeta.

Maria. Es deia com la meva mare.

La senyora m’observava amb curiositat però amb respecte, i el seu posat em va fer resistir.

—El meu avi… —vaig començar a dir.

—A casa coneixíem el teu avi Andreu. Ja ho deus saber, però la seva intervenció va ser molt valuosa per evitar que s’incendiés el taller de la família a prop de casa vostra.

No, jo no sabia què havia fet l’avi, perquè ell no era de penjar-se medalles, però al meu cap ja me’l figurava com un heroi.

L’avi Andreu, bondat sempre present, llum i aixopluc.

Van trucar a la porta amb insistència i em vaig atabalar.

La Pilar. O la Palmira. O totes dues. I potser també en Felip.

La minyona refeta, la del davantal resplendent, va entrar tot seguit.

—Senyora, la Pilar, la brodadora, demana per la seva filla.

—No és la meva mare —em vaig afanyar a dir—, és la meva madrastra.

Algú em devia haver vist sortir de l’amagatall i devia haver avisat la Pilar.

El noi dels Sert, el que havia estat esquifit, va passar per allà davant. Va estirar el cap. La seva mare, que el va veure, el va fer fora amb la mirada, i a mi em va fer una ganyota que, si no hagués estat per les circumstàncies, m’hauria fet riure.

—Fes-la passar, Antonieta.

La minyona que manava es deia Antonieta.

La Pilar estava feta una fúria, els ulls li sortien de les òrbites, em mirava amb ràbia.

—Disculpi’m, senyora, que no vull pas molestar.

La Pilar ho va dir amb aquella veu de bona noia. En sabia molt, de dissimular. I tot seguit es va adreçar a mi:

—Com m’has fet patir… Es pot saber on t’havies ficat?

—No em vull quedar a casa de la senyora Palmira —vaig contestar amb energia, reptant-la, mirant-la als ulls.

—Que no viu amb vostè, la seva filla? —va preguntar la senyora Maria—. És molt joveneta…

—Treballa a casa de la senyora Palmira Torrent, que m’ha avisat que s’havia escapat de casa seva.

—I per què t’has escapat? —em va demanar la senyora Maria.

Em vaig sentir acorralada. Què els havia de dir? Ningú no em faria cas. La Pilar, només amb la mirada, em deia que pobra de mi si xerrava gaire.

—Tenia por —em vaig atrevir a dir.

—De què? —va preguntar la senyora Sert amb fermesa—. Au, va, digues.

—Del fill de la senyora Palmira, del senyoret Felip.

—Quines coses de dir! —va protestar la Pilar—. Si no hi pot haver persona més amable en tota la capa de la terra!

Tota la capa de la terra, quina exageració.

La terra, la imatge del globus de casa d’en Felip, em va fer reviure l’escena. Les mans suades, la mullena entre les cames, el fàstic, la fugida. No, no podia tornar-hi! De cap manera. Però encara no se m’acudia com escapolir-me. La mà de la Pilar ja m’estirava cap a la porta.

En aquell moment va passar per davant de la saleta un senyor. Al cap de poc vaig confirmar que era el senyor Domènec. El to de veu de la Pilar, més alt del compte, li devia haver cridat l’atenció.

—És la Regina, la neta de l’Andreu Soldevila —va dir la senyora Maria.

—És la meva fillastra —va reblar la Pilar. Però les seves paraules semblava que no se les va prendre seriosament ningú. Com si no les hagués pronunciat.

—Tinc molt bon record del teu avi —em va dir amb afecte.

—La nena ha arribat demanant per vostè, senyor —va afegir l’Antonieta, que no s’havia mogut del seu lloc.

—I amb què et puc ajudar, jo, Regina?

Ni jo mateixa ho sabia, ben bé.

—No cal cap ajuda, senyor Sert, moltes gràcies. Jo me n’ocuparé —va dir de seguida la Pilar estirant-me de la mà. Però el senyor Domènec em va retenir.

—Què m’has vingut a demanar?

—Que no vull anar a casa de la senyora Palmira, si us plau…

—Com si poguessis decidir! —va intervenir la Pilar.

—La senyora Palmira és la vídua d’en Felip Torrent —va aclarir la senyora Maria.

Marit i muller es van mirar.

—Ja els hem fet perdre prou temps —va dir la Pilar—. Anem, Regina.

—Un moment, senyora.

La veu d’en Domènec Sert era educada, però contundent. La Pilar el va observar sorpresa.

—Parlem-ne amb tranquil·litat —va insistir el senyor Sert.

—Perdoni, però no hem de parlar de res.

—S’equivoca. Tota la meva família apreciava l’Andreu Soldevila. Si la seva neta arriba a casa meva demanant-me ajuda, no ho puc deixar passar.

—I jo no puc permetre que aquesta noieta em faci quedar malament…

—No tinc cap dubte que arribarem a un bon acord —la va tallar el senyor Domènec—, segur que millor que el que vostè devia fer amb la senyora Torrent. Arribarem a una entesa, i amb la senyora Torrent també, però, ara per ara, la Regina es queda aquí.

5

L’Antonieta em va dir que havia fet sort. Que tantes noietes ja ho voldrien, de treballar a casa dels Sert, que eren tots uns senyors. No em va costar gens de sentir-me afortunada, perquè aquella era una casa on s’hi respirava pau; una tranquil·litat que jo havia perdut, sobretot, des de la mort de l’avi Andreu.

L’habitació que m’havien adjudicat no es podia comparar, ni de bon tros, a la que tenia a casa dels Torrent. Era un recambró al costat de l’habitació de l’Antonieta. Petit, però suficient, perquè jo no tenia res per guardar, al capdavall; el fermall de la monja Genoveva, que en aquell moment era la meva possessió més preuada, continuava sota la rajola esquerdada del passatge d’en Cirici.

La finestreta que donava a un celobert del passatge d’en Sert em feia feliç. Aquell passatge no era el meu —tan a prop que m’hi havia criat, i era un món tan diferent!—, però el vaig adoptar immediatament entre els meus afectes. Podia veure els treballadors com carregaven les mercaderies, el tràfec d’anar amunt i avall, escoltar el trac-trac de les màquines feineres que, com si fossin campanes, et despertaven al matí, quan es posaven a treballar. Quantes ciutats diferents en tan poc espai!

La Tarongeta s’havia aixoplugat a la casa dels tretze ogres; la Tarongineta, a la caseta dels set follets. I jo, a una casa molt gran que compartien dues famílies, els Solà i els Sert, si bé jo m’estava a la banda dels Sert. Em confortava pensar que hi havia moltes persones per protegir-me, i algunes tenien prou corpulència com els ogres amics de la Tarongeta.

No havia explicat a ningú el que m’havia passat amb en Felip, però semblava que tothom se’l mirava amb suspicàcia. Els Torrent no tenien bona fama, però tenien diners, i els diners fan fer els ulls grossos. Al cap dels anys vaig saber que els Sert li havien pagat una bona quantitat a la Pilar perquè em deixés tranquil·la. Els Torrent també van rebre una compensació, suposo, per haver perdut la joguina que havien comprat a la Pilar Anglada.

M’hi trobava bé, a casa dels Sert. De tant en tant, en Josep Maria em donava conversa i, sobretot, em feia riure.

Jo anava fent les feines que m’indicava l’Antonieta, i quan treia la pols, de passada, badava amb les fotos que hi havia repartides per tota la casa. Em feia gràcia una fotografia de quan en Josep Maria encara era un vailet. Estava assegut damunt del que semblava una tomba. Era possible, un nen assegut en una tomba? Duia una rutlla a la mà, una rutlla que no crec que sabés fer anar amb gaire traça. Vestia com un nen ric, és clar: un vestit negre, una gran sivella al cinturó, un mocador blanc al coll, de randes, acabat amb una llaçada, uns botins a mitja cama… I aquell posat seriós, com pertocava.

—Què, t’agrada el meu retrat? —em va preguntar, foteta.

Com que em va agafar desprevinguda, gairebé em va caure el retrat de les mans i em faig afanyar a deixar-lo al seu lloc, damunt d’un canterano que em tenia encisada.

—Em sembla estrany, això d’estar assegut damunt d’una… És una tomba?

—És un sarcòfag —va aclarir enriolat.

En Josep Maria em va dir que a casa del retratista, a cal Napoleón, el de la plaça de l’Àngel, tenien diversos objectes, mobles, ornaments i decorats per fer les fotografies, i que aquell sarcòfag els donava molt de joc.

—T’asseguro que allà no hi havia cap mort. Tot i que no vaig obrir-ne la tapa, és clar.

De tot en feia broma. El sentit de l’humor va ser una bona eina per a en Josep Maria: el va ajudar a superar obstacles ja des de la infantesa. Li agradava fer riure a tothom de la casa. Les seves germanes el tenien molt aviciat; el que passa quan s’ha estat molt malalt de petit i la família ha tingut por de perdre’t.

Davant dels altres jo li deia senyoret, però quan estàvem sols ell no ho volia.

—Digue’m Josep Maria… Recorda que, encara que de lluny, érem companys de jocs, Regina.

Els jocs.

Era molt especial, la mena de joc que havíem creat entre en Josep Maria i jo. Molt subtil, imperceptible per als altres, però per això mateix molt engrescador. Era un divertiment de gestos i mirades. Per exemple, quan jugàvem a fet i amagar al passatge dels Sert i a mi em tocava trobar on s’havien amagat en Vicenç i la Rosita, en Josep Maria m’ho indicava amb els ulls, si més no la direcció, perquè no tenia a l’abast tot el passatge, és clar. Amb allò en tenia prou per prendre avantatge, i li responia picant-li l’ullet i somrient, agraïda. En Vicenç i la Rosita se’n feien creus, que sempre guanyés jo. Era per en Josep Maria.

L’etapa de jugar havia acabat per a mi, i també per als meus amics. Els enyorava. Les corredisses pels passatges quedaven enrere. Ells també treballaven: la Rosita en una parada de fruita i verdura al Mercat de Santa Caterina, i en Vicenç al Forn de Sant Pere, on treballava el seu pare. Però vam procurar fer una trobada, encara que fos curta, perquè ells frisaven per saber com havia anat la meva fugida, un fet que s’havia escampat per tota la barriada.

Com no podia ser d’una altra manera, vam anar al nostre amagatall del passatge, que ja ens quedava petit.

—Aquí, hi vaig passar tota una nit tancada…

Per una estona em vaig convertir en una mena d’heroïna.

Feien uns ulls com unes taronges… Taronja, Tarongeta, Tarongineta.

I els vaig explicar el perquè d’aquella nit de calvari —a ells sí—, però amb la condició estricta que allò no sortiria del nostre cau. També ho vaig fer per alertar-los que aquella gent, els Torrent, eren unes males peces; qui sap si el Felip un dia es fixaria en la Rosita, pensava.

Ens vam agafar de les mans, l’una a sobre de l’altra, fent pinya: sis mans, trenta dits conjurats a reblar una amistat que anava més enllà d’aquell passatge i més enllà del barri de Sant Pere.

Sortia poc, jo. Les ganes que tenia de fugir quan vivia amb la Pilar, i durant el poc temps que vaig estar amb els Torrent… Ara, en canvi, preferia estar tancada a casa. Tenia por de la Pilar, de la Palmira i d’en Felip, i quan havia de sortir al carrer —perquè l’Antonieta em feia fer algun encàrrec— anava de pressa, com si m’empaités el diable.

En Josep Maria em va animar a plantar-los cara; que jo no havia fet res mal fet, insistia a dir. Ell no en sabia els detalls, com la Rosita i en Vicenç, perquè m’hauria fet vergonya explicar-l’hi, però veia que me n’amagava, i des del primer moment em va fer molt de costat.

—Amb el cap ben alt, eh? —m’animava en Josep Maria—. Te’ls mires aixecant la barbeta, com fan els mossens quan prediquen.

I en feia el gest, i em feia riure.

Per això també volia quedar-me a casa: per gaudir de la seva companyia.

L’única cosa que em motivava a sortir era veure en Miquelet. L’Antonieta m’hi animava, també, de tant en tant:

—Au, va, Regina, que has de sortir, que t’ha de tocar l’aire.

M’agradava quan sortíem plegades, això sí. Amb ella em sentia segura. Es va anar convertint en una mena de tieta, per a mi, l’Antonieta. Quan anàvem al Mercat de Santa Caterina, m’ensenyava com triar una bona peça de carn, com escollir la millor fruita… I jo, a canvi, li explicava coses que l’avi m’havia transmès a mi. Històries del quarter. En això em sentia una nena setciències, gràcies a l’avi. Li deia que el mercat abans havia estat un convent dels frares dominics. M’escoltava i hi mostrava interès, més per allò de «mira quines coses que sap aquesta mossa» que pel que li pogués dir: a ella li preocupava tenir un rebost ben assortit i poder aportar una taula ben parada; la resta eren històries sense gaire importància.

Antonieta, cuirassa gruixuda, tarannà honest, cor tendre.

De vegades em parlava de l’avi Andreu. L’episodi de l’avi arromangant-se contra l’incendi del quarter de Sant Pere era llegendari, en aquella casa.

—Les campanes de l’església —explicava l’Antonieta— no paraven de tocar a foc, tocs ràpids i diligents, perquè tothom es posés en acció. Calia que algú amb prou serenitat agafés el comandament de la situació, i va ser el teu avi. Un grup es va ocupar de salvar les valuoses sedes, un altre va deixar que les flames s’apoderessin d’una part per poder salvar la resta. L’Andreu foragitava la gent inútil, els que no feien res, procurant que es tingués cura dels vells i de la canalla.

Els senyors Sert eren molt discrets, i no parlaven malament de ningú —els draps bruts, quan s’és de casa bona, es renten al propi safareig—, però l’Antonieta, que no era tan fina, sí que es deixava anar.

—Quina peça, la teva madrastra. Es va fent la víctima per les cantonades: que és una pobra vídua, es lamenta, i amb un fill esguerradet.

I continuava remugant altres acusacions mig dites, perquè no me n’acabés d’assabentar del tot.

Totes dues teníem molt present el dia que vaig demanar si us plau d’anar a veure en Miquelet, i ella em va acompanyar. La Pilar ens va barrar el pas: que havia estat jo qui me n’havia volgut anar de casa, que no calia que hi tornés més.

L’Antonieta, que no s’arrugava, li va dir que tenia entès que jo ja no estava amb ella, que ella mateixa m’havia col·locat a casa dels Torrent traient-se’m de sobre.

—Com t’atreveixes a ficar-te en la meva vida! —va protestar indignada.

—Que tothom ho sap, de quin peu calces! —replicava l’Antonieta.

Mentrestant, aprofitant que elles dues discutien, a veure quina podia amb l’altra, em vaig poder abraçar amb en Miquelet. Va ser breu, perquè la Pilar, així que se’n va adonar, el va fer anar cap dins i a nosaltres ens va obligar a marxar.

Però jo ja l’havia vist. I ell a mi. Ho necessitàvem.

—Gràcies, Antonieta!

I vam tornar cap a casa amb el cap ben alt, amb la barbeta alçada, com m’havia recomanat en Josep Maria.

Vaig aprendre que la felicitat consistia a assaborir les petites victòries que ens oferien els dies; que calia paladejar-les com si mai més s’haguessin d’esdevenir. Durava poc, la felicitat. Com les bombolles de sabó que feia quan era petita amb una xicra i una canyeta. Per més que desitgés agafar-les, retenir-les entre les manetes, s’esvaïen i desapareixien sense deixar rastre.

Va ser una bona època, la que vaig passar a casa dels Sert. No hi va haver ni un dia que no tastés alguna engruna de felicitat. Hi feia que era una família unida. Si més no, a mi m’ho semblava: pare i mare, i cinc fills, en Francesc, en Domènec, la Carme, la Mercè, la Dolors, i en Josep Maria.

La Mercè ja s’havia casat, i amb un marit de prestigi: Eusebi López i Díaz de Quijano, marquès de Lamadrid; nom llarg, alta volada. Tenien una filla que tenia la meva edat, si fa no fa.

La Dolors i la Carme vivien a casa; de moment no es casaven i no semblava que en tinguessin pensaments, fos per manca de desig o per manca de pretendents de categoria. És clar que això eren històries de l’Antonieta. Eren molt amables i afectuoses, i s’estimaven amb bogeria el germà petit, en Josep Maria. Els altres dos, en Francesc i en Domènec, ja feien la seva: continuaven el negoci de la família, i pel que es deia ho feien amb un gran encert.

L’Antonieta m’explicava aquestes coses mentre desàvem la roba de llit. Abans, tot fent un ritual que es repetia sovint, la senyora Maria li havia deixat la clau de l’armari. Era un moble dels que es feien a Girona, amb incrustacions d’os, nacre i vori, un treball que se’n deia del «pinyonet», per la forma de les petites peces que l’ornamentaven. La combinació de tons clars i foscos de la fusta, així com la profusió ben distribuïda de daurats a les motllures, les columnes i els capitells, em feia pensar en una feina ben feta. I la feina ben feta sempre em feia pensar en el pare.

Ens recreàvem desant la roba neta i ben plegada. I, entremig, hi ficàvem petites branques d’espígol i pomes de ciri.

—Vigila que no et caiguin les pomes, Regina, que després queden macades.

Quin bé de Déu de roba de llit! Peces de roba blanca guarnida amb puntes, randes i brodats.

—Has vist quina finor, Regina? —em deia l’Antonieta posant les mans per dessota les puntes per ensenyar-me que eren fetes al coixí. Prou que hi entenia, jo, del que em mostrava; era de les poques coses bones, potser l’única, que havia après de la Pilar.

Un matí, l’Antonieta i jo anàvem cap al Mercat de Santa Caterina. Passàvem pel carrer de les Arenes de Sant Pere —Sant Pere sempre omnipresent— quan ella em va alertar amb un cop de colze.

—Mira qui ve…

En Felip Torrent i la seva mare.

—Aquesta dona fins i tot es deu guarnir per anar a la comuna —va comentar l’Antonieta, que em va agafar fort pel braç; em vaig sentir a recer.

Ens vam creuar després d’intercanviar un «bon dia» amb la boca petita. Tots dos, cadascun a la seva manera, em van desafiar. Ella, amb una mirada de menyspreu, i ell pitjor, perquè els ulls em deien que… ja ens trobaríem.

Al cap d’una estona, quan ja érem dins del mercat, en Felip va tornar a aparèixer. Devia haver deixat la seva mare en alguna banda, potser a casa, i va venir a trobar-nos. Que, si us plau, volia parlar un moment amb mi. Amb els ulls em deia que sense l’Antonieta, però jo no vaig cedir.

—Em sap greu, Regina, amb allò que va passar… No hi havia cap mala voluntat —va dir-me en veu baixa amb l’Antonieta al costat, de sentinella.

Encara sort.

—La mare ha plorat molt.

Fins llavors havia representat molt bé el paper de xaiet, però ho va espatllar afegint, amb un to d’amenaça que no pertocava, que si alguna cosa no suportava era veure plorar la seva mare.

I vaig pensar en la meva, de mare… En com em podria haver anat tot si no l’hagués perduda.

6

Jo només tenia set anys quan la Maria, la meva mare, va morir per culpa del còlera. Un mal que venia de molt lluny, del continent asiàtic, i que es va estendre per tot el món i va causar estralls. Quan semblava que havia remès l’epidèmia que s’havia emportat tantes vides durant tot el segle, la malaltia va encalçar la mare. L’aigua, l’element que dona vida, també la podia treure, sobretot si estava contaminada, com passava sovint. El pitjor era la ignorància, perquè la majoria de la gent no en sabíem res, del còlera.

La vam perdre gairebé d’un dia per l’altre. Una persona que sempre havia gaudit de bona salut! Va ser molt sobtat. La deshidratació i la descomposició van fer la seva feina. Estava molt marejada, pobreta. Senyor, quines basques! No parava de vomitar.

—Mare, mare…

Tremolava, tenia rampes i molts espasmes musculars.

El pare no hi era, estava treballant. Quan va marxar cap a la serralleria la mare només tenia una mica de malestar. Qui s’ho havia de pensar, que «allò» actuaria tan ràpid i amb tanta traïdoria.

Cap de nosaltres no hauria pogut preveure aquell desenllaç. Ni l’avi Andreu, que n’havia vist i viscut de tota mena. Però quan la mare va començar a vomitar i anar de ventre sense aturador, els ulls de l’avi em van alertar més que no pas l’estat de la mare. Que no anàvem bé, em deien, que la situació era greu.

—Nena, Regina, ves a ca la Rita —em va demanar l’avi—, que vingui de seguida.

Jo no me’n volia anar del seu costat, però l’avi no em va donar opció.

—Jo em cuidaré de la mare, Regina. Au, ves i no perdis temps —em va dir mentre li acostava la gibrelleta.

Em vaig afanyar tant com m’ho permetien les cames, que em tocaven el cul de tant que corria. Vaig travessar els carrers fins a arribar al de la Claveguera, una travessia entre Sant Pere Més Baix i el carrer de Fonollar. La Rita era remeiera. Hi havia qui deia que en sabia tant o més que un metge. El que era cert era que tenia molta experiència. Tot el veïnat li tenia molt de respecte.

—Rita, corre, vine! La mare està molt malalta.

Devia veure’m l’esglai reflectit a la cara, perquè, encara que semblava enfeinada, no es va atrevir a dir que no.

Vam desfer camí. La Rita corria gairebé com jo, malgrat que ja tenia una edat.

Només de traspassar el llindar, la ferum de mort em va arribar. La vaig conèixer allà, la mort; fins llavors no n’havia tingut l’oportunitat.

La Rita es va acostar al jaç de la mare i es va inclinar cap al seu rostre. Semblava que li flairés l’alè angoixat, panteixant.

—Rita, la mare es curarà? —vaig implorar, més que preguntar.

No em va respondre, no em va fer cas. Jo somicava i l’avi em va abraçar, apartant-me una mica.

—Deixa que la Rita faci la seva feina, Regina.

No volia destorbar, però no me’n vaig poder estar d’insistir.

—Rita, oi que curaràs la mare?

La dona em va contemplar de dalt a baix, jo diria que amb llàstima. Tenia una mirada que traspassava. Hi feia molt que tenia uns ulls tan grossos que li sortien de la cara. Feia patir i tot, perquè semblava que li haguessin de caure.

—La Maria està molt malalta —va dir a l’avi Andreu.

Mare, mare…

Tenia un nus tan gros a la gola que ni em sortien les llàgrimes.

La Rita va voler veure les caques que havia fet la mare i que l’avi havia tingut cura de guardar, així com els orins i els vòmits. Ella, depenent de com fossin, podia saber quina malaltia afectava una persona.

—Són blanquinoses —va afirmar en veu alta després d’haver observat les deposicions—. És còlera.

Aquelles caques, lletoses com l’aigua amb què s’esbaldeix l’arròs, li deien a la Rita que la mare tenia una malaltia que només de pronunciar-la ja et conduïa al món dels morts. En sabíem ben poca cosa, però sabíem que era letal.

—He d’anar a buscar el meu fill —va dir l’avi amb el cap cot, preocupat—. Regina, si us plau, fes cas del que et digui la Rita.

La mare no parava de tremolar.

—Rita, qui pot curar la mare? —vaig demanar en veure que ella no feia res—. Digue-m’ho, que l’aniré a buscar.

Hauria anat on fos per trobar-li un remei.

—Què puc fer, Rita, què puc fer? —vaig demanar plorant i amb desesper.

La remeiera se’m va acostar.

—No ploris, que la mare es posarà trista.

I em va mirar de fit a fit amb aquells ulls anguniosos.

—Ara per ara, només li podem fer companyia.

La Rita no em contestava res del que jo li preguntava, o en tot cas no em deia res del que jo volia sentir, i vaig perdre la paciència. Em vaig enfilar al llit i la vaig abraçar perquè ningú me la pogués prendre. Suava. Suàvem.

—Regina, no t’hi acostis tant, que encara t’encomanaré —em va dir la mare amb un filet de veu.

Encomanar?

No comprenia el significat de les seves paraules.

—Cuida el pare —em va dir, mentre la Rita me n’anava apartant.

Sempre he recordat el que em va dir: que cuidés el pare. Ella devia saber la seva fragilitat, però en aquell moment no la vaig entendre, no entenia res. Només sabia que la meva mare es fonia.

—Tinc set, molta set…

Però donar-li aigua no servia de res. La debilitat i l’atordiment anaven fent camí. Vaig veure la mort de cara. Era freda. Intuïa que aviat seria gelada.

«Lladre, te m’emportes la mare!», vaig cridar interiorment.

Tan bonica que era, la mare. Alegre, riallera de mena, les dents blanques, els cabells rinxolats de color mel, del color també dels ulls. I quin goig que feia quan ballava amb el pare a la plaça.

Maria, estel resplendent, bellesa de dea.

Allà, estirada al llit, era una ombra d’ella mateixa.

Hi somio sovint, un somni que se’m repeteix: tinc feina a canviar-li la roba i els llençols bruts, suats, amarats de femta, perfumats de mort. I, un cop acabo, he de tornar a començar.

El pare va arribar atordit, espantat. Quan va entrar a la cambra, l’avi em va agafar de la mà i em va fer sortir de l’estança.

El pare volia anar a buscar un metge que deien que havia inventat una medecina que evitava que la gent morís del còlera.

—No hi som a temps, Pere, no hi som a temps.

Com que el pare insistia, la Rita li va explicar que el que podia fer aquell metge, en tot cas, era prevenir la malaltia, però que un cop ja s’havia agafat, no hi havia cura possible.

Anys més tard, vaig saber que aquell metge era en Jaume Ferran Clua, un il·lustre bacteriòleg que va descobrir un vaccí contra el còlera. Però va tenir molts detractors que li van impedir d’aplicar-lo. A Europa el van aplaudir, però aquí va ser incomprès i discutit, més aviat.

Va durar molt poca estona més, la mare. Si ho penso bé, millor, perquè va acabar el seu patiment, però jo l’hauria volgut tenir sempre, encara que fos estirada al llit i amb aquella pudor terrible que l’envoltava.

Va morir al capvespre. La Rita ens va dir que vigiléssim amb l’aigua que bevíem. I que netegéssim bé les verdures i anéssim amb compte amb el peix. Què era el que havia contaminat la mare? I nosaltres, ho deviem estar, també? La veritat era que això, en aquell moment, no m’importava gens.

La vam enterrar al cementiri del Poblenou, el cementiri de l’Est, anomenat així durant molt de temps. Era el cementiri vell, perquè n’hi havia un altre de més nou a la muntanya de Montjuïc. El del Poblenou era antic, sí. L’avi deia que l’havien construït abans de la guerra del Francès.

Els gegants obeliscs guardians de l’entrada, amb dues escultures frontals, molt tristes, em remetien a un món llunyà, més distant encara. Un cop dins, plataners, xiprers i palmeres envoltaven dos estanys circulars amb fonts de pedra. Feia vent, un vent de tardor enrabiada que plomava els arbres de fulles i les escampava fent remolins juganers.

El dia de l’enterrament no m’hi vaig fixar, però en una ocasió posterior em va cridar l’atenció una figura treballada amb ferro forjat a la tanca de l’entrada. Prosèrpina, la deessa de la mort i de la resurrecció.

De tant en tant, l’avi parlava de quan les persones s’enterraven al barri on havien nascut, al voltant de l’església, d’un convent. Els cementiris parroquials van desaparèixer i es van convertir en places. Totes les places van néixer a partir de la disposició de Carles III, que va obligar a treure’ls de les grans ciutats.

D’aquesta manera van desaparèixer els cementiris que van donar lloc a les places, la del Pi, la de Sant Just, la de Sant Miquel, la de Sant Cugat del Rec, la de Sant Pere de les Puel·les…

Se’m feia estrany tenir la mare enterrada tan lluny; el Poblenou em semblava molt enllà, llavors, i jo hauria volgut que estigués enterrada al barri de Sant Pere, on havíem nascut totes dues. Quan li podria portar flors? Això m’amoïnava.

Des d’aquell dia em vaig quedar sola amb el pare, i avui sé que, també des d’aquell dia, el vaig començar a perdre. Ell també va començar a morir.

7

En Pere Soldevila era l’home més ben plantat del barri de Sant Pere. Alt, prim, de caminar gentil i gest agradós. Molt treballador i sempre disposat a ajudar. En això era com el seu pare, l’avi Andreu. Era cèlebre al quarter per ser un molt bon ballador. No va ser estrany, doncs, que es coneguessin amb la mare en una festa major —la de Sant Pere, que llavors se celebrava molt més que la de Sant Joan.

—És que Sant Pere té les claus del cel: és més important —li deia jo tota convençuda. I ell m’agafava en braços i giravoltàvem plegats al so d’una tonada que ell s’acabava d’inventar.

—Ets la meva reina, Regina!

Feia goig fins i tot quan tornava a casa, suat i brut, després de la jornada de treball. Tinc una imatge d’ell gravada a la memòria. Devia fer bon temps, perquè no duia cap abrigall. La faixa vermella lligada a la cintura, les espardenyes negres, la camisa mig descordada, la creu que sempre duia penjada, que es barrejava amb el borrissol dels pèls del pit. Com m’agradava jugar amb aquell borrissol, quan em duia a coll!

Les dones se’l miraven. Qui ho sap si la Pilar ja es devia haver fixat en ell.

El pare era conscient que perdre la mare era un gran sotrac per a mi, i, tot i el calvari que portava, feia tots els possibles per fer-me feliç. Aquells tres anys, abans no es va casar amb la Pilar, els guardo com un tresor, perquè no hi havia dia que no trobés una estona per estar amb mi, per jugar, per explicar-me històries i per fer pallassades que m’arrencaven de seguida un somriure que acabava en riallades.

Anàvem sovint al passatge d’en Cirici. Me li enfilava damunt les espatlles, a collibè, i saltava de tres en tres els esglaons. Hi havia gent que el renyava: que allò era una imprudència, que prendríem mal tots dos. Ca barret! Jo estava tan segura d’ell que no vaig tenir mai por. Al contrari, em feia gran, literalment, i em creia la reina del passatge, sí, o com a mínim una princesa.

Una princesa…

La Tarongeta ho era, de princesa, però una princesa sense pare. La Tarongineta sí que en tenia, perquè al final del conte, quan la reina malvada demana perdó per les malifetes comeses, va amb el seu marit. Reunits tots en un convit, amb la Tarongineta ja convertida en reina i acompanyada del rei i de tots els convidats, acorden que mori a la foguera, que cremi de viu en viu.

Moltes vegades vaig esperar aquell final: algú que fes justícia i acabés amb la meva madrastra i les flames en consumissin el rostre de gàrgola.

L’església de Sant Pere en té, de gàrgoles. Em cridaven l’atenció la dels quatre evangelistes, dels quals el pare m’explicava quina figura representaven.

El lleó, Sant Marc.

—Per què un lleó, pare?

—Per la força i l’energia amb què predicava.

L’àliga era Sant Joan. Em deia que eren tan elevats els seus escrits que s’enlairaven tan amunt com ho pot fer una àliga.

—I l’àngel, pare, com es diu, qui és?

—Representa sant Mateu, perquè va demostrar que Jesús va ser Déu i home a la vegada.

No ho vaig acabar d’entendre, però em vaig quedar amb la imatge de l’àngel pregant amb les manetes plegades.

El bou era sant Lluc, constant i treballador.

—Com vostè, pare.

—Però jo em dic Pere i els mano a tots.

I rèiem a cor què vols.

He reviscut moltes vegades l’última revetlla de Sant Pere i la diada que vam passar plegats. Ell, l’avi Andreu i jo.

Per Sant Pere, una passa enrere.

Del juny enllà, el dia es comença a escurçar.

Tot Barcelona, a les acaballes del mes de juny, era una festa entre sants. Primer Sant Joan, i el plat fort, Sant Pere. Per Sant Pere, m’explicava l’avi, començava l’any eclesiàstic. Allò que dèiem: que era el sant que remenava les cireres.

M’engrescava la idea que aquell dia, així que trencava l’alba, cantaven tots els galls del món; això era el que deia la veu popular.

El que era cert era que els pescadors de Barcelona, i m’imagino que de molts altres llocs, encenien una foguera ben gran a la platja, davant de cada barca.

Les flames del foc de Sant Pere, cremen el mal de quimera.

Fèiem festa grossa. Fins i tot una fira, el centre de la qual es col·locava al carrer de Sant Pere Més Baix.

L’avi comprava unes coques completament planes, en forma de peix i de gall: el peix per recordar que Sant Pere era pescador, i el gall en record del que va cantar quan el sant va negar Jesús. I anàvem a missa, a l’església de Sant Pere de les Puel·les. Mentre el mossèn predicava, el meu pensament se n’anava al pou de Sant Gem, el sant que s’invocava per fer venir la gana. En realitat, era Sant Guillem de Bourges, però això de Gem el feia més proper, més de casa.

Les monges havien tingut aquell pou al bell mig del seu hort. Tenia l’aigua més fresca i la més regalada de tota la ciutat, però rumiava també si aquella aigua no devia estar contaminada.

La gent del barri sabíem que vora del pou hi havia una tauleta, on l’hortolà de les monges venia una paperina d’anissos i convidaven a beure aigua fresca. El brocal del pou es trobava sota un emparrat. La gent es procurava l’aigua amb un poalet d’aram fixat per un escarabat de ferro al cap d’una corda d’espart.

Hi anaven els enamorats i els que estrenaven noces.

—Hi va anar amb la mare? —li preguntava.

I ell tenia la santa paciència d’explicar-m’ho per enèsima vegada.

—Sí, i li vaig regalar a la teva mare una paperina d’anissos; entre anís i anís li vaig demanar de casar-nos.

Jo picava de mans, feliç i enjogassada, i després anàvem a passejar. El que no recordo era en quin ordre ho fèiem tot plegat.

En altres temps havia estat tradició que en la revetlla de Sant Pere, a les dotze de la nit, les monges comanadores del convent de Jonqueres repiquessin les campanes al vol per saludar i felicitar les companyes de Sant Pere de les Puel·les.

Jo m’imaginava la nostra Genoveva repicar amb empenta amb la capa voleiant, però ben lligada amb el fermall. Les monges comanadores, de tornada, rebien la felicitació pel seu patró, la diada de Sant Jaume.

—I quin dia és, el de Santa Genoveva? —preguntava amb interès.

—El dia 3 de gener, en ple hivern —em responia el pare.

Vaig pensar que per al dia del seu sant li aniria d’allò més bé la capa.

Celebràvem molt la diada de Sant Pere, però ja he dit que en aquell temps, tot i la pèrdua de la mare, el pare aconseguia que el dia menys pensat es convertís en una festa. Em feia fixar en els detalls que se’ns oferien als ulls: en la llum del sol, que era diferent tot depenent de l’hora del dia, i en com qualsevol racó es podia veure transformat per les clarors i les ombres.

—Fixa’t, Regina, mira amunt —em deia indicant-me la solera d’un balcó, la part baixa suportada per ferros forjats que acabaven de vestir la balconada.

El pare treballava a l’obrador del carrer del Portal Nou. Sabia fer eines de tota mena: cisells, escarpes, tisores…, però sobretot feia panys, claus i tot allò que tingués relació amb la seguretat. Un dia m’hi va dur. L’obrador del pare era fosc, em feia pensar en la cova d’un drac. Hi havia ferro per tots els racons. Les parets estaven enfosquides pel fum de la fornal, que tot el dia estava encesa, i les martellades tronaven constantment sobre l’enclusa. Els cops deixaven anar espurnes, petites llumenetes de foc que s’escampaven pel terra del taller i desapareixien en un dir Jesús.

En recordo les mans amb els capcirons dels dits gairebé sense empremtes digitals. Per més que se les rentava, al voltant de les ungles hi lluïa el ferro que havia treballat. Si s’adonava que jo les hi mirava, se les amagava; era presumit.

Que diferents de les mans suades d’en Felip; aquelles mans pulcres, cerúlies, humides com les d’un amfibi humanitzat que espera pacient, però amb ànsia, preparat per llançar-se a la caça així que troba el moment oportú.

A l’obrador, em va presentar un dels seus companys, bon amic seu, en Genís, que era ferrer de tall. Els ferrers de tall, els que feien dagues, ganivets i punyals. Sempre que el pare es trobava amb en Genís, encara que fos al mig del carrer, feien aquesta cantarella sorgida d’una obra de teatre.

Esmola que esmola, fes dagues, daguer, fes dagues que passin les malles d’acer.

En Pere Soldevila, somrís etern, ànima escollida.

Tenia molta vida, el meu pare. Quan la mare era viva, celebraven qualsevol festivitat. Quan passaven músics ambulants pel carrer, eren els primers de baixar-hi.

—Va, Maria, que hem d’anar a bellugar els peus!

Molta gent del barri s’hi aplegava, perquè els balls populars provocaven interès i tenien molts seguidors. I un ensenyava l’altre, i quan venia algú de fora, s’hi sumava una altra dansa. Com quan va venir una colla de Sabadell, que els van ensenyar el ball de la bola, o aquells de Reus que van mostrar com ballaven la dansa dels cercolets…

Jo gaudia amb el ball de gitanes, que es feia al voltant d’unes vetes que cadascú agafava per la punta i, segons quin pas fèiem, es formaven trenes o cordons.

Els pares ho ballaven tot: el ball pla, que dominaven especialment, les moixigangues, els contrapassos, el ball de cascavells… Quina alegria, quan els veia vestits per a aquell ball! El pare amb els camals coberts de picarols i la mare amb les faldilles esquitxades dels esquellincs dringants.

Jo em quedava amb l’avi Andreu, sovint, però a vegades tots dos els acompanyàvem, i ells no comptaven les hores que passaven.

—Que és molt tard per a aquesta criatura… —es queixava la mare.

—Au, va, Maria, que només es viu una vegada!

El pare es devia il·lusionar una mica, és clar, quan es va casar amb la Pilar. Ella també era bona balladora, i estic segura que això va fer que s’hi enredés. Però així que va ser la seva dona i el va tenir ben lligat, es va acabar la ballaruga.

8

Jo tenia deu anys quan es va fer l’Exposició Universal. I, com totes les persones del meu entorn, estava engrescada amb aquell esdeveniment que deien que havia d’aportar tants avantatges per a la ciutat.

En Francesc Rius i Taulet era l’alcalde, llavors, però darrere l’Exposició hi havia una pila de noms que em deien ben poca cosa. La idea havia estat de l’empresari Eugenio Serrano, deia l’avi, i s’hi havien afegit amb entusiasme altres empresaris i personalitats, com en Manuel Girona, en Jacint Verdaguer, el marquès de Comillas o l’Elies Rogent, que es va encarregar de dirigir les obres. Tot feia flaire d’èxit, i es deia que el nostre quarter també se’n beneficiaria.

Al passatge, tothom parlava de l’Exposició, i cadascú aportava el que sabia o el que havia sentit a dir sobre la gran festa de la ciutat. Amb la Rosita i en Vicenç, mentre jugàvem a fet i amagar, parlàvem de les coses noves que hi veuríem; totes d’allò més espectaculars, segur.

No, llavors el pare encara no s’havia casat amb la Pilar.

Des de sempre que a Sant Pere hi vivia gent principal. Gent amb palaus i casals gòtics que van resistir fins que es va obrir la Via Laietana. El quarter, encara en aquells temps, conservava l’antiga categoria, si bé no tenia el prestigi dels barris de la Mercè o de la Ribera.

M’hi esforçava, perquè volia saber de tot, però em costava de retenir a la memòria totes les meravelles promeses pel progrés. Les noves vies de ravals, per exemple, s’empedraven tenint en compte el valor de la propietat. El preu de l’empedrament es repartia a prorrata segons fos la façana de cada casa. Si els propietaris eren pobres i insolvents, era la ciutat qui s’encarregava de pagar-ne les quotes.

L’Exposició es va inaugurar el 22 d’abril de l’any 1888. Hi vam anar amb el pare i l’avi Andreu. No havia vist mai tanta gent aplegada i senyores tan ben vestides, però val a dir que no havia sortit gairebé mai del quarter, fins llavors. Em va impressionar veure l’Arc de Triomf, que era la porta d’entrada de l’Exposició. L’avi deia que aquell arc no era de caràcter militar, sinó civil, una explicació que jo no vaig entendre, però que tampoc em vaig atrevir a preguntar.

Barcelona estava de cap per avall. Hi havia la voluntat d’endreçar-la, això sí. En temps pretèrits, la ciutat s’havia anat poblant sense ordre ni concert encotillada per les muralles, i l’Exposició prometia un punt i a part en aquest sentit.

—L’Exposició ajudarà a acabar les obres i les reformes —va dir el pare.

—Em sembla que jo no ho veuré pas —va comentar l’avi amb ironia.

Malauradament, cap dels dos no les veuria.

El recinte de l’Exposició s’estenia pel parc de la Ciutadella, una part de l’estació de França, i arribava fins a la Barceloneta. L’avi Andreu estava molt content que s’hagués enderrocat la fortalesa de la Ciutadella per fer-hi l’Exposició.

—Una vergonya per a la nostra ciutat, una fortalesa destinada a vigilar els ciutadans en comptes de defensar-los.

En parlava sovint, d’aquella construcció que en el seu moment havia ocupat l’espai de l’antic convent de Santa Clara. Pobres clarisses, no van tenir on anar, i moltes van haver de tornar amb les seves famílies fins que el rei Felip V els va atorgar una part del Palau Reial, a la plaça del Rei.

—Oh, quin castell! —vaig exclamar, indicant un edifici acabat de construir.

Ells van riure de la meva sortida, però no em faltava raó, perquè aquella edificació modernista, feta per en Lluís Domènech i Montaner, tenia tota l’aparença d’un castell de reminiscències medievals. No debades en deien el castell dels Tres Dragons.

Seria així, el castell de la Tarongeta?

Volia pensar que sí.

La idea era que aquell castell fos el cafè restaurant principal de l’Exposició, però encara va trigar a poder-se obrir, perquè els interiors estaven inacabats. Es van fer una pila de noves construccions! El passeig de Colom, un nou moll, el Gran Hotel Internacional en un terreny guanyat al mar, el Palau de Belles Arts, el monument a Colom, el Mercat del Born…

Jo em vaig entusiasmar amb Las Golondrinas. Ja feia quatre anys que hi eren, va ser idea d’un indiano, però encara no les havia vist.

—Anem-hi, si us plau. Hi vull pujar! —reclamava.

I no tenien un no per a mi. No ho vam poder fer tot en un dia, és clar, però així que va ser possible, m’hi van portar. Aquelles embarcacions sortien del Portal de la Pau i arribaven fins on ara hi ha els Banys de Sant Sebastià. Avui no se’n recorda ningú, però anys més tard, un vaixell de la tabaquera va xocar contra una Golondrina i va provocar una tragèdia.

No havia vist mai de prop el mar. Semblava mentida, tan a tocar i tan desconegut que se’m feia; com si me n’hagués anat a les illes d’ultramar!

—Mira recte a l’horitzó, que si no et marejaràs! —m’aconsellava el pare.

En comptes de marejar-me, em vaig quedar embadalida amb el moviment de les onades. Em feien respecte, sí, fins i tot una mica de por, però gaudia de la gronxada, de la blancor de les crestes d’escuma i de la salabror que se’ns enganxava a la cara. I no sé per què, però vaig pensar en Sant Pere Pescador.

Vivències felices, d’aquelles que guardo en un estoig interior, un racó on busco aixopluc quan la tristor o les circumstàncies em sobrepassen. Als deu anys vaig tenir l’oportunitat de conèixer una ciutat orgullosa de si mateixa, amb voluntat de progrés i de modernitat, una ciutat que estrenava llum elèctrica, que de mica en mica aniria deixant enrere les foscors de la nit. Les persones adquirien la possibilitat d’allargar el dia, de gaudir de més hores, de viure més.

Viure més, d’això es tractava.

La ciutat creixia, avançava a passos gegantins, apareixien nous teatres: el Bon Retir, El Circ Eqüestre, El Dorado… Jo encara no sabia fins a quin punt el teatre esdevindria el meu recer i la meva via d’escapament. I van ser els anys d’esplendor dels cafès: La Maison Doré, el Colón, la Lluna, el Suís… La ciutat es mudava.

I va ser quan el pare es va casar amb la Pilar Anglada. Concretament, l’any després de l’Exposició.

Pilar, un nom que implica suport, empara, protecció. No li podrien haver posat un nom menys escaient.

L’avi Andreu em va advertir:

—Vigila a no encendre-li el geni, Regina, que la Pilar té la cua de palla. No li donis el més petit motiu.

Pobre de mi, com si jo volgués empipar-la. Quan ens acabàvem de conèixer, ja vam saber que no ens avindríem, va començar a prendre’ns les mides, però vam anar passant un temps en relativa pau. Jo feia cas de l’avi, val a dir-ho, i no tenia cap intenció d’enutjar-la.

—I vós, avi, què en penseu, de la Pilar?

—Que el teu pare no ho ha encertat.

Allò em revoltava.

—I per què no l’hi ha dit?

—Ho vaig fer. Li vaig dir que aquesta dona no li convenia, però el teu pare està convençut que serà bo per a tu, que tinguis una «mare».

—No cal —vaig dir—, en tinc prou amb vós i el pare.

—Però ell no ho sap, això, Regina…

Vaig estar a punt de parlar amb el pare, de dir-li que per mi no ho fes, però no m’hi vaig veure amb cor. Vaig intentar agafar-me a la part bona. M’agradava que la Pilar tingués en Miquelet, que duia el nom d’un arcàngel, un àngel de categoria. Ell, que hauria pogut ser un motiu de rebuig per a mi, perquè em feia perdre la meva hegemonia de pubilla, era l’únic que m’acostava a la meva madrastra.

Ventafocs, Blancaneu… Com us devíeu quedar quan el vostre pare es va casar? Als contes no s’expliquen els sentiments de les nenes, però per a mi era important el seu punt de vista.

L’avi fumava amb pipa i, quan havia de dir una cosa important, agafava embranzida fent unes pipades de cerimònia. Aquell dia l’habitació era una bona fumera, i estàvem ell i jo sols:

—Regina, no abaixis mai la guàrdia. Ni amb la Pilar ni amb ningú. Quan et refies és quan perds peu i un altre t’encalça.

I va ser llavors que em va recomanar que, si mai tenia algun problema gros, demanés ajuda a la família Sert.

SEGON TRAM

9

Quan va fer els divuit anys, en Josep Maria es va posar a treballar a la fàbrica de la família. Encara sort que hi havia trobat un racó per a ell, el del disseny, perquè sense dibuixar no hauria pogut viure. Però jo tenia clar que a la fàbrica no s’hi quedaria, i ell segur que també.

S’havia convertit en un xicot cepat, res a veure amb l’aspecte nyicris i desvalgut de quan era petit. Una vegada li vaig explicar que, amb la Rosita i en Vicenç, l’anomenàvem l’esquifit.

—No sabíem com et deies…

En Josep Maria em va corregir:

—Tu sí, que em deies esquifit, però la Rosita i en Vicenç em deien el mimat.

—Com ho saps? —vaig preguntar, desconcertada.

—Perquè us sentia, Regina. Et penses que era sord? No tenia res més a fer que pescar converses, mentre vosaltres jugàveu aliens a la meva existència…

—Oh, no ho diguis això, que tu i jo sí que jugàvem d’amagatotis.

—És veritat, i ho agraïa molt. Però jo, la major part del temps, era una mena de fantasma que es distreia observant rere els cortinatges dels balcons i les finestres.

Havia anat patint pupes, era malaltís de mena. Quan no podia assistir a classe —als jesuïtes—, un professor particular anava a casa seva. També tenia un professor de gimnàstica per a ell sol. Encara sort que les grans epidèmies se’n van apiadar. Un dia es va trencar la clavícula dreta caient per l’escala, i d’aquesta també en va sortir ben parat:

—Això em va permetre poder dibuixar amb les dues mans, Regina. Fins llavors la mà esquerra només m’havia servit per acompanyar la dreta.

Un dia, mentre jo feinejava al menjador, em va sorprendre amb una proposta:

—M’agradaria dibuixar-te… M’ho permets?

—A mi, senyoret?

Què deia? Dibuixar-me? A mi?

—Sí, a tu. I ja t’he dit que no em diguis senyoret.

—He de netejar la plata —vaig dir indicant el joc de te que hi havia a la safata, damunt de la taula.

—No pateixis per això, que si algú pregunta, diré que soc jo, qui t’ha entretingut.

Instintivament, em vaig posar en la situació que imaginava en totes les dones retratades: vaig alliberar un rínxol de sota una còfia i vaig fer el gest de treure’m el davantal, però ell em va interrompre:

—No, si us plau, queda’t com estàs.

Volia fer el dibuix d’una minyona? A mi m’hauria agradat que em pintés vestida de princesa, però quines coses de pensar.

Em va passar pel cap la Tarongeta. També li havia tocat fer de minyona quan es va amagar a casa dels tretze ogres.

Com que el tenia al davant i no tenia res més a fer, l’anava contemplant. Sentia molta curiositat per ell; suposo que se’m notava d’una hora lluny. Encara tenia cabells, en Josep Maria, però es venia venir que aviat seria calb. Això no li treia bona aparença, però. Tenia un no-sé-què que el feia molt atractiu, i jo me’l mirava embadalida. Ell se’n devia adonar, perquè va dibuixar un somriure satisfet, un somriure que he anat interpretant a posteriori, però llavors no vaig saber definir. Era quatre anys més gran que jo, en Josep Maria; em portava uns quants somriures d’avantatge.

—Espera, que això s’ha de fer ben fet. Torno de seguida, no te’n vagis, eh?

I em va picar l’ullet.

Em vaig imaginar que devia anar a buscar material de dibuix.

Mentrestant, vaig agafar una tassa, hi vaig tirar un polsim de cendres que l’Antonieta m’havia donat en un pot de llauna i, amb un drap, em vaig posar a netejar-la. De vegades netejava la plata amb el suc d’haver bullit les patates, però quedava més brillant amb les cendres.

Va tornar a aparèixer amb un cavallet, paper, carbó d’aquell per dibuixar, pintures… Al cap d’un temps, quan ja s’hi va dedicar de ple, en Josep Maria no en feia servir, de cavallet; li quedava petit, deia. El menystenia. Ell era d’espais immensos, de parets grans, inacabables.

—Ets molt bonica, Regina.

Em van pujar els colors a la cara. I em va semblar que la floreta duia una ombra incorporada: anava una mica per mi, sí, però sobretot pel producte que en podia treure. La floreta era per al meu retrat, sobretot.

D’altra banda, sempre que sentia dir que una cosa era bonica em recordava de la Genoveva. M’hauria agradat que en Josep Maria que em dibuixés amb una capa com les de les monges caçadores i amb el fermall que m’havia llegat la mare. Ja el tenia a casa dels Sert, en aquell moment. Allà estava segur.

De seguretat n’hi sobrava, quan es posava a dibuixar. Ja apuntava l’artista que seria; havia deixat mostres de talent sorprenentment prematures, i se’n vantava amb orgull. Vam recordar el diorama que ell va fer per l’Exposició Internacional del 1888, quan només tenia catorze anys. Els diorames, els panorames… els precursors dels cinemes. En Josep Maria va escenificar la batalla de Waterloo, que es podia veure a la plaça de Catalunya.

Al cap d’una estona, la senyora Maria va irrompre a l’estança. Quan va veure que el seu fill em dibuixava, va quedar una mica confosa, però em va somriure.

—Mare, no m’he pogut estar de dibuixar-la —va exclamar amb entusiasme—. Vingui, acosti’s a veure el dibuix!

Jo els contemplava a tots dos molt intrigada.

—No em digui, mare, que no és bonica!

Aquella floreta amb ombra, una altra vegada.

—Ja ho crec —va dir la senyora Maria—. M’agrada sobretot el gest de les mans.

Me les vaig mirar de reüll; no feien gaire goig, brutes de cendra. Però ell hi devia veure més enllà, perquè en Josep Maria sempre veia alguna cosa més. Frisava per veure què en treia, de mi.

—Després ja continuaré netejant la plata —em vaig excusar.

—No pateixis —va dir la senyora Maria—, que ja sé que ets responsable. Veig que li has despertat la inspiració al meu fill, no tingueu pressa.

Mentre en Josep Maria anés a la fàbrica, els seus pares deixaven que es dediqués a les arts. Anava a la Llotja i rebia classes d’en Pere Borrell, membre de l’escola natzarena catalana, i de l’Alexandre de Riquer, un dels homes més eminents de la ciutat. Una figura del modernisme. Això ho sabia perquè m’ho explicava ell, és clar.

De vegades, semblava que em llegís els pensaments.

—Saps què? No m’agrada tenir mestre, i no m’interpretis malament. No és perquè que no vulgui ser ensenyat, sinó que penso que un mestre pot tallar-te les ales i també prendre’t la llibertat.

Jo me l’escoltava encisada, perquè quan parlava del seu art el Josep Maria feia goig com s’explicava. I s’animava a continuar la conversa per altres verals. De sobte, et sorprenia amb alguna cosa que et destarotava o que no sabies com respondre:

—Hi estàs bé, a casa?

—Sí…

En aquell moment em vaig posar vermella com un tomàquet madur, ves per què. Amb aquesta pregunta vaig ser conscient que la Pilar ja no em feia por, i en Felip tampoc. Bé, potser sí que una mica, però ja no era aquell pànic que patia quan havia de sortir de casa. En Josep Maria m’havia ajudat molt a superar aquell patiment; de vegades m’havia acompanyat i tot.

Que jo li agradava al senyoret, no en tenia cap dubte, però també vaig entendre aviat, i això va ser una sort per a mi, que no podria ser l’única d’agradar-li. Com hauria dit l’avi, aquell noi era un papallona; bon xicot, sí, però tenia ulls per a totes. Treu-te’l del cap, em deia a mi mateixa, toca de peus a terra. Ho tenia clar, però allò no era una ciència exacta.

Havia passat estona i jo anava observant la plata i la feina que em quedaria per després.

—Va, vine, ara sí que et pots veure —em va indicar escampant-me les boires.

M’hi vaig acostar amb una barreja de curiositat i recança, com si em fes por descobrir com m’havia fet.

No m’ho podia creure…

Una mare de Déu amb una rosa entre les mans!

—La delicadesa amb què agafaves aquesta tassa —va dir indicant la que estava netejant— m’ha donat la idea.

Em vaig sentir honorada.

Era molt religiós, en Josep Maria. Hi devia influir que havia anat als jesuïtes, però alguna cosa interior, personal, molt seva i espiritual, l’acostava a Déu d’una manera natural. No se’m va fer gens estrany que el bisbe Torras i Bages, anys més tard, li encarregués de pintar la sostrada i els murals de la catedral de Vic. No podria haver trobat ningú més indicat.

En Josep Maria, tan místic i tan mundà a la vegada, tan enlairat i tan proper.

I llavors em va sorprendre amb un gest que no oblidaré mai.

—Au va, que t’ajudaré i entre tots dos acabarem més aviat.

I es va posar a netejar les tasses de plata amb una sorprenent traça d’expert.

—Què? Què passa? —va preguntar, enriolat—. Que no en puc saber, jo, de netejar? Així la meva mare no podrà dir que t’he destorbat.

—No passa res, al contrari —vaig respondre—: l’Antonieta quedarà encantada.

Vam riure plegats, i hauria volgut que aquell joc de te per netejar no s’acabés mai.

10

Qui va enamorar-se realment de mi va ser en Vicenç.

Em va costar adonar-me que sempre feia tots els possibles per estar al meu costat, que es feia trobadís, que allargava les converses, que m’acompanyava als llocs sense que vingués a tomb.

La Rosita, en canvi, ho veia claríssim.

—En Vicenç n’està molt, de tu. Un dia d’aquests se’t declararà.

No vaig dir res. El meu silenci ja ho deia tot. Jo a en Vicenç el volia com el que era, un bon amic, i que se li hagués ficat això al cap em dolia a l’ànima. La Rosita sempre em venia amb encàrrecs: «De part d’en Vicenç, que et digui…». «En Vicenç diu que a veure si…».

—I tu, Regina, què hi dius? —em demanava ella—. T’agrada, en Vicenç?

Quan la Rosita em va fer aquesta pregunta directament, érem a casa seva, a la seva habitació. Hi anava sovint. Els seus pares m’estimaven, i jo a ells. Eren com els tiets que no havia tingut. La mare de la Rosita, que es deia Rosa, és clar, havia cuinat uns fideus a la cassola que n’hi havia per llepar-se’n els dits. Gairebé sempre que hi anava, feia fideus, perquè sabia que m’agradaven molt.

—Són boníssims, senyora Rosa.

—Ja saps que sempre els compro a la casa Quer, que no fallen mai.

La casa Quer, a prop del mercat de Santa Caterina. Era la nostra cerimònia: jo deia que els fideus eren boníssims i la senyora Rosa es treia mèrits dient que eren de la casa Quer.

La Rosita estava impacient per endur-se’m i fer-nos confidències, i es va afanyar més que mai a desparar la taula.

—I, doncs, què? —va insistir una mica empipada.

Me la vaig mirar als ulls.

—Ja saps la resposta, Rosita. Carabasses. I creu-me que em dolen.

—Potser perquè sempre l’has vist com un amic. Però si canviessis la mirada, potser el podries veure com un promès…

Ni parlar-ne. Ja m’hi podria haver esforçat, que ni m’ho imaginava.

En Vicenç, caràcter viu, tarannà inquiet, geni sincer.

La Rosita insistia com si la cosa l’afectés directament. Segur que li havia demanat en Vicenç que fes de mitjancera, que li fes propaganda, perquè ella m’anava parlant dels avantatges que podia tenir estar amb en Vicenç, un noi tan treballador, tan honest i amb sentit de l’humor…

—Mai no t’hi avorriràs, amb ell.

En això tenia la raó, el sentit de l’humor del nostre amic era genial. I que fos treballador i honest… res a dir: tothom el tenia molt ben considerat, al forn on treballava. Però tanta insistència em va obligar a ser molt clara.

—Rosita, ja saps que no sé fingir, ni dissimular, i aquesta conversa pot acabar malament, perquè m’estàs fent enfadar.

—Només et demano que facis l’esforç de mirar-te’l d’una altra manera.

«Prou, Rosita, ja n’hi ha prou».

—Esforç? I per què hauria de fer aquest esforç en contra de la meva voluntat? Tu el que vols és que em deixi estimar, a veure si amb el temps m’hi acostumo, oi?

La Rosita va acotar el cap, com una criatura que acaba de ser sorpresa fent una entremaliadura. Era el que volia, sí. Doncs jo, no.

—Va, anem, que encara arribarem tard a la funció —vaig dir, aixecant-me i donant per acabada aquella conversa que no ens portava res de bo.

Ens vam adreçar al carrer de Mònec, al centre de Sant Pere Apòstol, el que seria el precedent de l’Orfeó Català. Feia molt poc que s’havia creat, aquell centre, tot just un any. Va sorgir d’una necessitat social: havia de ser un punt de trobada cultural, cívic i d’esplai per als que no es podien permetre tenir més estudis o pagar una entrada dels teatres de veritat. La vocació principal del centre era aportar formació als infants que treballaven a les fàbriques i a les bòbiles; oferir un servei al jovent que, com jo, la Rosita o en Vicenç, de seguida ens vèiem abocats a treballar i no ens podíem plantejar triar un camí propi. També tenia com a objectiu la formació religiosa, és clar, no només adreçada als infants i joves, sinó també a les famílies, a través d’escoles diürnes i nocturnes, catequesi i esplai, sortides culturals al cinema o al teatre. El centre de Sant Pere Apòstol era, en definitiva, un punt de trobada i esbarjo, i hi anàvem tots.

Aquella tarda de diumenge vam anar a veure una obra de teatre d’aficionats. Era una comèdia d’en Frederic Soler, Una sabateta al balcó, que ja s’havia estrenat al Teatre Romea. M’agradava que fos en vers, perquè així en podies seguir la cantarella i era més fàcil aprendre-se-la de memòria. Com El ferrer de tall, que el pare i en Genís recitaven de gust.

De seguida que ens va veure, en Vicenç va córrer a asseure’s al meu costat amb un somrís d’orella a orella. Se li marcaven dos clotets a les galtes que li donaven un aire entremaliat. Les pigues també hi contribuïen. En Vicenç era una mica pèl-roig i tenia una mata de cabells molt espessa.

Per més voltes que hi doni, estic segura que no li vaig donar mai peu a fer-se il·lusions, però la dèria d’en Vicenç era autèntica, i com més distàncies marqués jo, més amoretes em dedicava ell.

La cara em devia caure als peus quan vaig veure que al centre també havia vingut la Pilar. Aquesta no me l’esperava. Sabia que li agradava el teatre, però ella era de la mena de persones que no diuen mai quan una cosa és del seu gust, no fos que els altres li coneguessin la flaca. En Miquelet era al seu costat, i feia mala cara, més que de costum, pobret meu.

Amb la Rosita i en Vicenç ens hi vam acostar en acabar la funció. En Vicenç havia agafat el paper de protector, inflant el pit com un cavaller de novel·la, però la Pilar ens ignorava. Fins que en Miquelet es va emocionar de veure’ns i se’m va penjar al coll amb el seu braç bo.

—Degina, Degina…

Llavors ella el va arrambar i se’l va endur remugant.

Aquelles representacions teatrals, a més de ser un punt de trobada d’amics i veïns, ens obrien una mica l’enteniment. En Vicenç, la Rosita i jo teníem poca lletra, i el centre de Sant Pere Apòstol ens mostrava que hi havia més coses a banda de vendre verdures, fer la massa de pa o netejar la plata. Va ser la millor escola que vam tenir, vaja.

L’escola…

Del poc temps que vaig anar-hi, un dels records més agradables que en guardo no té res a veure amb el col·legi. És el fet de creuar el passatge. D’anada, hi havia moltes parades que encara estaven tancades, però hi senties néixer la remor matinera. Les olors de menjar es barrejaven, i la del cafè sobresortia per damunt de totes.

Feia el trajecte amb la Rosita, i això implicava un divertiment afegit. Els primers dies ens hi van acompanyar l’avi i la Rosa, perquè els meus pares havien de treballar, però de seguida ens van deixar fer el camí soles, això sí, amb un munt d’instruccions que ens repetien dia sí l’altre també, tot s’ha de dir.

Les monges de l’escola eren les de l’Ensenyança de la Companyia de Maria, que era pública. A casa no es podien permetre dur-me a una escola de pago, i a la Rosita tampoc. A cal Vicenç encara menys. Ell va tenir la sort, però, que els hermanos de La Salle acollien alguns nens. A més, en Vicenç no hi podia anar cada dia, perquè un parell de dies a la setmana havia d’ajudar els pares al forn.

Travessar el passatge i accedir a la Barcelona nova era entrar en un altre món. Les monges de l’Ensenyança eren al carrer de l’Aragó tocant al que després seria la Via Laietana. Allà tot canviava. No només els edificis nous o els carrers més amples, també els sorolls, les olors, el feinejar de la gent. Quan ens acostàvem a l’escola dels Jesuïtes, on estudiaven els nois de casa bona com en Josep Maria, de bon matí vèiem el traginar renouer de cotoners, llaners i seders carregats de troques de filat i peces de teixit, amb els carretons anant amunt i avall. El soroll que feien era diferent dels que passaven per Sant Pere Més Alt, i ens cridaven molt l’atenció.

Les nostres monges, que no tenien la volada de les comanadores —si més no, jo ho interpretava així—, cal dir que en sabien molt, d’ensenyar. Feia segles que ho feien. Es veu que van ser de les primeres que es van dedicar a l’ensenyament. L’escola de les monges de l’Ensenyança no quedava lluny de l’església de la Concepció, on van traslladar l’església i el claustre de l’antic convent del monestir de Jonqueres, el de la Genoveva. Aquesta circumstància feia que hi anés més a gust. No hi vaig poder anar gaire, però déu-n’hi-do el que hi vaig aprendre.

Les monges de l’Ensenyança no es casaven. Un dia vaig estar a punt de preguntar-ho a una de les hermanas, però un sisè sentit que de tant en tant em funcionava em va avisar que no era oportú fer-ho.

De tornada, a la tarda, la Rosita i jo ens trobàvem sovint amb en Vicenç. De vegades pujava un tram per venir-nos a trobar, tot sol o amb companys de la seva escola. La Rosita i jo érem boniques, i m’imagino que a en Vicenç li agradava lluir-nos com a amigues seves.

Vaig estar molt temps convençuda que qui li agradava a en Vicenç era la Rosita. Eren l’un per l’altra, pensava. Tots dos corrien com bales quan jugaven a empaitar-se, mentre que jo era més aviat una tortuga. Qui li manava encaparrar-se amb mi i no amb ella?

No és pas que en Vicenç em semblés un mal noi, ja ho he dit, però m’agradava més en Josep Maria, ves. Per molt que tingués clar que no era del meu braç, el petit dels Sert em feia més gràcia.

11

La Rosita feia estona que em buscava.

Després de voltar per tot el barri, em va trobar a ca la planxadora, la que hi havia al passatge de Sant Benet —no tot s’ho emportava Sant Pere, per més que remenés les cireres—. El de Sant Benet no tenia res a veure amb el meu passatge ni amb el d’en Sert. Quedava a l’aire, ben estret, i amb una particularitat curiosa, i és que feia un angle recte, com si quan el van fer s’haguessin adonat que els quedava un carrer massa curt i l’haguessin volgut allargar un tros.

A la planxadora de Sant Benet hi anava poc, perquè els Sert ja en tenien, però de vegades, si s’acumulava la feina, m’hi enviaven.

Aquell dia, quan sortia de l’establiment, embriagada encara per l’olor de la roba neta i acabada de planxar, la Rosita se’m va plantar al davant. Rebufava; devia haver vingut corrents.

—L’Antonieta m’ha dit que et trobaria aquí…

—Quines presses, noia! Ni que t’empaités el dimoni!

Vaig col·locar-me bé al braç la càrrega que portava, un parell de vànoves amb volants i randes de la senyoreta Dolors i la senyoreta Carme.

—Vols que t’ajudi? —em va dir la Rosita.

—No cal, gràcies… Et noto nerviosa, què passa?

Abans que badés boca, ja intuïa que em parlaria d’en Vicenç. Només feia un parell de dies que ell m’havia demanat de casar-se amb mi, i jo li havia respost que no; que no podia, que no el faria feliç. Vaig passar molt mala estona, i m’imagino que per a ell encara va ser pitjor.

—Que ha de parlar amb tu, m’ha demanat —va dirme la Rosita—. I que no et preocupis, que serà l’última vegada.

Aquella mena de coses em feien enfadar. Per què havia de fer servir la Rosita de correu?

—Que ho està passant molt malament, Regina…

—És clar, i a mi em diverteix…

—Ningú no t’ho diu, això.

I va fer aquell gest tan seu de serrar els llavis i torçar la boca.

Rosita, generositat, transparència. La millor amiga.

—Em teniu una mica tipa tots dos —va rondinar—. Ja li he dit que per la meva banda també era l’última vegada… Ja us espavilareu.

—Doncs, va —vaig demanar—: acaba la feina i digues el que m’has vingut a dir, en lloc de renyar-me.

—Que t’esperarà a la porta de l’església de Sant Pere.

—Quan?

—Ja hi és.

—Però jo… bé que he d’anar a casa a deixar les vànoves!

Em va dir que d’acord i que ja s’encarregava —l’últim correu que feia— de dir-li que hi aniria de seguida que pogués.

De camí, rumiava si l’Antonieta em donaria permís, però com que a ella li agradava en Vicenç —sempre em deia que feia per a mi— confiava que em diria que sí.

I pensava també en la Rosita i en el fet que a ella sí, que li agradava en Vicenç. Això feia encara més galdós el seu paper de missatgera. En Cupido era un petit déu capriciós que disparava les fletxes a la babalà, un embolicaire amb pinta d’angelet.

Quan vaig arribar em vaig trobar en Vicenç assegut als esglaons de l’entrada de l’església amb la Torre dels Ocells al darrere i el campanar fent-li companyia. Feia mala cara; de pocs amics. Es va aixecar i se’m va acostar, amb les mans a les butxaques dels pantalons, simulant desinterès.

—Hola, Vicenç…

I gairebé sense saludar-me —només va fer un cop de cap— em va deixar anar una mena de sermó. Que ja ho sabia, que jo no en tenia cap culpa, que amb aquestes coses del cor ves què s’hi pot fer, que si jo no el volia què hi farem, però que la situació li feia mal, molt de mal. I que m’ho deia allà, davant de la imatge de Sant Pere del timpà de la portalada, perquè en fos testimoni, que el sant prou sabia que es volia casar amb mi, i a més davant l’església que tenia dedicada a Barcelona.

Vet aquí. Volia Sant Pere de testimoni.

«Per l’amor de Déu, Vicenç…».

—Ja està, Regina, ja t’ho he dit. I, per tot plegat, serà millor que no ens veiem més.

Què?

—Però per què? Una cosa no treu l’altra, home… Som amics de tota la vida. I ara què farem, la Rosita i jo?

—A ella sí que la continuaré veient.

Aquell paperot d’en Vicenç m’estava posant de mala lluna, però vaig pensar en l’amiga.

—I faràs bé, perquè ella…

—Ella, què?

Potser m’hauria d’haver mossegat la llengua, però ja estava fet.

—Que ella sí que n’està, de tu!

En Vicenç semblava sorprès.

—No sabem adonar-nos d’allò que no ens interessa, oi? —li vaig ventar.

—Jo mai no li he donat peu perquè pensi…

No vaig dir res. Que reflexionés.

—I tot el que hem passat junts, Vicenç? —vaig preguntar—. Els jocs, les corredisses pel passatge, l’amagatall, els nostres secrets…

—Tot això està molt bé, i m’alegro d’haver-ho viscut, però fins aquí hem arribat, deixem-ho córrer, Regina. Tu només tens ulls pel nen mimat.

Em vaig quedar de pedra. És clar, era això.

Tant se’m notava?

—Mai no he pensat que el noi Sert i jo… Ell és un senyoret. Com vols que em passi pel cap?

Tenia els ulls entelats de ressentiment.

—Així que en tens oportunitat només parles d’ell —va continuar—: en Josep Maria això, en Josep Maria allò; que si diu, que si xerra, que si parla…

Ressentit i enfadat, estava en Vicenç.

—Una de dues: o te’l treus del cap, o ell t’engegarà a dida, perquè…

No el vaig deixar continuar. Ves a saber quin disbarat m’hauria deixat anar.

—Doncs sàpigues que marxarà —vaig aclarir—. Fa temps que té pensat d’anar-se’n a París, i jo no hi aniré pas…

—Ja, però de moment és aquí…

Havia de reconèixer que sí, que m’agradaria anar a París, però no li volia fer més mal a en Vicenç; era el meu amic, al capdavall.

—També vull que sàpigues —va continuar en Vicenç— que, malgrat tot, si algun dia em necessites, ja saps on em pots trobar, perquè jo seguiré aquí, al nostre barri. No hi he d’anar a fer res, a París.

I ens vam acomiadar amb un adeu mastegat entre les dents, ferits, enfadats, cadascú amb la seva raó.

Vaig abusar de la confiança que em tenia l’Antonieta i em vaig agafar una estona per fer un volt, per estar només amb mi mateixa i reconduir sentiments. Me’n vaig anar cap al passatge d’en Cirici, el meu aixopluc. I em vaig plantar davant de l’amagatall, sense entrar-hi, només per acomiadar-me’n, com si no ens haguéssim de veure més. Aquell amagatall era nostre, i «nostre» vol dir de tots tres: de la Rosita, d’en Vicenç i meu. Tornaríem a anar-hi mai junts?

Si aquelles parets poguessin parlar, què dirien? Que feia temps una nena, la Tarongeta de Sant Pere Més Alt, s’havia escapat d’una dona malèvola i d’un fill pervertit.

No me n’havia oblidat, dels Torrent. Encara que ho hagués volgut, hauria estat difícil, perquè vivíem al mateix barri i, d’una manera o una altra, en tenia notícies. Es veu que no feia gaire havien tingut una minyoneta, gairebé una nena, com jo aleshores. La gent deia que havien fet una obra de caritat, que l’havien tret de l’hospici. La gent que ho deia era perquè la Palmira els havia dit què havien de dir. Aquella també els va durar poc, es veu. Va tenir la sort d’agafar la verola; així potser es va estalviar de passar per l’adreçador i de viure segons què.

Me’n vaig tornar cap a casa arrossegant els peus pels esglaons del passatge, com si estigués molt cansada. Em pesava l’ànima, certament. Vaig sortir al carrer de Trafalgar i, després de quatre passes, vaig enfilar el passatge d’en Sert.

Just l’endemà vam anar amb l’Antonieta a la Farmàcia Padrell —o, com en deia ella, ca l’apotecari brut—. No m’agradava que la farmàcia estigués situada al carrer de Sant Pere Més Baix, al número 52, perquè era molt a prop d’on vivia en Vicenç. Era una estratègia de l’Antonieta perquè me’l trobés? No, a aquella hora del matí era impossible, perquè ell treballava al forn.

La Farmàcia Padrell era la més antiga de Barcelona. Es va fundar l’any 1561, al barri de la Ribera, però quan es va construir la Ciutadella i part del barri es va enderrocar, es va traslladar a la Barcelona vella. L’acabaven de reformar. El propietari, en Josep Escudé, la va redecorar amb ferro forjat i vitralls acolorits amb motius florals. El modernisme ho amarava tot. A dins, un immens llum de ferro i una bonica sanefa al sostre amb noms d’herbes pintats.

Aquell dia vaig sentir que perdia en Vicenç però guanyava en Ramon. Ja el coneixia d’abans, el nebot de l’amo, que hi treballava d’aprenent, però aquelles coses que passen, que de cop i volta descobreixes una persona, se’t fa present. A en Ramon, de petit, ja li agradava tot allò que estigués relacionat amb el món de l’apotecaria. Era estudiós i sabia el nom de totes les herbes remeieres i medecines.

Quan vaig entrar a la farmàcia, el cor em va donar un tomb. Hi havia la Pilar, que comprava herbes, cosa que no era gens estrany. Ella va fer com si no hi fóssim, i nosaltres també, però jo ja tenia l’esglai al cos. Un minso «bon dia» per a les dues bandes va servir de comiat. La casualitat va voler que em fixés en el dibuix d’un vitrall, unes flors; jo era més sensible a l’art des que veia pintar en Josep Maria. I en Ramon s’hi va fixar:

—Són boniques, oi? —va preguntar-me. Aquella mena de preguntes que es fan tot i que ja en saps la resposta.

Vaig assentir amb el cap.

—Tan boniques com letals —va afirmar.

Com que l’Antonieta parlava amb una veïna, vaig aprofitar per saber-ne més, d’aquelles flors. La meva mirada intrigada va fer continuar en Ramon.

—Mooolt letals —va dir arrossegant les paraules—. Són cascalls, una mena de roselles. Les llavors es fan servir per la cuina i també per pintar. Oli de cascall, en diuen.

L’hi preguntaria a en Josep Maria, això de l’oli aquest per pintar.

—Però del seu làtex, en canvi… —va insinuar ell amb aire de misteri. I en veure la meva cara d’ignorància va afegir—: És el suc que s’extreu de l’interior… El d’algunes plantes és molt verinós, i la del cascall serveix per calmar el dolor, com l’opi.

En Ramon en sabia molt, de plantes, però jo res de res.

—Les aparences enganyen, oi? Tan inofensiva que pot semblar una flor… —va comentar de manera teatral.

No el volia posar en un compromís ni volia ser tafanera, però les preguntes se m’amuntegaven al cap. En Ramon es va avançar:

—Nosaltres no venem res que no estigui prescrit per un metge o que tingui un aval professional. La gent podria fer molts disbarats.

No ho podia assegurar, perquè la memòria és traïdora i fugissera, però jo havia vist aquella mena de flors a casa, en una jardinera que hi havia a l’eixida de la cuina. La Pilar agafava les càpsules que havien caigut dels pètals de les flors, les deixava assecar i se’n posava a sota el coixí. Deia que l’ajudaven a dormir.

I vaig recordar el que deia l’avi Andreu: «Pilar, aquestes herbes et mataran».

12

La Tarongeta es va casar amb un príncep, un príncep que ella no va escollir, i prou bé que li va anar, o això semblava. No en tenim més detalls, perquè la història no continua. Cal reconèixer a qui la va inventar que va ser un encert acabar-la aquí.

Tarongeta dolça, víctima enganyada, valenta, amb final feliç.

Quan tries et pots equivocar, i et carregues de responsabilitat. Per això acostuma a ser més còmode que els altres decideixin per tu.

El meu cor va triar en Josep Maria, però ell… no ho sé pas. De vegades, quan em mirava, als seus ulls s’hi encenia una flama de passió. O això era el que jo volia creure. Intentava barrar-li el pas al meu cor, perquè el seny em deia que era un desig abocat al fracàs. Res no el lligava; ni els teixits, ni la fàbrica ni aquells dissenys que ell s’esforçava a dibuixar no formaven part del seu món. Tenia les hores comptades a Barcelona: el seu objectiu era lluny. Abans d’arribar-hi ja havia arrelat en aquella ciutat que en deien de la Llum, i que sí, també tenia passatges.

A contracorrent, però, encara m’entossudia a temptejar-lo, i un dia hi vam caure. Vaig aprofitar un instant breu com un sospir, quan ell sortia cap a la fàbrica, per allargar-li el barret que s’oblidava. Vaig fer-li un posat suggeridor que no sé d’on devia treure, el vaig convidar a acostar-se’m, i ell no va poder resistir-s’hi. Amb un braç em va envoltar la cintura, i amb l’altre, mantenint encara el barret a la mà, em va abraçar. Ens vam fer un petó intens i llarg, de final de conte de fades.

Era un petó de final o de principi? Tenia una mica de totes dues coses.

Llavors es va apartar sobtadament. Quina llàstima!

—Perdona’m, perdona’m! —va exclamar, trasbalsat.

—De què et culpes, senyoret? Jo també ho he volgut!

—No ho hauria d’haver permès, m’he deixat portar…

—Pel desig?

Va acotar el cap, ara ja amb el barret posat.

—Hauràs de resar uns quants parenostres, senyoret —vaig dir amb ironia i una murrieria que no em coneixia—. Què és això d’aprofitar-te de la minyona?

—Si us plau, no et riguis de mi, Regina.

Em va agafar les mans i me les va besar no sé pas quantes vegades. No eren petons de desig, eren de l’amic que es vol fer perdonar, que no sap com excusar-se. Però el seu bes havia estat incontenible i apassionat, això era evident.

—És que no et puc oferir res, jo —va dir com si de veritat li sabés greu.

—Ni jo t’ho demano. Ja ho sé, que te n’has d’anar a París —vaig afirmar, resignada. No vaig perdre la dignitat.

L’espireig de la mirada dels seus ulls deia el que els llavis callaven; que se’m volia endur amb ell. Però va ser un miratge, perquè l’esguard li va canviar de sobte per esvair-me les il·lusions. El que poden dir els ulls només amb una llambregada!

Per si me’n quedava cap dubte, m’ho van aclarir les paraules:

—No vull que siguis una aventura, Regina; t’aprecio de debò. Et convé allunyar-te de mi, no soc una bona companyia.

Era la seva opinió, és clar.

Aquell esclat de desig mutu va ser fugaç, però bonic. Ho vaig agrair. I em divertia imaginant en Josep Maria confessant-ho al mossèn per quedar en pau amb Déu Nostre Senyor.

Què tenia en Josep Maria que em captivava tant? Si feia molt més de goig en Vicenç! Eren la intel·ligència, la genialitat i la facilitat de paraula que li feia aconseguir tots els seus objectius. Era generós i atent, tot un cavaller que convertia qualsevol petitesa en una experiència extraordinària. I tenia un somriure captivador, d’aquells que desfan voluntats.

Abans que partís a París, encara vam gaudir d’algunes estones de conversa. I cap dels dos no va esmentar el que havia passat aquell dia a la porta d’entrada.

Ell em seguia i m’anava parlant mentre jo treia la pols. Em vaig aturar en el preciós canterano del segle XVIII. M’encisava aquell tipus de moble, una barreja de calaixera i armari amb magnífics cristalls gravats a les portelles de la vitrina. M’entretenia especialment amb els calaixets i els petits prestatges; els obria i els tancava —sense mirar-ne l’interior, òbviament— per resseguir-ne cada bri de pols, per minúscul que fos.

Escoltar en Josep Maria sempre era un plaer.

—L’art, jo l’entenc com un tot: arquitectura, escultura, pintura… van plegades.

Jo feia que sí amb el cap, com si hi entengués i li pogués donar la conformitat. En Josep Maria estava convençut de l’estreta relació que lligava l’art i la indústria. Creia en el progrés; era molt optimista.

Quan m’explicava aquestes coses em convertia en un mirall; com el de la mare de la Tarongeta, que li deia la veritat. Jo esdevenia el reflex de la seva realitat.

Era evident que li agradava, per molt que aquell dia m’hagués deixat a mig besar. Jo l’inspirava, com qualsevol altra cosa bonica que hi pogués haver al món. Una més, vet aquí. Però no formava part dels seus somnis. O només una mica. Sigui com sigui, ell no em va enganyar mai.

En l’última conversa que vam tenir em va convidar a entrar al seu estudi. I em va donar uns rotlles.

—Són retrats que t’he anat fent. És de justícia que els tinguis tu.

Em vaig quedar molt sorpresa d’aquell regal. Era un obsequi preuat no només pel valor que poguessin tenir aquells retrats, sinó perquè realment significaven molt per a mi.

—Gràcies…

En aquell moment em va fer vergonya desenrotllar el regal. Vam parlar de coses supèrflues, fins i tot del temps; aquelles paraules que dius per amagar les que voldries dir. Finalment, de la meva boca van sorgir uns mots amb una mica més de sentit:

—Encara que et quedi petita, enyoraràs Barcelona…

Em va mirar encuriosit, com si no s’hagués plantejat aquella situació.

—No sé si trobaré a faltar Barcelona, però sí que et trobaré a faltar a tu.

La seva resposta em va sobtar. Per un moment, em va esperançar. M’hauria afegit al seu equipatge sense dubtar-ho. Però no, no em podia permetre fantasies de ric; havia de tocar de peus a terra.

Els seus amics, en Ramon Casas, en Santiago Rusiñol i l’Antoni Utrillo, l’empenyien a marxar cap a aquell París que ell encara no coneixia, però que pressentia centre de l’art, indispensable per poder aprendre i prosperar. En Josep Maria ho tenia tot a l’abast. Els pares ja havien mort. Tenia tants diners com volia. I marxaria amb la benedicció del seu germà més gran, el Francesc, el seu tutor. Només li faltava el vistiplau de l’altre germà, amb qui des de petits que no s’entenien.

Se’n va anar farcit d’il·lusió, vint-i-cinc anys plens de projectes. Era un matí gris i rúfol d’un any acabat d’estrenar, l’últim que quedava per acabar la centúria. Espanya havia perdut Cuba i les Filipines, així que era un bon moment per ampliar horitzons.

—T’escriuré.

Va ser l’últim que va dir-me.

I em vaig prometre a mi mateixa que jo també ho faria. No el volia perdre del tot. Les cartes eren un ancoratge i, qui ho sap, tal vegada podien canviar la situació.

Tot té un principi i un final, i m’havia arribat l’hora d’anar-me’n de la casa dels Sert. Les senyoretes, la Carme i la Dolors, volien que m’hi quedés, però a mi també em tocava canviar d’aires; només havia d’esperar el moment oportú per fer-ho. No ho podia dir en veu alta, però… Què hi faria, en aquella casa, sense en Josep Maria?

Temps a venir, la gent va dir que la Laura, la filla de l’Isaac Albéniz, el gran compositor i pianista, havia estat el seu primer amor. La Laura, una noieta de només setze anys, era molt bella. I si la relació no va prosperar va ser per culpa del mateix Josep Maria, que anava de flor en flor. En aquell moment, perdia el cap per la Colette, l’escriptora que després va ser llegenda. Aleshores encara estava casada amb aquell aprofitat d’en Willy, però ja col·leccionava amants més o menys il·lustres. Té el seu què, haver estat enamorada d’un amant de la Colette, però en vindrien d’altres, com la Misia, la Roussy i l’Úrsula, que van marcar bastant més la vida del meu amic.

De mi no en parlarà mai ningú, ja ho sé; no té cap interès, una minyona. Però si en aquell moment hagués estat més agosarada i m’hagués deixat endut pel que sentia per en Josep Maria, tal vegada hauria fet niu a París, primer amb ell i després ves a saber amb qui. No me’n lamento, però, de tant en tant, qui se’n pot estar, d’aixecar un castell a l’aire?

13

En Ramon ens va presentar. O potser hauria de dir que ho va fer l’Àngel Guimerà, gràcies a una de les seves obres de teatre.

Només de veure’l, no vaig tenir cap dubte que en Tomeu, en Tomeu Clar, era l’home de la meva vida; me’n vaig enamorar de seguida. Que potser era una papallona enamoradissa com en Josep Maria? No, no hi tenia res a veure. I en Tomeu em va ajudar a treure’m del cap el senyoret. Ho necessitava.

El temps és sempre relatiu, però era evident que havia passat un any llarg, prou per consolidar un trencament interior —si més no, per pair-lo—. Era lliure i, de cop, em va empresonar un sentiment tan fort, tan imprevist, que em va treure de l’ensopiment en què m’havia sumit després que el noi Sert se n’hagués anat.

M’havia escrit, sí, una carta breu però entusiasmada dient-me que li anava bé.

Ho hauries de veure, Regina.

Prou, Regina. Com deien a les pubilles quan tenien un germanet: ja has caigut de l’escambell. Jo era capaç de caure-hi sense haver-m’hi enfilat mai.

Amb en Tomeu ens vam conèixer a la sortida del Teatre Romea. S’havia estrenat La filla del mar, de l’Àngel Guimerà. Era el 6 d’abril del 1900, ho recordo perfectament.

—Que voldries venir al teatre? —m’havia preguntat en Ramon uns dies abans.

Em va fer il·lusió. No hi havia anat mai, al teatre; només havia vist aquelles obres que feien al centre de Sant Pere Apòstol, que ja s’havien traslladat a un edifici més gran del carrer de Trafalgar, perquè els socis no paraven de créixer.

—La Rosita també vindrà… amb en Vicenç.

D’acord amb el que m’havia explicat en Ramon, anaven plegats. Ho sabia més per ell que no pas per la Rosita, a qui li sabia greu de dir-m’ho.

—Jo mai no te l’hauria pres, Regina.

—Ho sé, amiga. No cal que pateixis gens.

—Ens casarem aviat —va dir amb un filet de veu, com si fos un secret.

No sabia si alegrar-me’n del tot, d’allò. Perquè la Rosita el volia, sí, però, com hauria dit l’avi Andreu, era un plat de segona taula, una mena de consolació. I en Vicenç… S’hi casava per comoditat? Perquè tocava formar una família? Per ressentiment? No m’hi volia capficar, és clar, era cosa seva. I els continuava considerant els meus amics, encara que en Vicenç no em dirigís la paraula.

Tenia vint-i-dos anys i estrenava el segle XX amb il·lusió; volia ser feliç. D’un canvi sempre se n’esperen coses bones, i la nova centúria em va regalar en Tomeu.

Acabada l’obra de teatre, de camí cap a casa, em va agradar saber que aquell noi també vivia al barri de Sant Pere. Vaig somriure interiorment.

En Tomeu era molt bon amic d’en Ramon.

De seguida es va posar al meu costat, en aquella passejada. Després vaig saber que tot havia estat conxorxat per en Ramon, que semblava haver descobert la vocació de matrimonier.

D’en Tomeu em va agradar tot: la planta, els ulls riallers, el somrís, la veu… La veu hi fa molt, en una persona, i em va encantar el deix de la parla mallorquina que conservava, encara que havia arribat a Barcelona de petit.

Als seus llavis, el meu nom sonava molt més dolç.

Era dibuixant, com en Josep Maria, però el seu art l’aplicava als teixits, ja que es dedicava a l’estampació. Resulta que jo tenia tirada pels artistes; ves quines coses, Tarongeta. Però en Tomeu tocava de peus a terra, era una altra cosa.

—Vaig estudiar a l’Escola Provincial d’Arts i Oficis —m’explicava—. I ara treballo amb els Vilumara… Ja els deus conèixer, l’amo és en Francesc Vilumara i Bayona.

Els Vilumara. Els coneixia, sí.

Feia tres-cents anys que treballaven la seda. Eren uns pioners, encara que va ser en Joan Escuder qui va crear la primera empresa sedera catalana. A la fàbrica dels Escuder, La Morera, a la plaça de Sant Pere, hi havia treballat la meva mare en l’època d’en Josep Escuder, que, a més de seder, també era velluter.

En Tomeu em va explicar molt orgullós la visita a cals Vilumara. Els havia ofert les seves idees creatives, i l’havien acceptat.

—És un bon moment per als dibuixants, perquè podem experimentar amb noves tècniques, i els industrials ens escolten i ens fan cas. Uns fem els dibuixos per estampar, d’altres elaboren els motlles, i després hi ha els que combinen els colors o fan textures noves.

M’estava dient que tenia futur.

El trajecte era curt, però va tenir temps d’explicar-me mitja vida. Semblava que ell ho sabia tot de mi: que treballava a casa dels Sert, que el meu pare havia estat serraller, que la mare havia treballat a La Morera… Pel mig no hi va sortir en Josep Maria per enlloc, però, tot i que en devia saber alguna cosa.

Era evident que tota la informació li havia arribat per en Ramon, a qui hauria de fer una bona estirada d’orelles. Però aquella situació em va divertir. En Ramon es va ocupar de continuar deixant-nos sols; ell anava al davant amb en Vicenç i la Rosita, i en Tomeu i jo, darrere seu.

Havíem creuat ja la Riera de Sant Joan.

—Jo vaig estudiar en aquesta escola…

—A La Salle Condal? Com en Vicenç…

—Sí, als hermanos de les escoles cristianes, els de Sant Joan Baptista de La Salle.

—El meu avi Andreu, el pare del meu pare —li vaig dir—, sempre em deia que s’havia fundat poc abans que jo naixés.

Era un edifici modernista molt sobri, davant mateix d’on al cap d’uns anys s’aixecaria el Palau de la Música, on havia estat el pati i el claustre del convent de Sant Francesc de Paula, una comunitat de frares mínims. De petita em feia gràcia, això dels «mínims».

—Per què es deien mínims, avi? —li vaig preguntar un dia.

—Perquè el seu precepte més important era la humilitat. Es consideren molt petits.

Abans de saber la de l’avi, jo ja m’havia fet la meva història: així com les monges casadores havien de ser belles, jo m’havia imaginat que els mínims havien de ser homes ben baixets.

Des del 1835 que ja no hi eren, però. La comunitat dels mínims, com tantes altres, havia estat suprimida arran de la desamortització, i l’edifici s’havia convertit en església parroquial.

Amb en Tomeu vam congeniar de seguida. De tant en tant en Vicenç es girava i ens mirava d’esquitllada.

«Ho veus, amic, que no tot és en Sert?».

Els primers a acomiadar-se del grup van ser ell i la Rosita.

En Tomeu, que vivia al carrer del Pou de la Figuereta, em va acompanyar fins a casa amb en Ramon, que feia el despistat per no ficar-se en la nostra conversa. En Tomeu no trobava el moment d’acomiadar-se, anava allargant la trobada i jo frisava, perquè no volia que l’Antonieta patís per mi. De cop, em va fer una pregunta sorprenent:

—T’agraden els coloms?

—Bé, sí… —vaig quequejar.

N’he dit ben poques, a la vida, però potser va ser la meva primera mentida per amor, aquella, perquè els coloms més aviat em feien angúnia.

—És que a casa meva, a dalt del terrat, hi tinc un colomar —va dir com aquell que confessa que té un tresor amagat. No era un gran tresor, és clar, molta gent en tenia—. Vine un dia i te l’ensenyo —va dir decidit.

Jo no sabia què dir, em vaig limitar a somriure.

—Ramon, tu ja el coneixes, el meu colomar —va continuar en Tomeu—, però… vindràs també amb nosaltres, oi?

En Ramon, diligent, sensible i fràgil. El bon amic.

En Tomeu, que no callava, xerrava pels descosits, estava fet un flam. No es devia adonar que a mi em tenia al sac. Va ser aquí que va voler aclarir que vivia amb la seva tieta, que era una bellíssima persona.

Això també ho deien de la Palmira, però no volia malfiar-me’n abans d’hora. Vaig fer bé, perquè la tieta Teresina va resultar encantadora. Una persona amable, menuda, rodoneta i molt eixerida.

Els dies que van seguir em va mostrar el seu colomar encimbellat al terrat, acolorit per una gran diversitat de coloms i musicat per un parrupeig continu. I, d’acord amb els bons costums, la tieta Teresina sempre ens acompanyava.

De la meva banda, aquells dies feliços, allunyats de fel i rancúnies, li vaig fer un resum de la meva vida incidint en els bons records i només passant de puntetes per les circumstàncies negatives. I no van passar ni tres setmanes que ja em va demanar per casar-nos. Se’m va declarar al passatge i vaig voler pensar que allò era un bon auguri.

Asseguts als primers esglaons tot entrant pel carrer de Trafalgar, sota el celobert, al capvespre. A l’horabaixa, que deia en Tomeu.

14

La tieta Teresina em va acollir com una filla. Sempre repetia que el seu Tomeu no havia pogut fer més sort.

Era vídua, la tieta, i carregava una bona colla de morts. El seu marit era germà de la mare d’en Tomeu, que va morir al part. El pare d’en Tomeu, que havia emmalaltit greument quan el nen només tenia quatre anys, va tenir prou feina a dur-lo a Barcelona perquè se’n cuidessin els oncles. Semblava que hagués aguantat les forces per poder fer el viatge i morir en pau. Érem orfes tots dos, doncs, i ell encara més jo, perquè jo vaig tenir la sort de gaudir dels pares durant uns anys més.

—Els meus oncles han estat uns pares per a mi —va afirmar amb solemnitat.

Un cop casada m’hauria agradat anar-me’n a viure a una altra banda de Barcelona, per perdre de vista la Pilar, però ni tan sols l’hi vaig proposar a en Tomeu. Ens lligaven massa coses al barri de Sant Pere: la feina, el colomar, la tieta Teresina… Sí, perquè sempre m’hauria quedat amb la recança d’haver-li pres aquell nebot que tant estimava. D’altra banda, tampoc no teníem possibilitats d’espavilar-nos tots sols… No m’havia arribat a plantejar si la casa de l’avi Andreu em pertanyia; la Pilar, amb qui no tenia cap ganes d’encarar-me, se l’havia fet seva, i a més a més, hi havia en Miquelet, de qui em sentia una mica responsable. Per algú com jo, la paraula «herència» no era al diccionari.

Ens vam casar abans que la Rosita i en Vicenç. A l’església de Sant Pere, és clar.

Duia un vestit blanc de domàs de seda, que feia l’efecte de ser una peça sencera, però tenia cos i faldilla, perquè així es podia cenyir més la cintura. No era habitual que una núvia de classe menestral anés amb un vestit que després no podria aprofitar, però va ser un regal de la mare de la Rosita, que no era modista però en sabia molt, de cosir.

—Regina —em va dir—, em fa il·lusió que vagis vestida com una núvia de veritat.

La Rosita em va fer un pentinat amb petites rosetes que m’aguantaven el vel. Un vel que em va regalar la Pilar, encara que sembli mentida.

—Perquè tinguis un record meu —em va dir serena, però amb un punt d’emoció—. Oblidem el passat. Queda’t amb el record que vaig estimar el teu pare.

M’ho podia creure?

Fos com fos, vaig donar-li les gràcies educadament, és clar.

El vel era una meravella, de cotó fi, brodat amb flors, però jo no me’l volia posar.

—Per què no? —em va preguntar la tieta Teresina amb innocència.

Era lògica, la seva pregunta, però no m’atrevia a deixar-li anar pel broc gros que la Pilar era dolenta. La tieta Teresina i en Tomeu en sabien ben poc, de qui era la brodadora del quarter de Sant Pere: que era la meva madrastra i que no hi havia hagut una bona convivència, però poca cosa més. Potser els ho hauria d’haver dit des del començament, però va durar tan poc, el nostre prometatge, que no hi va haver temps per explicar-nos misèries passades, i no volia trencar la bona harmonia que respiràvem; volia que tinguéssim la festa en palau.

—Gira full, Regina —em va aconsellar la tieta, que devia intuir alguna pena profunda que no em deixava avançar.

Teresina, paraula amable, companyia grata. Seny.

Amb els anys havia aconseguit no sulfurar-me quan veia la Pilar. Fèiem una mica el paperot, vaja. Però les persones, en essència, no canvien, i aquell vel era un ocell de mal averany.

Quin vestit devia dur la Tarongeta quan es va casar? Els contes sovint s’obliden del més important.

Tothom em deia que estava preciosa, i m’ho vaig ben creure. La imatge del mirall m’ho va constatar. Al contrari que a la mare de la Tarongeta, el mirall m’afalagava. Les germanes Sert em van regalar un aixovar que no feia per a mi, però quina il·lusió que em va fer, aquella caixa de núvia que havia estat d’una avantpassada seva. Era de noguera amb un magnífic treball de talla amb bells daurats i policromats. I dins, quin bé de Déu de roba de casa: llençols de fil i de seda, tovalloles amb els noms brodats, tovalles i tovallons… I tot de la millor qualitat.

—Que siguis molt feliç, Regina.

«Gràcies, moltes gràcies».

No sabia si posar-me el fermall de la monja Genoveva. La Carme i la Dolors em van convèncer que sí: que era una joia molt maca i ben meva, que la lluís. Havia entrat a la casa dels Sert amb por, empetitida, i aquell dia, en certa manera, en sortia per la porta gran, com si fos de la família.

Vaig anar cap a l’església del braç d’en Josep Maria, que em va acompanyar a l’altar. Qui m’ho havia de dir! No parava quiet: havia estat voltant per tot Itàlia per conèixer les grans obres de la decoració mural i es preparava per executar la seva obra magna, la catedral de Vic, que li havien encarregat que pintés. Però va fer una breu escapada per assistir al nostre casament.

Aquell dia, la festivitat de Sant Jaume, vaig trobar molt a faltar el pare, l’avi Andreu i, per descomptat, la meva mare. Em vaig afigurar la Genoveva i les seves germanes comanadores rebent la felicitació, campanes al vent, de part de les monges de Sant Pere de les Puel·les.

L’església era plena de flors. En Josep Maria no n’havia tingut prou regalant-nos la vaixella, la cristalleria i la coberteria, tot de disseny italià: ens va obsequiar amb una composició floral digna de les noces d’una reina. Em vaig queixar de tanta generositat, i el que em va dir a continuació em va trasbalsar. Sobretot pel to amb què m’ho va dir.

—Saps que ho faria tot per tu.

Que ho faria tot per mi…

Una altra mena de trasbals, però, em va estalviar somiejos. De sobte em va venir por de trobar-me la Palmira i en Felip a l’església, i vaig sotjar-ho tot atabalada. No, no hi eren. Si havien fet acte de presència, ho van saber dissimular.

La Pilar sí que hi devia assistir: de segur que volia veure si m’havia posat el vel. Encara sort que no va venir al convit; el vam fer a casa de la tieta, que la va invitar per deferència. En Miquelet va venir, però ella no.

Érem pocs; tampoc no volíem fer gaire soroll, i encara menys ostentació —en Josep Maria hauria volgut celebrar el casament en un lloc ben vistós, i pagant-ho ell de la seva butxaca—. En Miquelet no es movia del meu costat, i em contemplava admirat. Semblava feliç. Vaig agrair a en Tomeu que s’ho prengués bé, que no el considerés una nosa.

Després, cap al tard, vaig portar el ram a la tomba dels pares i de l’avi. M’hauria agradat donar-lo a la Rosita, però dur-los les flors a ells era una manera de fer-los-en partícips. Hi vam anar amb un cotxe de cavalls que havia llogat en Tomeu.

«Pare nostre, que esteu en el cel…».

Quatre oracions sentides, els ulls negats de llàgrimes i el prec a les seves bones ànimes perquè la meva vida amb en Tomeu fos venturosa i ben llarga.

La bona ventura que vaig demanar als meus va ser escoltada: conviure amb en Tomeu era un regal. De tant que l’estimava, fins i tot em vaig acostumar als coloms.

El colomar ja l’havia instal·lat l’Antoni, el marit de la tieta Teresina, i en Tomeu de seguida s’hi va afeccionar. Em va cridar l’atenció el vol dels coloms ensinistrats, les evolucions que feien pels aires al toc de xiulet i als moviments d’una canya amb una banderola lligada a l’extrem.

—És la manera de tocar una mica el cel —em deia en Tomeu.

Era tot un art, educar els coloms i fer-los prendre el vol; ara junts, en bandades de vol compacte, i ara dispersos en forma de creu o d’altres figures, per retornar plegats al gest de la canya i del so del xiulet. No m’hauria imaginat mai la gran varietat que n’hi ha: refiladors, bordencs, ala-i-cua, mongins, ratetes, revollats, xarel·les, perletes, filicotó, alablanca cuaforcats, oques… Aquests eren tan corpulents que gairebé no podien volar. Si en Tomeu es ficava en una trifulga, era discutint amb un altre colomista.

I treballàvem, és clar, treballàvem molt, que no tot era fer volar coloms. Vaig entrar a Can Vilumara. No els feia peça, això d’agafar una dona jove amb tants números d’infantar aviat, però com que tenien en molt bona consideració en Tomeu —i la meva mare havia treballat amb els Escuder—, van acceptar-me.

M’agradava aquella feina, treballar amb la seda. I en vaig aprendre aviat. A sobre d’uns grans taulells, les operàries tallàvem la roba seguint les línies dels patrons de cartró dels quals sortirien mocadors, llacets i corbates. Jo tenia just el que es demanava: sobretot delicadesa —a totes les operàries ens calia—, i també precisió en el tall, perquè el meu traç era ferm, com el d’en Josep Maria quan pintava.

En Tomeu va voler que pengéssim algun dels retrats que m’havia fet en Josep Maria.

—Tria tu el que t’agradi més —li vaig suggerir.

I ell va optar pel que va fer aquella vegada que jo netejava la plata i em va convertir en una mare de Déu.

—Idò, no hi pot haver res més bonic! —va exclamar en contemplar com quedava damunt del capçal, després d’haver-lo fet emmarcar.

I sota l’esguard d’aquella imatge —que em feia una mica de recança, perquè era com tenir-hi penjat l’antic amant—, fèiem l’amor com si s’hagués d’acabar el món. Encara sort que la tieta Teresina era una mica sorda, perquè en devia acabar tipa de rialles, bleixos de plaer i xiuxiuejos a cau d’orella.

—Digue-m’ho una altra vegada —li demanava, perquè entre els seus llavis sonava millor que quan ho deia jo.

—T’estim.

Que bonic que sonava als seus llavis! La seva veu m’agombolava l’orella i m’amorosia l’esperit.

Cada dia era una descoberta, aquest era l’avantatge que ens haguéssim casat amb tanta impaciència. Sempre hi havia alguna cosa per explicar-nos. I rèiem com criatures enjogassades quan recordàvem —a en Tomeu també li passava— que confoníem el significat d’una paraula per una altra quan érem petits. Que si ell creia que les indianes eren les senyores que vivien a Amèrica i jo que em pensava que la Pilar fumava api en lloc d’opi.

A en Tomeu, allò de l’opi el va encuriosir.

—Fuma opi, la teva madrastra?

—De tant en tant, una mica. —Vaig voler treure ferro a la qüestió, però en el decurs dels dies en Tomeu, que em va anar coneixent, va voler saber què era aquella boira que sovint m’entelava els ulls.

No volia tenir cap secret per a en Tomeu, simplement no el volia preocupar ni encomanar-li una tristor que només era meva. Però un dia l’hi vaig contar. L’hi vaig contar tot. Els maltractaments de la Pilar, el pansiment del pare, la sobtada mort de l’avi Andreu, la Palmira, en Felip, l’amagatall del passatge, la bona acollida de la família Sert… Bé, tot no: el que havia sentit per en Josep Maria ho vaig passar de puntetes.

En Tomeu em va dir que li sabia greu que amb la tieta haguessin insistit perquè la Pilar vingués a les nostres noces.

—No pateixis, vosaltres no en sabíeu res. Culpa meva, si no us en vaig parlar.

Qui ho sap, si el fet d’haver esmentat la Palmira i en Felip va cridar el mal temps, però una tarda, després d’haver sortit de can Vilumara, en passar per davant de la que havia estat casa meva, vaig veure com en Felip Torrent hi entrava. I no, no em va fer cap gràcia.

15

En Miquelet havia estat molt malalt i la Pilar no me n’havia dit res.

Aquell darrer hivern estava sent molt cru. Era cert que el fred glaçava algunes malures, però també ho era que en provocava d’altres. I es veu que encara sort d’en Felip Torrent, que va aconseguir un entreví de moltó per remeiar-ho. Per molt que alguns metges en receptessin, em feia esgarrifar pensar que calia escorxar un anyell viu i col·locar-ne de seguida la pell ben calenta sobre el pit del malalt. Hi havia qui anava a buscar els entrevins al mateix escorxador, però també existia un servei a domicili, que era més car. Aquest és el que va aconseguir en Felip, que es va ocupar d’anar al carrer de la Volta de Sant Cristòfol, on en venien i s’encarregaven, també, de dur-los a casa del malalt.

Dono gràcies a l’anyell que amb el seu entreví va salvar en Miquelet, però no acabava d’entendre què hi pintava, aquí, en Felip. Quina relació tenia aquell home de mans llardoses amb la meva madrastra?

Amb en Tomeu el vam anar a veure de seguida que ens en vam assabentar. Va ser una tarda sortint de Can Vilumara. La Pilar no es va atrevir a barrar-nos el pas, encara que semblava que en tenia ganes. Les paus les havíem fet a mitges, arran del casament, i totes dues ho sabíem.

En Miquelet seia en una cadira de boga, d’aquelles petites que fan servir les cosidores. Li anava a mida, perquè així les seves cames, curtes, podien arribar a terra.

Vam estar estona abraçats, sanglotant, gairebé intercanviant-nos les llàgrimes, acaronant-li jo la closca clapejada i ell a mi els cabells rinxolats. La Pilar em quedava al darrere, però era com si la veiés. Me l’imaginava amb el posat sorrut, empipada. L’escena que protagonitzàvem en Miquelet i jo li devia semblar un espectacle inútil. I si no va dir res era per la presència d’en Tomeu.

Que era un infeliç, en Miquelet, prou que ho sabíem tots plegats, però aquell dia vaig veure que ho era més del que ens podíem imaginar; que aquella pulmonia, d’una manera que no acabava d’entendre, havia estat voluntària. Una manera d’escapar, de deixar de patir. Però no se n’havia sortit.

Un neguit punyent em va estrènyer el cor.

Quan vam ser fora, en Tomeu, amb l’ànim trasbalsat, em va dir de fer un tomb, que necessitava que li toqués l’aire. Com teníem costum, vam caminar pels nostres passatges, saludant els veïns i els botiguers dels quioscs de tota la vida. Creia que em volia parlar d’en Miquelet, i jo també en tenia ganes, però em va sortir amb una altra història que no m’esperava.

—Regina… aquesta casa, no era del teu padrí?

Vet-ho aquí. Allò que havia deixat en letargia tant de temps, els meus drets sobre la casa on vaig néixer, despertava en el moment menys esperat.

—Sí, i tant, era de l’avi Andreu.

—I si el teu pare va morir, no hauria de ser teva? A veure, no m’interpretis malament, que no soc un interessat, però n’has vist cap testament?

Una suor freda em va amarar des de l’arrel dels cabells fins a la punta dels dits dels peus. Em vaig marejar. En Tomeu ho va veure a l’instant i em va agafar per l’espatlla; segur que m’hauria abraçat fort i cobert de petons, però érem al passatge, just davant de l’Àngel, l’ataconador que intentava arreglar unes sabates que no tenien remei.

—No passis pena, Regina, que m’encarregaré d’esbrinar-ho.

Sovint, sobretot pel que feia a qüestions de números, en Tomeu vetllava per mi. Jo m’hi atabalava. Li havia passat com a en Vicenç, que no podia anar cada dia a escola perquè havia d’ajudar a casa, però va saber aprofitar el que li van ensenyar els hermanos de la Salle. Era llest i no li costava gaire recuperar el temps perdut.

No em venia gens de gust de veure la Pilar, però en Tomeu tenia empenta i em va animar a defensar el que era meu. Si més no, a intentar-ho. «Així veuràs en Miquelet, de passada».

Això em va decidir, i ben aviat vam tornar a casa de la Pilar —o més ben dit, a casa del meu avi—. I, sense més embuts ni preàmbuls, en Tomeu li va preguntar pel testament. Jo m’asseia al costat d’en Miquelet, que va estar molt content de veure’m. Desagradosa, però sense immutar-se, la meva madrastra se’n va anar cap a la vitrina cantonera que hi havia al menjador. A la part de sota hi havia tres calaixos, i va obrir el del mig. No va haver de remenar gaire per treure un paper, embolicat amb un altre de seda, que va donar de mala gana a en Tomeu.

El meu home el va llegir amb atenció. L’escrit era curt i va enllestir aviat.

—Però això no és cap testament, senyora —va dir en Tomeu.

—Ja ho sé —va respondre la Pilar—, però bé que hi diu a qui deixa la propietat de la casa l’avi Andreu, oi? I ben clara que és la seva firma.

Es va fer un silenci feixuc, que s’hauria pogut tallar amb un ganivet, mentre jo comprovava que sí, era la signatura de l’avi. En Tomeu anava decantant el cap mostrant disconformitat.

—No sé pas quina validesa pot tenir aquest paper, però ens n’assabentarem —va reblar en Tomeu tornant-l’hi amb fermesa.

La Pilar ens observava altiva, displicent. Li hauria dit moltes coses, però vaig optar per empassar-me les paraules fins que no esbrinés què havia passat. Perquè allò, a banda de ser un robatori, no era gens seriós. Quan vam ser a fora, de camí cap a casa, ho vam anar comentant.

—L’avi no hauria deixat mai casa seva a la meva madrastra, mai. D’això, n’estic completament segura.

—Però aquell paper ho diu ben clar, Regina, no hi ha cap dubte: està signat per l’Andreu Soldevila i Casals, el teu padrí.

Això no era el pitjor, no. El pitjor era pensar com s’ho havia fet, la Pilar, per obligar-lo a fer allò. Amb herbes que li enterbolissin l’enteniment? Amb amenaces? A quina mena d’extorsió el devia sotmetre? I la data era clau. Només una setmana després de signar aquell «paper», l’avi va morir.

—Què puc fer, Tomeu? Què puc fer?

En Tomeu anava fent que no amb el cap.

—Me n’informaré, Regina, me n’informaré. El senyor Vilumara ens pot aconsellar… Se’m fa estrany que el teu padrí no anés a cap notari, que no tingués un document com Déu mana.

Tenia raó, però de moment no podíem fer res, i l’espera, davant de tanta injustícia, em corsecava.

Esperar…

Hi havia una altra espera que encara era més feixuga, llavors: encara no m’havia quedat embarassada.

La Rosita i en Vicenç havien tingut una nena. Ells s’havien casat després que nosaltres i la Rosita ja havia infantat una criatura i n’esperava una altra. Feia tres anys que ens havíem casat i res. Érem joves, jo tenia vint-i-cinc anys i en Tomeu vint-i-set, però començava a inquietar-me.

—Ja t’hi quedaràs, dona, i quan menys t’ho pensis —em consolava la Rosita una tarda de diumenge que va venir a casa amb la nena i amb la panxa plena.

A la Rositeta li feia gràcia veure els coloms, i vam pujar al colomar. Mentre en Tomeu distreia la Rositeta, la Rosita i jo parlàvem del que em preocupava.

Em va recordar tots els consells que donaven les comares; jo no havia fet cas, perquè en tenia prou amb el que ens havia dit el metge: que estàvem sans tots dos. En Tomeu no hi hauria anat, al metge, però ho va fer per mi, perquè cada dia que passava em veia més angoixada. I tot era veure dones prenyades i nadons.

En Tomeu feia tots els possibles perquè no em preocupés; que no passés pena, que deia ell. Sí que en passava, de pena, i molta, però ell trobava sempre la manera d’espolsar-me les cabòries. Els petons i les moixaines que em feia eren un bàlsam guaridor. D’altra banda, no tenir mainada em permetia treballar, i amb en Tomeu podíem anar estalviant per fer un racó.

Em vaig obsessionar, sí. La dèria va arribar a un punt que, encara que sempre havia tocat de peus a terra, i que, com li havia dit a la Rosita aquella tarda al colomar, no donava crèdit a segons quines històries, vaig començar a aferrar-me a llegendes i supersticions. Vaig anar al carrer de Jonqueres, el carrer més ventilat de tot Barcelona, on la tradició deia que les dones es quedaven prenyades; que el corrent que venia del forat del vent, damunt d’Horta, era una tramuntana fecundadora. Les casades hi anaven deleroses d’infantar i les solteres en fugien, no fos cas.

Quines bestieses, mare meva! Hi vaig anar carregada de fe i esperança, però el vent fecundador passava de mi.

Vaig pensar molt en la monja Genoveva: si ella havia tingut descendència, per què no en podia tenir jo? Em consumia. No sé pas a quants sants vaig resar, i vaig perdre el compte de les ofrenes i les prometences fetes.

Una tarda, quan sortia de Can Vilumara —en Tomeu aquell dia anava més tard perquè en acabar la feina volia ensenyar uns nous dissenys a l’amo—, vaig passar pel carrer d’en Cuc, una de les quatre vies que uneixen els tres carrers de Sant Pere, el Més Alt, el Mitjà i el Més Baix. Em vaig aturar davant de la casa on havia nascut sant Josep Oriol en plena guerra dels Segadors. Havia estat canonitzat a Sant Pere de les Puel·les, i no era la primera vegada que li resava.

Em va sobtar que la Pilar passés en aquell moment.

—Són molt bonics els esgrafiats, oi? —em va comentar.

Sí que ho eren. Els havia fet en Josep Maria Jujol —m’ho havia explicat l’altre Josep Maria, el meu—. Però no em va agradar com em mirava. Els ulls li van anar directes sobre el meu ventre eixorc, i després em va fitar sense fer cap comentari més.

Em vaig trasbalsar molt, perquè aquella ganyota implicava sempre despropòsits i malvolences. A la nit, a casa, quan va venir en Tomeu, no vaig poder dissimular l’angoixa.

—Què tens, amor? Què te passa?

—No res, Tomeu, no res.

No li’n vaig dir res, de la trobada amb la Pilar, però va créixer en mi la idea que la meva madrastra, com la mare de la Tarongeta, m’havia fet un encanteri.

16

Vaig decidir que aniria a veure la Llúcia, l’endevinaire del barri. Com deia l’avi Andreu, al quarter teníem de tot. L’obsessió perquè no em quedava embarassada havia arribat a un punt que fins i tot hauria consultat el diable.

Sortíem de l’església de la missa del diumenge que ho comentàvem amb la Rosita. En Tomeu i en Vicenç se’n van anar cap a la taverna d’en Pere Brut, a prop de la capelleta d’en Marcús, a fer una barreja. En Tomeu volia que anéssim amb ells, però la Rosita no en tenia ganes, perquè s’havia enfadat amb el seu home, i jo el que volia era parlar amb ella. A cap de les dues no ens agradava aquella mescla de vi ranci amb aiguardent que hi servien.

Caminàvem a pas de passeig, de bracet, gaudint de la mútua companyia. Va ser la Rosita, qui em va animar a anar a ca la Llúcia. La meva amiga no sabia què fer per ajudar-me. Ella ja tenia dues criatures, i semblava com si li sabés greu tenir-les sense que jo en tingués cap encara. Aquell diumenge, la Rositeta i en Vicentet s’havien quedat a casa amb la iaia.

—Et farà bé, parlar amb la Llúcia —em recomanava la Rosita—. No hi perds res. I és molt bona noia —va afegir amb la intenció de convèncer-me; en realitat no feia falta, perquè ja m’havia decidit.

La Llúcia era la filla de la Rita, que havia intentat curar la meva mare. També era remeiera, però a més, i pel que deia la Rosita, hi veia més enllà.

—I tu com ho saps, Rosita?

—Pel que he sentit explicar…

Va fer una pausa i, com si li fes vergonya, va confessar:

—Ho sé també perquè jo mateixa vaig anar a ferli una consulta. Necessitava preguntar-li pel futur del meu matrimoni. —Allò em va agafar per sorpresa, tot i que els problemes de la parella no em venien pas de nou—. Tu ja saps, Regina —va continuar—, que ens barallem cada dos per tres i que això em costa molt de suportar; mira que jo pels nens ho faig tot, però hi ha moments que no puc més.

«Pobra Rosita, quina paciència que tens».

—I què et va dir, la Llúcia?

—Que no l’havíem encertat, vet aquí. M’ho va deixar anar sense gaires embuts, em va dir que com a parella no teníem remei.

Li vaig prémer el braç amb afecte.

—La Llúcia em va renyar i tot —va seguir la Rosita.

—Apa! Per què?

—Perquè li vaig demanar que què en pensava, ella, de la «píndola».

A la cara que vaig fer no li calien paraules.

—No saps què és? De debò que no?

—Ai noia, quins misteris —vaig rondinar—. No en tinc ni idea, això ho deu saber en Ramon.

—No, dubto molt que en Ramon sàpiga de què parlem…

Es va aturar al mig del carrer, gairebé davant del passatge dels Sert, em va mirar als ulls i em va dir en veu baixa, tement que la pogués sentir algú:

—Es veu que si barreges una mica de sang de la teva regla en beguda i la hi dones a l’home que vols per a tu, aquest no deixarà mai de fer-te cas.

—Però què dius, Rosita, quina bestiesa!

—El cafè és una bona opció…, pel que diuen. Perquè no s’hi nota ni s’hi veu la barreja.

Les ganyotes de fàstic devien deixar clar el que en pensava, de la «píndola».

—La Llúcia em va dir que, a banda de ser una porqueria, allò eren històries de fetilleres antigues i mal informades, i que no servia per a res. Que la meva història amb en Vicenç només tenia dues opcions: prendre molta paciència o partir peres.

Un dubte em va venir al pensament.

—Ho has provat amb en Vicenç, això de la «píndola»?

Es va posar vermella com un perdigot, però va confessar acotant el cap:

—Sí… I la Llúcia tenia raó: no ha servit per a res.

Mare meva, quin parell ens havíem aplegat! Jo encaparrada amb l’embaràs que no arribava, i la Rosita amb retenir un home que no li feia cas. Desvalguda i impotent, la meva amiga es va posar a plorar.

—És que jo me l’estimo, a en Vicenç.

La vaig abraçar. Alguns passavolants i veïns ens miraven; que miressin, doncs, si no tenien res millor a fer. La Rosita m’havia volgut animar i, ves per on, vaig ser jo qui va acabar consolant-la a ella.

—Farem una cosa —li vaig proposar—: li demanaré a en Tomeu que parli amb en Vicenç a favor teu i per bé dels nens.

—Ai, Regina, tu creus que hi voldrà parlar?

—És clar que sí, dona, segur que sí. Ja veuràs com de mica en mica tot se solucionarà.

La mena de frases que dius sense creure-hi gaire.

Aquella nit, en Tomeu em va dur notícies. Havia fet gestions sobre la casa de l’avi Andreu. Aconsellat pel senyor Vilumara, havia parlat amb el seu notari, amb qui no va poder aclarir res, però sí amb un altre a qui va ser adreçat.

—No me n’havies dit res…

—Perquè volia tenir alguna cosa per explicar-te… El senyor Vives, el notari, el segon amb qui he parlat, em va dir que recordava el teu padrí i que sí, que havia anat a fer testament amb ell, però que fa anys va patir un incendi, un accident en què va perdre part dels documents…

—Entre els quals el testament de l’avi, oi?

En Tomeu va fer que sí.

Més dubtes, més incerteses.

I llavors li vaig parlar dels problemes de la Rosita amb en Vicenç.

L’endemà, en sortir de Can Vilumara, me’n vaig anar cap al carrer de la Claveguera, que em quedava molt a prop. La Llúcia continuava vivint a la mateixa casa de la seva mare. Pobra Rita, un mal lleig se la va emportar.

La Rita.

La que havia intentat guarir la meva mare. La que l’havia ajudat a infantar-me a mi. Com qualsevol ofici, el seu passava fàcilment de generació en generació; en aquell cas de mares a filles, sí, perquè el que feien la Rita i la Llúcia eren tasques reservades a les dones, eren feines matriarcals.

Només d’entrar, l’aroma de les herbes guaridores em va confortar l’olfacte i una pau sobtada es va apoderar de mi. Hi devia contribuir també la llum tènue i zigzaguejant de les espelmes. La claror era minsa, però em permetia de veure bé la Llúcia. Era molt peculiar i no s’assemblava a la seva mare: la Rita era alta i ella era menuda i molt primeta, d’aquelles persones que sembla que s’hagin de trencar els canells només d’agafar un pom de flors. I els ulls, sobretot els ulls, no tenien res a veure amb els de la seva mare. El que les identificava era el posat serè i ferm, que infonia confiança.

—Tens molta llum, Regina —em va dir només de veure’m.

No la vaig entendre.

—Poques persones la tenen tan neta —deia mentre em contemplava com si fos una aparició—. Tots en tenim, de llum, però hi ha persones que només passen amb una guspireta.

Em va repassar de dalt a baix, sense insolència, jo diria que amb molta curiositat. Em va fer seure en una banqueta i ella ho va fer en una altra, al meu davant, però tot seguit es va aixecar.

—No hi arribo prou bé, tu ets més alta que jo.

Dreta, al meu davant, em va posar les mans sobre el cap, com si me l’acaronés, però sense tocar-me’l.

«Ai mareta, quines coses més estranyes que em toca viure».

Era agradable, però, i ja que hi era, em vaig deixar portar.

—Ets jove i estàs enamorada —va dir de cop—, però no tens criatures i aquesta situació et rosega.

Com ho sabia? Potser només era una casualitat, una suposició, una catxa, que diuen els que juguen a les cartes. O el més senzill: que ho duia escrit a la cara.

—Tu pots tenir totes les criatures que vulguis, Regina. I intueixo que el teu home també.

La Llúcia es va asseure a la banqueta i em va agafar les mans. La vaig mirar; tenia els ulls tancats, semblava molt concentrada. Li hauria fet moltes preguntes, però no m’atrevia a trencar el seu capteniment.

Llúcia, pau, esperit il·luminat, esperança.

El cap se me’n va anar amb la tieta Teresina, que no ens en deia mai res però patia per nosaltres, no en tenia cap dubte; ella no en va poder tenir, de fills.

—El que és important —va dir de cop la Rita— és que visquis bé amb el teu marit, que no trenquis la bona entesa que teniu.

I no vaig poder evitar de pensar en la Rosita i en Vicenç.

—I què puc fer?

—El primer de tot, tranquil·litzar-te. I, ara, espera’t una mica. —I amb la mà va indicar-me que no m’aixequés de la banqueta.

La Llúcia es va asseure a terra amb les cames encreuades i es va plegar sobre ella mateixa, com una cuca de llum. No sé pas quanta estona va quedar-se en aquella posició. Vaig pensar que després li faria mal la carcanada, però hi semblava acostumada.

Es va aixecar i va tornar cap a mi.

—Hi ha alguna cosa molt subtil que us separa, al teu home i a tu. Per això no podeu engendrar.

Em vaig deixar de manies i li vaig dir que temia que m’haguessin fet un encanteri. I vaig esmentar la Pilar Anglada, la brodadora, la meva madrastra. Quan va sentir aquell nom, es va enravenar tota, va quedar tibada.

—La Pilar no té llum —va dir—. Fa molts anys que va decidir romandre dins de la foscor.

Em vaig esverar i vaig començar a fer-li preguntes desendreçades, desesperades… Fins al punt de dir-li que també tenia por que hagués matat l’avi Andreu.

—Calma’t, calma’t i anem a pams. No vull excusar la Pilar i no pretenc que ho facis, però el que et diré t’ajudarà a comprendre-la una mica. No ha tingut una vida gens fàcil. Ho sé perquè la meva mare, la Llúcia, me’n va parlar. Des que va néixer que va ser una nosa per a la seva família. No la van estimar, i ella no ha sabut aprendre’n. Que es casés amb un marit que la maltractava i que l’abandonés quan va néixer en Miquelet, una criatura esguerrada…

—Però per què me les he de carregar jo?

—Perquè li prenies l’única persona per qui hauria estat capaç de reconduir la seva vida: el teu pare.

—És molt injust, això, molt.

—Ho sé, ho sé. Però t’has de fer a la idea que no ho sap fer millor.

La Llúcia va callar durant uns instants, però al cap de poc em va dir:

—Perdonar és alliberador, Regina, però, per si de cas, no acceptis mai un regal de la Pilar.

L’esglai em va cremar per dins.

«El vel, he de destruir el vel!».

Tenia tanta pressa que amb prou feines vaig donar-li a la Llúcia els presents que li havia portat: oli, formatge, mel i mató, pastissets fets a casa… La Rosita m’havia alertat que la remeiera no volia diners, que només acceptava queviures.

—Recorda que tens llum, molta llum. Fes-la servir, però, només per al bé.

Vaig córrer cap a casa molt de pressa. Potser no tant com aquella vegada que vaig anar a buscar la Rita per salvar la mare, ni com aquella que em vaig escapar dels Torrent, però corria com un llamp.

Gairebé no vaig saludar la tieta, perquè vaig anar corrents cap a la meva cambra. Vaig obrir l’armari. Al prestatge de dalt hi guardava el vestit i també el vel de núvia. Damunt del llit, vaig obrir la capsa que guardava el vel endimoniat. La imatge era esgarrifosa: estava ple de cucs! Les bestioles s’alimentaven dels fils. I no eren cucs de seda.

Vaig anar a la cuina, on hi havia la llar de foc. L’havia d’encendre.

—Què fas, Regina? Si no fa fred ni hem de cuinar res!

—No pateixi, tieta, que sé el que em faig.

Em devia veure tan determinada que no me’n va fer desistir. Un cop encesa la llar, quan el foc era ben viu, hi vaig llençar la capsa amb el vel i tota la resta a dins.

—No hi tenies el vel de núvia, aquí?! —va preguntar la tieta molt sorpresa.

Vaig fer que sí. I, al cap d’un moment, el foc va créixer com si hi hagués afegit petroli. Les flames no eren grogues ni roges, eren negres com el sutge.

—Verge Santa! —va exclamar la tieta Teresina persignant-se un munt de vegades.

La flamarada no va trigar a extingir-se, i entre les cendres vaig comprovar que no havia quedat cap rastre d’aquell regal enverinat. La casa va quedar empudegada d’una ferum estranya, de mal resclosit, de podridura fermentada.

De mica en mica, vaig anar recuperant la serenitat.

I al cap d’uns mesos, em vaig quedar embarassada.

17

En Pere Clar i Soldevila, el meu fill, va néixer al bell mig del Mercat de Santa Caterina.

Just el dia abans havia rebut una carta d’en Josep Maria. Sempre tan oportú. De tot el que m’explicava em vaig quedar només amb el que em deia d’una dona que havia conegut, una pianista polonesa que li havia presentat el pintor Louis Henri Foreau. Tots els cercles artístics de París la coneixien com a Misia. De la manera que me’n parlava el «senyoret», era evident que l’havia impressionat de debò, i vaig sentir un rampell de gelosia que no hauria confessat a ningú. No deu tenir cap sentit, però sempre he pensat que aquell rampell, i la ràbia de tenir-lo, em van precipitar el part.

No m’hauria imaginat mai que tot anés tan de pressa. Vaig trencar aigües i una força intensa que em sorgia de les entranyes em va obligar a empènyer. Jo sabia que els dolors del part es podien allargar una eternitat, que venien com onades que retrocedien per agafar més empenta, cada vegada més intenses, fins que arribaven a la riba.

«Mare de Déu de la Cinta, ajuda’m a passar aquest tràngol!».

En adonar-se de la situació, algunes comares van venir al meu auxili i em van ajudar a ajeure’m al terra encatifat de clofolles, peles, cartrons bruts i sucs produïts per tota mena de menges. Va córrer la veu que una dona estava infantant entremig de les parades. La Rosita, alertada, va sortir de la parada i va venir de seguida al meu costat.

—Ai, ai, Regina, que això va de veritat!

Comandades per la Rosita, unes quantes dones van improvisar un jaç de partera: una manta vella, quatre trossos de tendals esquinçats i un coixí fet amb les faldilles d’una peixatera que no li va importar quedar-se amb els enagos a la vista.

«Gràcies, gràcies per tanta bona voluntat».

Va ser curt, i això val a dir que va ser una sort, però vaig tenir prou temps perquè em passés el pitjor pel cap: que em moriria, vaig pensar, perquè allò feia molt mal.

El que no era normal, llavors, era posar-se a pensar en la Misia, però si digués una altra cosa diria mentida.

«Ets un cas, Regina!».

La Misia, la polonesa pianista, la musa de París, la dona irresistible, admirada, magnètica i amant de les arts i de la vida bohèmia, com en Josep Maria. Des que havia llegit la carta que n’arrossegava la imatge, i ara se’m va aparèixer més nítida que mai. I vaig tornar a sentir ràbia.

La criatura va sortir amb una força inusitada, plorant vivament, alertant de la seva presència, amb ganes de pertànyer al món. Tots els presents van esclafir en crits d’alegria. L’aparença del nounat era de plena salut, i jo me n’havia sortit.

—Regina, no saps el regal que t’acaba de fer la teva natura amb aquest part tan curt —em va dir la Rosita mentre m’eixugava la suor del front. Els d’ella, pobreta, havien estat llargs i costeruts, i li devia semblar un miracle que jo, en un bufar i fer ampolles, hagués parit amb aquella facilitat.

Les altres dones que ens acompanyaven… No sé ben bé què feien, però s’havien repartit la feina de netejar-me i embolicar la criatura, després d’haver tallat el cordó umbilical —amb un ganivet de tallar la carn?, les verdures?—, que ni temps havien tingut de bullir aigua, com havia sentit explicar que es feia sempre. Encara gràcies que havien disposat d’aigua neta de la font.

Tot plegat era positiu, però quina vergonya, parir enmig de fulles de bleda pansides, tomàquets esberlats i ceballots podrits.

—És un nen, Regina, és un nen preciós —va cridar la Rosita, emocionada. La vaig fer padrina en aquell mateix moment, no podia ser cap altra.

En Tomeu va arribar esbufegant quan ja havíem fet la feina. Es va ajupir al meu costat, bleixant encara, i va començar a acaronar-me i a petonejar-me sense parar de donar les gràcies.

La Rosita li va atansar el nen, i en Tomeu el va abraçar amb delicadesa. Que petit que es veia el nadó entre els seus braços i les seves espatlles fermes!

Plorava. I a mi, les llàgrimes d’en Tomeu, emocionades, em van arribar a l’ànima.

Em volia incorporar, però la peixatera va alertar que calia que expulsés la placenta, que va costar més de sortir que no pas l’infant.

—Regina, què et sembla, si de nom li posem Pere? —em va preguntar en Tomeu.

—Oh, i tant que sí.

Em va agradar que digués de posar-li el nom del meu pare. I del barri.

—I fa cara de dir-se Pere! —va dir, enriolat.

En Tomeu i el seu sentit de l’humor.

Pere, ninet, petit tresor, regal llargament esperat.

Amb la seva ajuda i la de la Rosita em vaig incorporar. El cap em va rodar una mica, però em trobava bé, com si només hagués tingut un fort mal de ventre.

—T’haurà de veure una llevadora —va manar la Rosita.

Ningú no la va contradir.

Ni a casa ni a un hospital… No, vaig parir al mig del mercat, amb treballadors i passavolants desfilant davant nostre com si jo fos una heroïna de guerra. Hauria estat més bonic que el nen hagués nascut allà quan era un convent esplèndid de frares dominics; ho podia haver fet al claustre, al refectori… Malgrat tot, vaig voler pensar que el nen havia nascut en terra sagrada i que això era un bon senyal.

El camí a casa es va convertir en una mena de processó, perquè ens acompanyava molta gent. Mentre agraïa les felicitacions pel meu infantament, pensava en l’antic monestir i el que me n’havia explicat l’avi Andreu. Del mercat, de l’antic convent, partia un camí que anava cap a França, l’anomenada via Francesca. Tantes coses boniques que teníem al barri i que se’ns van prendre com si ens anessin despullant. Pobre convent. L’any 1835 va patir un incendi i al cap d’un parell d’anys va ser enderrocat a causa de la desamortització.

L’avi havia viscut aquell horrible incendi que les aigües del Rec Comtal no van poder apagar.

—Feia mal el cor de veure les flames llepant els murs i enlairant-se al cel fumat guarnint-lo de tenebra —contava l’avi.

Jo anava mirant el nen en braços d’en Tomeu. Era el nen més bonic del món. En Pere era perfecte. Uns ulls vius que sempre duia ben oberts feien intuir que seria un infant de poc dormir. Tombava la vista enrere i era com si sentís l’avi:

—Aquest va ser el convent més important de Barcelona, Regina. I era preciós. Tenia un campanar coronat amb una punta piramidal que no era gens corrent.

—Per què no es deia de Sant Domènec, avi? Per què el seu nom era el de Santa Caterina?

—Perquè abans hi havia una ermita dedicada a aquesta santa…

Santa Caterina… N’hi havia tantes, de santes que duien el seu nom.

—I la nostra, la que duia el nom de la placeta i el del mercat? —preguntava amb molt d’interès.

L’avi Andreu no defugia mai les meves preguntes, per pesades i reiteratives que de vegades poguessin ser.

—El nostre mercat porta el nom de Caterina d’Alexandria, que és molt venerada per tots els cristians, però no podem assegurar que tot el que s’ha dit d’ella sigui veritat. No sabem ni si va existir, de fet.

Em va saber greu pensar que podria haver estat inventada, la nostra Caterina.

Santa Caterina, guardeu-nos de tinya.

Santa Caterina gloriosa, guardeu-nos de ronya.

Oh, en Felip Torrent, tan polit ell, li devia pregar sovint.

A més d’advocada contra la tinya, Caterina ho era dels oradors i els predicadors, i patrona de les noies i les serventes joves. De segur que havia intercedit per mi.

La tieta Teresina ens va venir a rebre abans que arribéssim a casa. Algú hi devia haver anat a anunciar-li la bona nova.

—Quina alegria, Verge Santa!

Era un torrent de paraules i d’afecte sense aturador, la Teresina. Que ja li tenia el vestit de batejar, una capa brodada amb trenyelles, el vestidet amb farbalans de mussolina, la gorreta…

—Oh, Regina, quan vegis la gorreta, amb ruixes i cintetes…

Em va encomanar tanta alegria que no m’ho vaig pensar dues vegades:

—Tieta, si tenim una nena es dirà Teresa, com vostè.

18

La Margarida Xirgu era veïna meva. Encara que jo vivia cada vegada més amb un peu ficat al teatre, va ser casualitat que la nostra primera trobada fos en una serralleria, la Bargas del passatge de Sant Benet, carrer on vivia l’actriu.

En aquells anys de fer-me dona, el teatre em va conformar la mirada i em va donar pau d’esperit. Sempre que podia hi feia cap, i val a dir que van ser uns anys gloriosos per al teatre català. La Xirgu ja era una estrella, i no em vaig poder estar d’adreçar-m’hi.

—La felicito, senyora Xirgu, soc una admiradora seva.

—Gràcies.

—Em va commoure el paper de Blanca que va fer a Mar i cel, al Principal.

Em vaig aturar en adonar-me que en Jaume, el serraller, volia intervenir.

—La còpia de la clau ja està enllestida, Margarida. Caldrà comprovar, però, si va bé…

—Vaig a provar-la —va dir un noiet que acompanyava l’actriu.

—És en Miquel, el meu germà petit —va informar ella com si es veiés en l’obligació de dir qui era.

«Miquel, Miquelet».

—Jo també tinc un germà que se’n diu, de Miquel.

—A en Miquelet el coneix tot el barri —va intervenir en Jaume amb afecte.

El germà de la Xirgu va aparèixer al cap de poc i va dir que la clau anava perfectament bé. Mentrestant, jo li havia deixat a en Jaume la clau que duia, perquè també me’n fes una còpia.

En sortir de la serralleria, ens vam acomiadar comentant unes quantes coincidències: que érem veïnes, que els nostres pares es deien Pere, que havien estat serrallers i que cadascuna tenia un germà que es deia Miquel. I, per acabar-ho d’arrodonir, ella havia treballat en una passamaneria i jo ho feia a Can Vilumara.

—Per força ens hem de tornar a veure —va dir ella.

—Segur —vaig afirmar convençuda—. Ja sigui al barri o al teatre, ens veurem aviat.

M’hauria quedat parlant més estona amb la gran actriu de Barcelona, però el seu germà s’inquietava i jo volia ser a casa abans que no arribés en Josep Maria. M’havia dit que ens vindria a visitar. De tant en tant, quan venia a Barcelona, s’instal·lava a casa d’en Joan Maragall, a Sant Gervasi. El poeta també havia nascut al nostre barri, al carrer de Jaume Giralt, on el seu pare, en Josep Maragall, hi havia instal·lat un taller tèxtil.

D’en Joan Maragall jo n’havia llegit poemes, perquè quan vivia amb la família Sert en Josep Maria me n’havia posat a l’abast. En Sert admirava en Maragall, que tenia catorze anys més que ell. Origen familiar a banda —i que tots dos havien deixat la fàbrica del pare, perquè havien estat segrestats per l’art—, els unia la religiositat i la fe en el progrés i la modernitat.

En Josep Maria preferia instal·lar-se a casa del poeta que no pas anar a casa seva. No per la Dolors i la Carme, sinó pel seu germà, en Domènec, amb qui sempre estaven com gat i rata; només se suportaven per educació i pel record dels pares.

No tenia tanta amistat amb en Joan Maragall com amb els pintors Casas i Rusiñol, però s’entenien i es feien costat.

—A en Maragall li agrada el que pinto —m’havia dit més d’un cop en Josep Maria—, i la seva opinió és important per a mi.

El meu amic sempre tenia la necessitat de sentir-se estimat. I això que llavors ja s’havia consolidat com a pintor. Des de l’exposició que va fer al Salon d’Automne de París, en Josep Maria era un artista internacional. A Barcelona també va rebre encàrrecs importants, com el de pintar la Sala dels Passos Perduts del nou Palau de Justícia. Grans personalitats de la ciutat el reclamaven: com en Fernando Fabra, segon marquès d’Alella, la família del qual estava vinculada a la seva, que va voler que pintés el saló de ball de la casa que tenia a la rambla de Canaletes.

Encara que sempre tenia molta feina, en Josep Maria va saber trobar l’estona per venir-nos a veure. Hi feia que l’haguéssim fet padrí d’en Pere, cosa que li va plaure. En Tomeu hi va estar molt d’acord.

La tieta Teresina es va atabalar que vingués a casa seva una persona tan important.

—Tieta, que és molt de casa, en Josep Maria, no es preocupi…

El vaig veure animat. En Tomeu i ell congeniaven, els unia el sentit de l’humor, i per a mi era un descans que el meu home i el meu amic poguessin conviure sense aquella dèria dels mascles de marcar territori. El petit Pere es va convertir en el centre d’atenció de tots.

—M’alegro que estiguis bé, Regina —em va dir amb sinceritat—. De vegades, després dels parts…

—Molt bé, estic. Gràcies.

—La mare de la Misia mateix s’hi va quedar, en el part… T’he parlat de la Misia, oi?

«Sí, Josep Maria, me n’has parlat».

Prou que es veia, que n’estava profundament enamorat, però no vaig voler seguir parlant d’ella i vaig fer broma sobre el fet que jo havia parit al mercat, i ell em va seguir la veta.

—Ets única, Regina. M’hauria agradat immortalitzar l’escena.

—Apa, què dius! Amb aquella fila!

En Josep Maria s’interessava per nosaltres, però jo sabia que sobretot es delia per parlar d’ell. Era egocèntric, no cal maquillar-ho gaire. Com tants anys enrere, la seva fixació en mi s’explicava perquè hi veia un bon mirall per al seu art. El coneixia i el deixava fer; a més, aquell dia era ell, el protagonista.

—Explica’ns com ha quedat el saló de ball del marquès d’Alella —vaig demanar-li, i ja el vaig tenir ben còmode en el seu terreny.

—Pel meu gust, massa enfarfegat, perquè el marquès ha volgut que les pintures cobrissin per complet el sostre rectangular i les quatre parets.

—Allò de l’horror vacui, oi? —va intervenir en Tomeu.

—Exacte, això mateix.

En Josep Maria es devia quedar parat per la pregunta del meu home, que sí, tenia pocs estudis, però llegia, escoltava i s’espavilava molt.

—Ha estat una mica exigent, el marquès, perquè ha volgut que la pintura fos de factura neoclàssica.

Es va esplaiar més del compte explicant-nos que la temàtica d’aquelles pintures desenvolupava un tema monogràfic, el cant a la vida identificat amb l’amor. Quan un tema li agradava, no tenia aturador. Amb el temps, tothom que seguís la seva trajectòria podia constatar que amb aquella sèrie d’al·legories va iniciar la seva trajectòria com a muralista de salons que tanta fama li donaria.

Ens va fer riure quan ens va parlar de l’encàrrec que va rebre de la Winnaretta Singer, la princesa de Polignac, filla del multimilionari inventor de la màquina de cosir. Tocava molt bé l’arpa, deia en Josep Maria; era una «lesbiana desvergonyida», i s’havia casat amb un príncep que deien que també era homosexual. Un casament de cara a la galeria, vaja. Vaig veure la cara de la tieta Teresina, que es devia quedar només amb la paraula desvergonyida; les altres dubto que les entengués. Tanmateix, la tieta es va encarregar, i amb exquisidesa, que a la tauleta del salonet no hi faltés cafè, ni moscatell, ni unes pastes boníssimes que feien al forn on treballava en Vicenç.

—A aquests prínceps —va indicar en Tomeu— se’ls ha d’agrair que facin una bona obra finançant i protegint molts compositors.

El meu home sempre veia la part positiva de tot.

Vam riure molt. En Tomeu de seguida li va seguir el joc i la tieta es va sentir feliç de veure que el seu estimat nebot es relacionava tan bé amb aquell pintor tan important.

S’acostaven temps molt convulsos, més del que jo em podia imaginar. La gent estava disgustada. No era res de nou, però sempre hi ha situacions que fan que el malestar esclati. Els salaris insuficients, que provoquen misèria i gana; les guerres…

La lleva de reservistes catalans que es volien emportar cap a la guerra de Melilla va trencar l’últim fil que suportava les tensions del poble. A principis de l’estiu del 1909 corrien veus pel carrer, pels quioscos del passatge, pel mercat, pels replans de les cases… Que no hi havia dret, deien, que la majoria dels mobilitzats fossin catalans. I jo pregava perquè no se m’emportessin en Tomeu.

Havia acabat de baixar l’escala de Can Vilumara —sí, continuava treballant, perquè la tieta Teresina es feia càrrec d’en Pere— quan vaig topar amb la Margarida Xirgu. De tant en tant ens trobàvem pel carrer, coincidíem a les botigues, fins i tot ens aturàvem i manteníem petites converses. Ens anàvem fent amigues.

La Margarida estava molt alterada.

—Que ens volen enviar els nostres homes al Marroc! Com si no ho sabés prou.

—I el teu, Regina? —em va preguntar. Llavors ja ens dèiem de tu.

—Tinc molta por que el cridin —vaig respondre neguitosa.

—Diuen que pagant te’n pots deslliurar.

—Ho sé, Margarida, gràcies. Ho estem intentant…

I ens vam acomiadar desitjant-nos sort amb una abraçada.

Ens calien sis mil rals per deslliurar en Tomeu. Els obtindria ni que fos traient les pedres de Sant Pere de les Puel·les. I el fermall; si fes falta em vendria el fermall de la monja Genoveva, que segur que aprovaria la meva acció.

No va caldre, però, perquè entre el que teníem estalviat i el que hi va afegir la tieta Teresina, en Tomeu no va haver d’anar a la guerra.

Pobra dona, la tieta; es va quedar sense un ral.

—No hi penseu més —ens repetia—: em sento feliç d’haver pogut ajudar.

Però no tots van tenir la sort d’en Tomeu, perquè els obrers no s’ho podien permetre. Nosaltres també ho érem, però havíem aconseguit estalviar una mica i teníem el tresor de tenir una tieta generosa. El mateix Vicenç, pobre xicot, va ser mobilitzat.

Les lleves havien començat a embarcar des del dia 9 de juliol, però la tensió es va aguditzar a partir del 18. Que arribessin notícies de les baixes que ja havia produït la guerra entre els nostres combatents va fer esclatar la fúria. Havien mort ja tres-cents reservistes.

Indignació, ràbia, impotència.

Als mítings van seguir les vagues, els brots de violència, les barricades, els tramvies assaltats, els incendis…, i en Juan de la Cierva que declarava l’estat de guerra.

Al quarter de Sant Pere també se’n van fer, de barricades, amb les dones implicades de ple, comandades per la Rosa Esteller, La Valenciana. Jo hi volia anar, però la tieta Teresina, en aquella ocasió, va mostrar la seva autoritat.

—No he ajudat en Tomeu perquè siguis tu, ara, qui perdi la vida.

I a contracor em vaig quedar a casa, sentint-me covarda i insolidària, però abraçada al meu fill, que només tenia un any i pocs mesos.

A Barcelona li deien la Rosa de Foc, però jo la veia més aviat com una teia ardent.

Dues-centes cinquanta barricades, vuitanta edificis religiosos cremats, entre ells Sant Pere de les Puel·les, que va perdre, desapareguda entre les flames, la Torre dels Ocells. Ferits i morts a gavadals. Proclamació de la llei marcial, repressió, processos militars, afusellaments, i en Maura que va ser destituït pel rei, Alfons XIII.

Passat l’estiu, tornava una relativa calma, que només era aparent, però la força per viure ens empenyia a tirar endavant. Ja ho deia l’avi: com sempre hem fet els catalans.

Si l’avi hagués vist els canvis que es produïen a la ciutat, al seu quarter…

Ja feia un any que havien començat les reformes que afectaven el nostre barri, que, com altres, patia un creixement demogràfic continuat des de mitjan segle passat. El creixement era vertical: s’anaven afegint pisos a les plantes baixes o als edificis, que, segons el parer dels propietaris, encara en tenien pocs. Disbarats.

Com havien fet quan van enderrocar les muralles, volien obrir espais, fer un gran carrer que baixés des de dalt de l’Eixample fins al mar, el que seria la Via Laietana.

Que li diguessin com volguessin: obertura, reforma, adequació de les noves tendències urbanes… El cas és que es va convertir en un autèntic drama humà, perquè milers de veïns van ser foragitats de casa seva. Als propietaris se’ls va indemnitzar, sí, però els llogaters, que n’eren molts, no van tenir cap alternativa. La runa dels edificis que s’anaven enderrocant provocava una pols que feia l’aire irrespirable. Fins i tot el passatge d’en Cirici es va convertir en un túnel que semblava envaït pel fum d’un tren de vapor.

Un dia em vaig trobar amb en Josep Maria de Sagarra, a qui també admirava. En aquell moment comprava el diari al quiosc que venia la premsa i comentava els desastres amb el senyor Leandro.

—Arribar a casa és una aventura perillosa. Ho reconec —deia—, he de demanar ajuda al vigilant perquè m’acompanyi i no ser la víctima de qualsevol delinqüent.

Tenia raó. Tots l’hi donàvem. Al seu voltant es va fer una rotllana. Hi havia qui opinava, però la majoria només assentia amb el cap.

En Josep Maria de Sagarra vivia al carrer de Mercaders, llavors; patia la reforma que ho deixava tot enrunat i convertia la zona en un lloc inhòspit, intransitable.

—Fosc i abandonat —insistia en Sagarra.

—I ple d’infectes barraques que s’escampen arreu —afegia en Leandro—, de la gent que han tret de casa i no sap on anar.

Els de «dalt» creien que ho solucionaven salvant alguns dels edificis emblemàtics del quarter, com la casa Padellàs, que van plantar a la plaça del Rei. Encara sort, sí, però no deien res dels palaus que es van enderrocar: el de Monistrol, el de Ponsic, el de Sentmenat, que tenia jardins i salts d’aigua i tot.

No havíem arreglat res, però com a mínim ens havíem desfogat.

En sortir del passatge, em vaig trobar amb la Xirgu, contenta com si no hi hagués cap pega al món, o això em va semblar, perquè li havien dit que rodaria una pel·lícula, Guzmán el Bueno.

La vida havia de continuar. I la funció també.

19

En Tomeu també es va convertir en un gran amant del teatre; hi anàvem sempre que podíem, i la Teresina ens cuidava en Pere. L’any 1910 va començar amb fred; era l’hivern i a principis de febrer es va estrenar l’obra Salomé, d’Oscar Wilde, al Teatre Principal.

Jo sabia, perquè la Xirgu m’ho havia explicat, que a ella no li agradava l’actitud d’en Jaume Borràs, que es mostrava massa «apassionat» en segons quines escenes. I l’angúnia que li feia el cap de sant Joan Baptista! Prou que ho sabia, que aquell cap decapitat era de mentida, però era tan pelut i tan real que li feia molta aprensió haver-lo de besar.

—Em fa fàstic, Regina, molt. No sé si ho podré dissimular.

És clar que va poder. Era la millor. Vaig pensar que els actors es devien trobar contínuament amb aquesta mena de problemes: t’agrada la interpretació, sí, però tots tenim les nostres manies.

Aquella Salomé va resultar un escàndol, ves per on. N’hi va haver una colla que van considerar que la dansa dels set vels que ballava la Xirgu passava de mida, i la companyia va ser acomiadada del teatre.

—Ja m’explicaràs, Regina —em va dir ella a la merceria del passatge d’en Cirici, on ens vam trobar comprant—, si només he ensenyat el ventre i una mica de cuixa.

Tenia raó, no n’hi havia per a tant.

El diari La Tribuna va dir del cas: «Salomé es una figura llena de peligros para ser exhibida en la escena, especialmente la nuestra».

Va ser en Tomeu qui m’ho va llegir, enriolat: trobava ridícul que segons quina gent s’escandalitzés per aquesta mena de coses.

—Que la gent es mori de fam, això sí que els hauria de preocupar!

Quan deia aquestes coses adoptava un posat seriós, de reny. No li agradava entrar en polèmiques polítiques; era dels que creia que quan algun governant tenia el poder, la corrupció el malmetia. No els tenia cap confiança.

Aquell mes de setembre, la Margarida Xirgu es va casar amb en Josep Arnall i vam deixar de ser veïnes, perquè se’n va anar a Madrid. Però jo la vaig anar seguint a través de les notícies. Al barri tots ens vam doldre de la seva partida, encara que ens alegràvem per ella, perquè se li obrien nous horitzons i la possibilitat de prosperar.

La Dolors i la Carme, les germanes d’en Josep Maria, també eren de la mateixa opinió. Aprofitant una de les seves estades a Barcelona, em van convidar a anar-hi a berenar. A en Tomeu també, però ell necessitava aprofitar aquella tarda de diumenge per poder acabar uns dissenys. Ho van comprendre, els Sert sempre posaven la feina per davant de tot. Jo no ho veia tan així.

Hi vaig anar, això sí, amb en Pere, que la Carme i la Dolors tenien ganes de veure’l. El nen ja tenia dos anys i estava molt graciós, si bé era una criatura que, com ho diria, no sabia riure. El seu posat era seriós, fins i tot morrut, i per aquest motiu, sent tan menut, feia gràcia.

Quina il·lusió que em va fer veure l’Antonieta! La veia poc, perquè la dona gairebé no sortia de casa. Havia envellit, és clar. Tan alta i refeta com era, s’havia encongit i anava una mica geperuda. On havia quedat aquella esquena tan dreta? Continuava a la casa i de ben segur que hi moriria; em va agradar comprovar que la Dolors i la Carme se l’estimaven com si fos de la família.

—Quin noiet tan eixerit! —va exclamar la Dolors, a qui agradaven tant les criatures.

En Pere era un nen espavilat, això es veia de seguida.

En Josep Maria també li va fer alguna festa, però, així que va poder posar falca, va parlar d’ell. Bé, nosaltres ja ho volíem.

Es va queixar de la Sala dels Passos Perduts, la que havia pintat al Nou Palau de Justícia.

—No n’estic gens convençut, d’aquestes pintures…

—Per què no t’agraden? —vaig demanar amb interès.

—M’he deixat endur per les tendències italianes i les d’estil noucentista, que és tan del gust d’aquí… Així que pugui les refaré.

No vaig comentar res, ni les seves germanes tampoc, però considerava que a qui havien d’agradar era a qui les havia encarregat. En Josep Maria era molt seu i, si se li havia ficat allò al cap, segur que els convenceria de fer-hi retocs.

Jo estava encuriosida per conèixer la Misia, la seva amant, però a casa de les germanes, a la casa familiar, hi va anar sense ella. No estaven casats ni oficialment promesos, i presentar-se amb ella hauria creat un bon safareig. La Misia ja s’havia casat dues vegades i de tots dos marits se n’havia divorciat. Tothom deia que era una dona molt atractiva, elegant i de món.

El món.

El món cridava en Josep Maria i a Barcelona s’hi estaria poc. Malgrat tot, m’agradava que, encara que la seva trajectòria l’allunyava de la ciutat que l’havia vist créixer i que les nostres diferències de classe eren evidents, el nen esquifit per qui tant havia sospirat continuava sent el meu amic.

La tieta Teresina va agafar un refredat molt fort, de segur que causat per ventilar-se massa a dalt del terrat per distreure en Pere. A contracor, la vaig obligar a fer llit així que vaig arribar de la feina, i vaig anar a la Farmàcia Padrell a buscar eucaliptus perquè fes bafs i cua de cavall perquè li calmés la tos.

En Ramon em va rebre amb un somrís d’orella a orella i de seguida li va donar caramels de menta a en Pere. Mentre els rosegués —ell no els xuclava, els mastegava directament—, nosaltres podríem parlar una mica.

—Te’n diré una de bona —va dir fent una cara entremaliada.

—Au, va, digues.

Va treure pit com un colom i va dir:

—M’he trobat en Felip Torrent en una vespasiana… Jo era dins, fent canvi d’olis, i ell des de fora mirava l’interior.

—En una vespasiana? En un urinari públic?

—Exacte, a la que hi ha a la plaça d’Urquinaona. Quan he sortit, m’he apartat i, discretament, he comprovat que sí, que era ell, i anava voltant la vespasiana sotjant per les reixetes superiors.

—Vols dir que… mirava?

—I tant! No en tinc cap dubte.

Em va sorprendre, però si ho pensava bé, no era gens estrany. Ell i les seves porqueries.

No m’havia interessat mai per aquells edicles, entre altres coses perquè només s’havien creat per als homes, com si les dones no tinguéssim necessitats fisiològiques.

—I ara que ho dius, Ramon, això de vespasianes, d’on ve?

—Ah, això ve de l’impost que l’emperador va posar als bugaders i els tintorers, que necessitaven l’orina per rentar la roba i fixar els colors dels tints. Hi ha molta gent, però, que creu que l’emperador Vespasià va fer col·locar urinaris públics per la ciutat de Roma, i no és així.

En Ramon va fer una pausa i va canviar de tema:

—Dec tenir el dia entravessat, avui, perquè quan tornava, només de tombar la cantonada, he topat amb la Pilar, tota atrafegada prenent notes en una llibreta. Deu fer comptes amb el dimoni —va dir en Ramon, entremaliat.

El meu amic em devia veure la cara de no me’n parlis, i en Pere, cansat d’esperar, va començar a estirar-me les faldilles. Vaig pagar les herbes i en sortir, en Ramon em va dir, enriolat:

—Li seguiré la pista, a aquest tafaner.

Només vaig somriure a mitges, perquè la idea de seguir les activitats del «senyor» Felip Torrent no em feia cap gràcia. Només en podies sortir escaldat.

Vaig arribar a casa per atendre la tieta, que no parava d’estossegar. Abans, però, vaig deixar en Pere amb en Tomeu, que era al colomar. S’entretenia molt amb el seu pare a dalt del terrat. En Tomeu li ensenyava tota la diversitat de coloms i el menut s’ho aprenia tot, però també tenia rampells geniüts i, quan alguna cosa el contrariava, arremetia contra ells.

—Els has de respectar, Pere, els animals s’han de respectar —li deia sempre.

Tomeu, noblesa, bonhomia, afecte, tendresa…

Malgrat els rampells del nano, aquell va ser un temps plaent per a mi, que el destí va decidir capgirar i arrossegar-me amb la seva volta sobtada.

Havia preparat les infusions, li havia fet prendre la cua de cavall a la tieta Teresina i havia col·locat una olla amb aigua bullent i els eucaliptus, perquè l’ajudessin a respirar. Mentrestant, preparava el sopar, una escudella de sèmola.

En Tomeu no era persona d’alçar la veu, però el vaig sentir des del celobert de la cuina. Des d’allà em va arribar la reprimenda que li feia a en Pere, que dia que passava, es tornava més entremaliat i no en pensava una de bona. Donava feina. En Tomeu se’n sortia prou bé de vigilar el nen tot sol, hi havia homes que no sabien ni com posar-s’hi, però pel seu to de veu em va semblar que no li seria sobrera una mica d’ajuda. Devia estar cansat.

—Tieta, pujo un moment a dalt —vaig avisar traient el cap per la seva habitació.

En arribar al replà de l’escala, que donava pas al terrat, només d’obrir la porta vaig veure el nen enfilat a la barana de pedra i mirant cap avall. El separaven quatre pisos del carrer.

En Tomeu, que em va veure, va fer un gest d’alto amb la mà, perquè el nano no s’espantés amb la meva presència i fes qualsevol moviment que el pogués fer caure de la barana.

Immòbil i esparverada, vaig fer cas. Sempre me’n penediré.

Lentament, però decidit, en Tomeu es va anar acostant… Va agafar el nen d’una revolada i el va deixar a terra.

Gràcies, Déu meu.

El va renyar.

—Com t’he de dir que no t’enfilis a la barana? Coi de nin, que no ho veus que pots caure?

En Tomeu l’hi va dir molt enfadat, jo també ho estava.

El marrec va deixar anar el mal geni natural que tenia, va obrir una gàbia i va agafar un colom pel ganyot.

Amb ràbia —encara no sé d’on va treure aquella força—, en Pere va llençar el colom a la cara del seu pare i li va petar als ulls.

I tot va passar en un moment.

En Tomeu, perdent l’equilibri, va fer una passa enrere i va topar amb la barana. Del sotrac, una pedra es va desprendre del muret, com a la pel·lícula que vaig veure anys més tard, la de Ben-Hur, quan la germana del protagonista, en abocar-se a la barana, fa caure una pedra que s’estavella contra el seguici imperial.

En Tomeu va trontollar uns breus instants; jo m’hi vaig llençar de seguida i el vaig agafar per la camisa, però el pes del seu cos va vèncer i tan sols em vaig quedar amb un tros de roba a la mà. En Tomeu va caure daltabaix.

I tot el meu món es va ensorrar.

Temps a venir, tot rememorant aquella escena terrible, vaig pensar que el destí havia decidit malament. Ja sé que és horrible, però qui hauria d’haver caigut hauria d’haver estat el nen, no pas en Tomeu.

TERCER TRAM

20

—Regina, la mare es diu Regina, ja ho saps —li repetia a en Pere, que ja tenia set anys.

—I per què en Miquelet li diu Degina?

—Perquè li costa molt de pronunciar les erres, ja t’ho he explicat.

En Pere era llest, però tossut com una mula, i quan algunes coses no entraven dins del que ell considerava que havien de ser, intentava canviar-ho. Com que el meu nom no li agradava, tal vegada creia que, a còpia d’anarme’l preguntant, em rendiria i em batejaria de nou.

—M’agrada més Teresina —em deia com si volgués fer-me agafar gelosia.

Doncs què hi farem.

Era difícil d’educar, aquell nano. No me’n sortia com m’hauria agradat. Potser hi feia que em refiava massa de la tieta Teresina. I sense en Tomeu se’m feia més costerut.

En Tomeu…

Feia cinc anys que ja no hi era i no hi havia dia que no em trobés amb algú que me’n parlés bé, que en tingués un bon record.

Era vídua, jo. Com moltes de les monges comanadores, que, quan se’ls moria el marit, tornaven al convent i acabaven la seva vida en santedat pregant pels altres. La monja Genoveva va tornar al convent quan es va quedar vídua. No sé si la meva mare s’ho va inventar o va ser l’àvia o la rebesàvia, que va crear la seva història llegendària.

Regina, vídua trista, enyorada del marit perdut. Mare decebuda.

Em vaig abocar a la feina. M’havia convertit en una de les millors operàries i coneixia la seda com si fos la meva pròpia pell. La tieta Teresina s’ocupava d’en Pere quan feia falta, i encara sort que amb ella no tenia aquells rampells rabiüts. Se l’estimava més que a mi, però no em sabia gens de greu, perquè tot quedava a casa.

En Josep Maria va voler pagar-li els estudis, no va acceptar un no.

—Que sí, Regina, que és el meu fillol.

Va posar una condició, però: que anés als jesuïtes. Jo potser hauria volgut que anés a La Salle Condal, on havia anat en Tomeu, però no li vaig voler portar la contrària.

Em preocupava que la generositat d’en Josep Maria anés de bracet amb tenir la mà foradada; desconeixia la paraula estalvi. No patia per mi, pel fet que no pogués pagar els estudis d’en Pere, sinó perquè no sabés arribar a vell amb la vida arreglada com es mereixia.

La gràcia era que, anant als jesuïtes, el meu fill havia de travessar el passatge. Ja hi anava sol, a l’escola, però alguna vegada, si podia, l’hi acompanyava o l’anava a buscar i fèiem un tram plegats.

De ben petit, quan amb prou feines caminava, ja l’hi havia dut i coneixia tots els botiguers dels quioscs i força gent que treballava als magatzems.

—Aquí, la mare hi tenia un amagatall —li vaig explicar un dia.

El va voler veure. En Pere era així, determinat.

Encara sort que aquella porteta auxiliar es continuava obrint, però fent un xerric terrible, perquè ja no es devia fer servir. Jo, perquè sabia on era, però passava ben desapercebuda.

I, com feia amb en Miquelet, saltàvem els esglaons.

En Miquelet…

Era gran, tenia trenta-vuit anys i feia força la seva. La Pilar se’n desentenia bastant. Venia sovint a casa i s’entretenia amb els coloms, que jo m’anava traient de sobre —me’ls compraven— perquè em recordaven massa en Tomeu.

Tenia enteniment, en Miquelet; poc, però en tenia, encara que de vegades semblava que no hi fos tot. De segur que era un aixopluc interior per resguardar-se dels altres, per fugir d’ell mateix.

Havia guanyat en independència i havia millorat una mica de la coixesa que tenia. El més fàcil era que s’hi hagués acostumat. Guanyava quatre dinerets fent encàrrecs pel barri acompanyat d’un carretó que arrossegava amb la mà bona. Al Mercat de Santa Caterina, tothom li donava feina.

Hi vam anar una tarda amb en Pere i en Miquelet, al mercat.

En veure’l amb el carretó vaig recordar una història que m’explicava l’avi Andreu i els la vaig repetir.

—Antigament, la placeta de Santa Caterina es denominava la placeta dels carretons, i se celebrava una fira de càntirs el dia de Sant Domènec. Els monjos tenien al claustre un pou d’aigua miraculosa que deia que curava les febres terçanes, i el dia de Sant Domènec repartien aigua a qui la sol·licités. Perquè l’aigua no es contaminés, s’acostumava a estrenar un càntir.

En Miquelet, tan ganàpia com era, m’escoltava embadalit com quan era jovenet i atenia les explicacions de l’avi Andreu. I mira que la història del pou, de les terçanes i dels frares dominics se la sabia de memòria. En Pere, en canvi, no semblava gaire interessat.

—Me’n vull anar a casa —rondinava.

Es posava molt nerviós quan tenia en Miquelet a prop. Ja des que era un bebè que plorava només de veure’l. I mira que n’arribava de ser d’afectuós, pobret. Li havia sabut molt de greu la mort d’en Tomeu. La seva mare, qui ho sap, és molt possible que se n’alegrés; no li devia agradar que li qüestionés el dret que tenia sobre la casa de l’avi Andreu. Jo havia de deixar arraconada la qüestió de l’herència, però no me n’oblidava; estava ben atenta a qualsevol fet que em permetés de posar de nou sobre la taula la qüestió. Sense en Tomeu, però, seria difícil. Anava perduda, i tenia altres preocupacions. De moment em conformava amb l’actitud de la Pilar, que no posava cap pega perquè ens trobéssim amb en Miquelet, i a mi ja em devia considerar prou desgraciada per haver perdut el marit.

Com que en Miquelet tenia feina i en Pere estava a disgust, ens vam acomiadar. El meu germà se’n va anar cap al mercat, i en Pere i jo cap a la farmàcia. Al meu fill li agradava anar-hi. Quedava encisat amb els vitralls, el color que adquiria la llum a través d’ells i s’avenia amb en Ramon, sobretot perquè sempre li donava llaminadures.

—Que bé, veure-us! —va exclamar en Ramon així que vam entrar—. Ja tenia ganes de petar la xerrada.

I la vam petar mentre en Pere llepava goludament el sucre candi i jo li deia que parés, que en guardés per a una altra estona, que el sucre no era bo per a les dents.

Vaig oblidar el meu fill per una estona, primer perquè no em feia cas en el que li deia, i després perquè volia conversar amb en Ramon. Un tema inevitable va ser la guerra que tenia tot el món en alerta i dempeus. I això que nosaltres només en rebíem les conseqüències d’esquitllada. Animats amb la conversa, no ens vam adonar que havia entrat en Vicenç. Tan bé que anàvem.

—Us destorbo? —va preguntar amb ironia.

—No, ja me n’anava —vaig respondre, displicent—. Au, va, Pere, anem-nos-en.

Amb en Ramon vam intercanviar una mirada. Ell ja sabia, perquè jo l’hi havia explicat, què passava amb en Vicenç. Se n’havia sortit de la guerra del Marroc. I com tothom que ha anat a la guerra, poc o molt, va tornar tocat i amb un bon trau que va rebre al costat, com Jesús de Natzaret. No era casualitat que me’l trobés cada dos per tres. Si hi parava atenció, feia més d’un any que es feia el trobadís per les botigues, quan sortia de Can Vilumara…

Verge santa, ja hi tornàvem a ser.

Jo de seguida li preguntava pels nens i per la Rosita. En Vicenç no se l’estimava prou, i això em sabia molt de greu; mira que ella n’estava, d’aquell beneit encaparrat.

A més d’empaitar-me, es dedicava a donar-me consells.

—Ets jove, encara, pots refer la teva vida.

I jo replicava parlant-li d’en Tomeu, deixant-li anar que no podria trobar cap home com ell. Prou que li llençava pel damunt galledes d’aigua gelada, però ell, com si sentís ploure. De tant en tant apareixia i em deia que no era feliç, que no s’hauria d’haver casat amb la Rosita. Quina creu.

Com passa sovint, però, una preocupació més gran va treure’m del cap aquella tabarra.

En Ramon m’havia alertat, no puc pas dir que no.

Un diumenge en Miquelet va venir a casa, com era costum, per fer volar els coloms. Si encara en tenia uns quants era per ell, perquè en Pere cada vegada els suportava menys. M’imagino que els tenia mania perquè els coloms es relacionaven amb les visites d’en Miquelet, justament.

En saber que venia, en Pere es va quedar dibuixant al menjador amb la tieta. Hi tenia molta traça, com en Tomeu.

Estava content, el meu germanet. Mai no m’acostumaria a dir-li germanastre; només si calia per alguna qüestió oficial. I semblava que amagués algun secret, com una criatura petita. Em vaig alegrar per ell, si podia gaudir d’un moment de felicitat.

De seguida em vaig adonar que anava molt ben vestit.

—Idò, quin goig que fas!

Sí, em vaig acostumar a aquell «idò» d’en Tomeu.

Es va posar vermell, en Miquelet. Que era un regal, em va dir. Jo crec que no m’ho volia dir, però se li va escapar.

—Qui te l’ha regalat?

—No t’ho puc dir…

Anava fent que no amb el cap mentre acaronava un colom que parrupejava de gust. Aquell colom coneixia en Miquelet.

Em vaig inquietar, perquè la felicitat que traspuava era estranya.

—La mare? —vaig insistir—. T’ho ha comprat la teva mare?

Va fer que no amb el cap.

Quins misteris!

—Jo també tenia un secret —vaig dir-li manyaga, procurant estovar-lo—. Te’n recordes de l’amagatall? I el vaig compartir amb tu.

Allò el va fer dubtar. Continuava sense dir res, però. Vaig afluixar; era evident que com més forcés, pitjor seria. No va ser fins que ens vam acomiadar, que m’ho va deixar anar. Jo era plantada al replà dient-li adeu amb la mà, i ell ja s’allunyava, quan de sobte em va dir que el regal enverinat l’hi havia fet el «senyor Torrent».

I em vaig esborronar.

21

En Felip Torrent era un monstre malintencionat i sense escrúpols. Com era possible que algú s’aprofités d’una persona com en Miquelet? Perquè se n’havia estat aprofitant, d’això no en tenia cap dubte.

Havia abusat de mi, d’en Miquelet i qui sap de quantes criatures més, perquè aquella minyoneta que van tenir els Torrent, aquella que van treure de l’hospici i se’ls va morir… I la gent? Ho sabia? Potser sí, però tothom callava, perquè sovint la fam i la misèria t’obliguen a actuar de manera indigna, i algú fins i tot devia pensar que les criatures no tenen memòria, que quatre grapejades no van més enllà, que és un joc com qualsevol altre. Mentida podrida, els infants són els que menys obliden, i queden marcats amb foc, perquè en el seu candor s’ha perpetrat un crim infame, traint la seva confiança innocent.

Però que s’aprofités d’una persona mancada de prou enteniment…

Felip, mans suades, ment depravada. Botxí.

En Ramon era qui m’eixugava les llàgrimes, qui em consolava oferint-me les seves espatlles, qui m’ajudava a suportar aquella situació. Ell ja feia temps que m’havia advertit que en Torrent entrava i sortia de casa de l’avi Andreu. En una ocasió, jo mateixa l’havia vist sortir-ne: quan en Miquelet havia agafat una pulmonia i en Felip li havia proporcionat un entreví. Aquell entreví em va tapar els ulls, em va fer oblidar el que no volia acceptar de cap de les maneres.

En Ramon havia parat les orelles i havia obert els ulls mentre jo me’ls tapava. Un seguit de detalls van completar el trencaclosques, i em vaig assabentar pel meu amic i confident de com en Felip s’havia guanyat l’afecte d’en Miquelet i n’havia traït la candidesa.

Amb l’excusa que la Pilar ja no tenia prou forces per carregar amb en Miquelet en segons quines tasques —com quan l’havia d’obligar a banyar-se, perquè no sempre ho acceptava de bon grat—, en Felip va entrar en escena. La Pilar era molt neta, això no se li podia retreure. Compartia la necessitat de la neteja amb en Torrent, i aquest, amb l’excusa de fer una obra de caritat d’aquelles de les quals sempre es vantaven ell i la seva mare, s’ocupà d’ajudar una persona discapacitada.

Però només jo sabia a on podia arribar en Felip Torrent.

Vaig voler-me endur en Miquelet a casa.

—No és una bona idea, Regina —em va aconsellar en Ramon—. Sobretot perquè hi ha en Pere, que no s’hi avé gens; no et compliquis més la vida.

En Ramon tenia raó, sempre en tenia. Dia que passava, en lloc d’unir-nos més, en Pere i jo ens distanciàvem per qualsevol motiu sense importància. Era possible que el meu fill i jo no tinguéssim empatia? Pere, carn de la meva carn, quin greu, quina pena. Feia mal només de pensar-hi. Quan em mirava sempre hi havia un retret, silent, però profund, i quan em parlava només era per obrir ferides que no cicatritzaven.

«Que soc la teva mare, marrec!».

Això no l’afectava.

Era molt jovenet, en Pere, encara era un nen, però ell era qui manava a casa, perquè a la tieta Teresina, que ja feia catúfols, li tenia la voluntat segrestada. Ella l’hi perdonava tot, com quan era petit i li veia totes les gràcies. La tieta Teresina no en va saber res, d’aquella història miserable del meu germanet. Ja tenia prou pena havent perdut en Tomeu.

—Què puc fer, Ramon? Amb en Miquelet, vull dir… —li vaig demanar a l’amic recolzada al mostrador de la farmàcia.

Em va mirar amb pesar; ell sabia el que jo havia passat amb en Torrent, perquè li havia fet confiança.

—De moment només pots observar, seguir de prop en Miquelet, estar pendent que estigui bé i… No ho sé, no ho sé, perquè si ell és feliç i no hi ha més enrenou…

—M’estàs dient que ho deixi estar?

—No, dona, tampoc no és això…

—No puc consentir aquesta barbaritat. Si ho fes, em convertiria en còmplice d’en Torrent, i això no m’ho perdonaria.

Vaig fer cas, però, de la recomanació d’en Ramon: vigilar-lo més.

—Va tot bé, Miquelet? —li preguntava sovint, quan me’l trobava pel mercat o l’anava a visitar.

Feia que sí amb el cap i la bava li relliscava per la mitja rialla que feia de costat.

Mai no havia vist en Miquelet tan net i polit.

La gent, a més, aplaudia la caritat d’en Felip. Que bo que era: tenia cura de la mare malalta, la Palmira, que havia quedat impossibilitada, i encara li sobrava temps per tenir cura de l’esguerradet de Sant Pere Més Alt.

«Parenostre, que esteu en el cel…».

I sant Benet, i santa Caterina i sant Josep Oriol. Només me’n recordava de Déu, de la Verge Maria i de tots els sants quan tenia algun problema.

Mentre jo lluitava amb les meves quimeres, el món encara continuava immers en una guerra ferotge.

En Josep Maria s’hi va involucrar de ple. I va fer tot el que va poder per ajudar França, la seva terra d’adopció. Espanya havia decidit ser neutral, però el meu amic va intervenir perquè cooperés amb els aliats. No ho va fer sol: juntament amb en Rusiñol, en Casas, l’Anglada Camarasa i en Riquer, entre d’altres, va organitzar l’Exposició d’Art Francès a Barcelona. Això va passar l’any 1917, gràcies també a la col·laboració en el projecte dels seus amics catalanofrancesos, com en Jules Pams, el ministre de l’Interior, i el mariscal Josep Joffre. Amb aquella manifestació artística, en Josep Maria va aconseguir un acostament de Catalunya a la causa aliada.

També va ser idea seva la del subministrament de mantes, teles, draperies i altres articles tèxtils catalans cap a França. El seu esforç cultural, diplomàtic i econòmic va ser recompensat pel Govern de la Tercera República amb la Gran Creu de la Legió d’Honor.

Hi havia guerra a fora, prou important perquè l’anomenessin Gran —la de les trinxeres, la del gas mostassa, la dels vuit milions de morts, la dels quatre imperis esfondrats, la de la conferència de pau a París—, i hi havia guerra a dins, perquè la meva ànima es debatia en lluites d’impossible o molt difícil solució: en Vicenç, que no em deixava de petja, i en Torrent, que s’aprofitava del meu pobric Miquelet. Com si en Felip no tingués prou diners per anar amb tota mena de meuques i efebs que l’haurien distret i divertit. I potser s’hi distreia.

Què en devia saber del cert, la Pilar, del que passava? No em podia empassar que permetés que abusessin del seu pobre fill. N’havia abandonat la custòdia? Havia fet com la mare de la Tarongeta quan la va foragitar de palau perquè la matessin al mig del bosc? No feia soroll, la meva madrastra; de fet, no feia gairebé res. No brodava amb l’habilitat d’abans. Les seves mans —això m’ho havia dit en Ramon— patien una lleu tremolor i el cap se li enterbolia sovint pels herbeis que es receptava. Com en Miquelet, ajudava en petites tasques que li encomanaven els veïns. Quan algú s’havia d’absentar de la botiga, ella hi anava i se’n feia càrrec, vigilava. No sé fins a quin punt se’n podien refiar, però com que encara tenia bona presència i anava molt neta i polida, doncs, això, que col·laborava fent una feina o una altra. A molta gent els feia pena, una pobra vídua, i per partida doble, amb un fill esguerrat a qui li faltava un quart d’hora.

En Ramon parava orella i afuava la vista, pendent d’esbrinar el que fos que els pogués desemmascarar. Tenia coll avall que en Felip la devia ajudar. I tots dos, en Ramon i jo, fèiem hipòtesis, conjectures, històries més pròpies de les obres teatrals que tant gaudíem plegats.

El teatre.

Encara sort que per una estona m’hi podia evadir dels meus neguits.

Amb en Ramon, en Vicenç i la Rosita vam anar al Romea, que s’havia convertit en una segona residència per a nosaltres. A en Vicenç no és que li agradés gaire, però era una excusa com qualsevol altra per veure’m i observar-me com un be a punt de ser degollat que demana clemència.

Quedaven encara uns mesos perquè s’acabés la guerra quan vam anar a veure una obra d’en Josep Maria de Sagarra, Rondalla d’esparvers. L’estrena coincidia amb l’aniversari de l’autor, el 5 de març.

El març és el mes en què es renova tot; el mes que va néixer en Pere, el mes que vaig néixer jo.

Durant la representació, no vaig poder evitar recordar-me d’en Felip a l’escena en què l’Andreu, el protagonista, mata la seva amant, la Joana, en assabentar-se que ella l’enganya. La mata «torçant-li el coll com una serp». Això mateix hauria fet jo amb en Felip.

I, mentrestant, la Palmira va morir.

Va ser en Ramon qui m’ho va notificar. La Farmàcia Padrell era el centre d’informació més efectiu de tot el barri de Sant Pere.

—Ha mort la senyora Palmira, es veu que el seu fill està desconsolat.

«Ves, quina pena».

El seu desconsol era la meva alegria, encara que fos només per un instant. En Felip, però, aviat va saber convertir la tristesa en poder absolut. En morir la seva mare, ell quedava amo i senyor, hereu de riquesa i de malvolença. Tenia poder, diners, bons contactes, prestigi de fariseu i una absoluta absència d’escrúpols.

22

Feia un any que havia mort en Francesc, el germà gran d’en Josep Maria, i en feia dos que havia acabat la guerra. Els negocis dels Sert van passar al germà segon, en Domènec, que es va encarregar de la direcció.

En Josep Maria m’havia dit per carta que, amb el traspàs d’en Francesc, el lligam que el mantenia vinculat a l’empresa dels seus avantpassats s’havia trencat definitivament.

En Francesc Sert havia patit un atac de cor. Encara sort que el patiment devia haver estat breu. Hi havia, en canvi, qui moria lentament, com la Palmira, que s’havia anat consumint al seu llit de capçal solemne i decoració feixuga. Va ser un final adient per a una alcavota.

I en Felip? I la Pilar? Com acabarien els seus dies? Tal vegada moriria jo abans o em quedaria amb la recança, si ho feien ells, de no haver fet justícia; de no veure’ls patir l’escarment que es mereixien.

Més d’una vegada he pensat que havia nascut a l’època equivocada. Seria bo poder fer servir el temps d’acord amb les circumstàncies, perquè m’hauria agradat veure’ls passar Bòria avall, seguint el costum judaic.

El carrer de la Bòria, el primer carrer que es va formar més enllà de la muralla, davant del portal que donava a tramuntana. I el de més trànsit, perquè duia a la ciutat aquells que venien de les Itàliques o de les Gàl·lies. O els que s’hi dirigien. M’hauria reconfortat veure el pervertit i la meva madrastra fent el camí dels sentenciats des de la plaça del Rei, Bòria avall. En Felip, despullat de cintura en amunt, només amb unes calces que li cobrissin les parts. I dalt del cap, un cucurull ple de picarols que n’anés anunciant el pas. I la Pilar, vestida, ella sí, amb els cabells deixats anar, embullats, com una bruixa. O com passava de vegades, amb el cap i les celles ben rapats.

L’avi Andreu m’havia contat que el seu pare havia vist passar l’últim ajusticiat Bòria avall. Com altres històries que m’explicava, em feia por i fins i tot angúnia, però l’escoltava admirada.

—Era a començaments de segle, l’any 1816 —explicava—. Jo encara no havia nascut, el teu besavi llavors era un xicotet que no devia tenir més de deu anys i ho va presenciar, de segur que acompanyat d’algú més gran. Sovint hi feien anar la canalla perquè els servís d’advertència.

No hi ha història més viva, més veritable que aquella que ha estat viscuda i que es transmet de generació en generació. Va canviant, és clar, però sempre manté el pòsit de l’autenticitat.

«Alcauots» i «alcauotes», així em deia l’avi que se’ls anomenava abans.

I la Pilar? Era una alcavota?

«Alcavota», una paraula tant o més lletja que «madrastra».

M’havia venut a la Palmira, una altra alcavota i encobridora del seu fill. Totes dues sabien en quines mans em deixaven, unes mans tan fines com lascives. I sempre humides. Mai no em podré treure de sobre l’esgarrifança que em produïa la seva presència, la por de trobar-me’l de manera inesperada, rere d’una porta o sotjant-me a través del pany… I que em posés a sobre les seves grapes fastigoses. Un record que se’m fa molt present és la vegada que en Felip em va ensenyar a treure la pols d’un llibre.

—Per fer-ho bé —m’explicava—, has de passar el drap per la part superior, des del llom cap enfora.

Llavors la seva mà empresonava la meva, l’untava amb bava de cargol. No he pogut tornar a treure mai més la pols d’un llibre. Mai no m’han caigut els anells per fer la feina que sigui, però aquesta no puc, perquè m’ataca de nou aquella basarda.

Com m’hauria agradat que aquella disposició d’anar Bòria avall encara fos efectiva. Veure la Pilar a dalt d’un ase, estomacada, i en Felip al seu darrere rebent també bastonades i cops de pala; pales d’aquelles planes, de forner.

Però estic convençuda que, si hagués anat Bòria avall, la Pilar ho hauria fet amb el cap ben alt, orgullosa i desafiant. Si hi hagués anat la Palmira, ho hauria fet traient la llengua entre les dents i mirant a un horitzó incert, com si allò que li tocava viure no anés per ella, una pobra dona que només volia el millor per al seu fill. En Felip, per postres, hauria fet el posat de bon noi, de qui no ha trencat mai un plat i pateix una pena injusta.

Però aquell temps havia passat. Una de les últimes convictes que va anar Bòria avall va ser la Tia Caterina, una alcavota del carrer de les Ramelleres que es dedicava a pervertir noietes. Jo no podia fer res contra els meus alcavots, en Felip i la Pilar. L’altra, la Palmira, ja no comptava, encara que sempre en guardaria un mal record. No, no podia fer res, perquè no tenia prou diners ni poder per fer-ho. Què fas quan tens la veritat a les mans i als llavis, però no saps on abocar-la, ni pots fer-ho, perquè ets conscient que ningú no et farà cas?

Com quan ets menut i els grans t’ignoren. Si ets el petit, potser et consenten, sí, però el cas i el crèdit se l’emporta el gran. Recordo una fotografia de casa dels Sert en què sortia en Josep Maria amb els seus cinc germans. Les circumstàncies, la mort d’en Francesc, em van remetre a ell, particularment. En Francesc era el gran: l’equilibri, la responsabilitat. El comte —el rei li havia atorgat aquest títol, que va passar a les generacions següents—. En Josep Maria se sentia molt agombolat per ell.

Vet aquí un sentiment que, des que jo havia perdut els pares i l’avi, sempre havia cobejat: agombolament, protecció, resguard. Somiava amb la idea de tenir un germà gran, perquè en Miquelet no comptava, és clar. Tanmateix, no em podia queixar, perquè en certa manera en Josep Maria havia tingut cura de mi com si ho fos.

No hauria tingut aquesta necessitat si en Tomeu hagués continuat viu.

Com l’enyorava, mare meva! Sempre havia sentit a dir que els anys, el temps, guarien les ferides; que t’acostumaves a conviure amb l’absència de les persones estimades. A mi això em semblaven falòrnies: no me’n sortia. El fet que la mort d’en Tomeu estigués tan lligada a en Pere no hi ajudava gens.

El teatre em consolava. Amb en Ramon, la Rosita i de rebot en Vicenç hi anàvem així que en teníem ocasió. I m’imaginava que tenia en Tomeu al costat, assegut en una butaca invisible. Una vegada, em vaig trobar agafant la mà de la Rosita estrenyent-la amb força sense que vingués a tomb de res. La Rosita es va girar cap a mi, em va mirar una mica estranyada, sorpresa, però no tinc cap dubte que tot seguit va veure en Tomeu a través dels meus ulls, entelats de llàgrimes, i llavors va ser ella qui va prendre la meva mà entre les seves.

Em feien molta companyia, els meus amics.

La tardor de l’any 1923, vam anar a veure La veu de la terra, també d’en Sagarra, que havia omplert el buit deixat per en Frederic Soler, en Jacint Verdaguer, l’Àngel Guimerà… Als entreactes la gent parlava de política i jo parava orella. Tothom, o gairebé tothom, parlava d’en Miguel Primo de Rivera, que havia fet un cop d’estat amb el consentiment del rei, aquell Alfons XIII que, quan havia estat un nen petit, havia assistit amb la seva mare a l’Exposició del 1888.

—En Primo de Rivera ha instaurat un directori militar —vaig sentir que deia una veu femenina.

Em vaig girar amb discreció cap a la veu que havia pronunciat aquelles paraules. Era una dona molt ben vestida, que traspuava una elegància natural i, sobretot, seguretat.

—És la Isabel Llorach —em va informar en Ramon—, una mecenes de la cultura i molt aficionada al teatre.

—Bah! Una burgesa que li agrada cridar l’atenció —va afegir en Vicenç—, una creguda que sempre deixa el seu Rolls-Royce a primera fila, a la vista de tothom.

—I tu com ho saps? De què la coneixes? —va demanar la Rosita.

—Perquè conec el seu mecànic, que viu al barri i compra pa al meu forn.

—No alcis tant la veu —el va renyar la Rosita mentre en Ramon s’adreçava a mi:

—L’home que està a la dreta de la Isabel Llorach no et treu la vista de sobre.

Jo ja me n’havia adonat, però feia veure que no el veia. No estava per admiradors. En aquell moment, el meu pensament era amb el meu fill; em dolia que gairebé mai no ens acompanyés al teatre. «Ja saps que no m’agrada, mare», em deia sempre. Tampoc no li agradaven els meus amics: a la Rosita la trobava vulgar; a en Vicenç, un revolucionari malcarat, i a en Ramon… A en Ramon el considerava «un bocamoll tafaner i un marieta».

Marieta.

Va ser en Pere qui s’hi va referir així per primera vegada davant meu. Em dolia que s’hagués oblidat de la seva amabilitat, de quan li regalava sucre candi i caramels de menta. Si a ell no li agradava en Ramon, era el seu problema, a mi tampoc em feia peça tenir un fill que deia floretes d’en Primo de Rivera. Fill de militars il·lustres i herois de guerra, autoritari, amic del clergat i de les forces conservadores, proteccionista, liquidador de la Mancomunitat i perseguidor d’anarquistes… La llista de penjaments seria interminable.

Encara sort que era bon estudiant, en Pere. Després d’anar als jesuïtes, va entrar a la Llotja, i val a dir que tenia molt bones mans. Havia heretat l’habilitat del seu pare. I, com en Tomeu, també era bell i ben plantat, això no ho podia negar ningú.

Si ja estava prou desanimada, només va faltar que, en encetar l’any nou, se’ns morís la tieta Teresina. Quina pèrdua tan gran!

Un mes abans, que ja s’ho veia a venir, em va dir, neguitosa:

—Regina, hem d’arreglar els papers… que jo ja me’n vaig.

—Però què diu, tieta, si vostè està bé…

Sí que ho estava, si no tenim en compte que la memòria li fallava sovint, però li havia arribat el desig de voler marxar, el cansament de viure.

Va voler que la casa fos meva, però jo vaig creure que seria més just que la deixés a en Pere. Si tot hagués anat com havia d’anar, la casa hauria estat d’en Tomeu. Era lògic, doncs, que fos del seu fill. Com que no era major d’edat, encara em corresponia tenir control sobre la propietat, però seria seva.

No ho hauria d’haver fet. El que vaig fer amb això va ser donar-li més ínfules a un marrec que amb una casa i una torratxa es creia un marquès.

A en Pere li va plaure que el volgués fer hereu. I durant un temps vam viure força en pau. Havíem aconseguit una certa concòrdia; els temps en què ens barallaven cada dia semblaven haver quedat lluny. Tot i així, de tant en tant, alguna discussió esquitxava la nostra convivència. El meu fill tirava pel dret sense pensar en ningú: em va costar molt de pair, per exemple, que es desfés de tots els coloms que quedaven al terrat. I no cal dir que en Miquelet va tenir un disgust. A en Pere no li importava gens.

—M’hauries d’haver demanat permís —el vaig renyar.

—I ara! És casa meva o no? —em va respondre amb insolència.

—Sí, però encara no en pots disposar… Conservar uns quants coloms és honorar la memòria del teu pare.

Pere, posat sorrut i gallet, tarannà egoista i determini ferm.

23

Aquell dia el Rolls-Royce de la senyora Llorach estava aturat davant del Teatre Goya. Ella tampoc no es volia perdre l’estrena de l’obra d’en G. Bernard Shaw, Santa Juana, que interpretava la Margarida Xirgu. Feia temps que no la veia, a la Margarida, i així que vaig saber que era a Barcelona la vaig voler retrobar.

En Ramon es va adonar de seguida de la presència del cotxe, perquè ni la Rosita ni jo no ens hi havíem fixat. En Vicenç no havia vingut amb nosaltres. Li anava a preguntar pel motiu mentre fèiem cua per comprar les entrades, però en Ramon se’m va avançar.

—Doncs perquè l’obra és en castellà —va respondre la Rosita—. Diu que no entendria res. Ja podeu comptar!

—Dona, ho saps prou bé, que en Vicenç és de la ceba… —vaig intervenir.

—Ca! Una excusa com una altra per anar a cal Pere Brut. Però, mireu, estaré més tranquil·la sense ell, així no m’hauré de preocupar del que pugui dir ni fer.

—Llàstima —va dir en Ramon tot indicant el Rolls-Royce—, perquè avui hauria tingut tema de conversa.

—Només li hauria faltat trobar-se amb la burgesa major! —va exclamar la Rosita—. N’hauria estat dient fàstics tota l’estona.

L’obra m’agradava, i em va fer gràcia veure la Margarida guarnida de Joana d’Arc, però frisava perquè s’acabés; volia anar a saludar la meva antiga veïna.

La casualitat va voler que coneguéssim personalment la Isabel Llorach. De fet, va ser la mateixa Margarida qui ens la va presentar. Vam coincidir tots plegats a la porta del camerino. Ens vam abraçar amb afecte sincer, la Margarida i jo. Amb la Rosita i en Ramon no es coneixien tant, i les salutacions van ser més breus, però nosaltres dues ens vam anar atropellant amb preguntes: que com t’ha anat el viatge per Amèrica (jo); que què fa el teu fill? (ella); que si és la tercera vegada que fas una gira per les Amèriques (jo); que quin greu la mort del teu marit (ella); que que bé que has brodat el paper (jo), que per a tu no passen els anys (ella)… I encara hi seríem si la Llorach no ens hagués tallat.

—Em sap greu interrompre…

No, no crec que n’hi sabés.

—Només volia recordar-te que has de venir a casa, Margarida —va dir—: proposa tu el dia que vulguis.

Semblava que ja es coneixien, perquè ella li va respondre que sí, que ja ho tenia en compte i que hi aniria abans de marxar cap a Madrid.

Tot seguit la Isabel Llorach se’ns va adreçar a nosaltres.

—I, si us plau, vosaltres també hi esteu convidats. Hi sereu molt benvinguts.

En Ramon va dir que sí de seguida, estava encantat, i la Rosita i jo ens vam limitar a somriure, no havíem tingut temps de reaccionar. Allò era nou per a mi. Mai un desconegut no m’havia convidat així, sense més ni més.

Els dies que van seguir, amb la Rosita i en Ramon no parlàvem de res més. Primer vam pensar que aquella invitació només havia estat un rampell, però un vespre, tot sortint de Can Vilumara, un noi va venir a trobar-me i em va donar un paper plegat. «De part de la senyora Margarida Xirgu», em va dir. I que vindria a buscar la resposta al cap d’una setmana a la mateixa hora.

Era una proposta de trobada a casa de la Isabel Llorach, un diumenge a la tarda. Ho vaig comunicar a en Ramon i a la Rosita, però ella se’n va desentendre de seguida:

—Aneu-hi vosaltres, jo em sentiria molt incòmoda, no sabria ni què posar-me.

A mi allò també em preocupava, però no em volia perdre aquella vetllada. Sobretot perquè em trobaria amb la Margarida, i perquè la Isabel Llorach m’havia impressionat i tenia ganes de conèixer-la més de prop. Em sabia greu que la Rosita no volgués venir, i vaig insistir-hi.

—No hi penso anar —va respondre decidida—. El teu cas, Regina, és diferent, perquè coneixes la Xirgu, però jo… A més, a en Vicenç no li agradaria.

—Això no val, Rosita.

—I tant que val: és una raó més. Ja saps com es posa per no res… Vull viure en pau, Regina.

No ho compartia, però ho vaig deixar estar. Tampoc no volia complicar-li la vida.

Assessorada per en Ramon, vaig decidir com aniria vestida: un vestit recte, de cintura baixa i vora desigual. La imatge que tenia de la Isabel Llorach em servia de model. Vaig comprar la roba, una llaneta fina de color beix, i m’ho vaig anar cosint a les nits. En Pere em mirava intrigat, potser perquè em veia il·lusionada, però no ens vam dir res.

Érem al mes de gener. L’hivern feia que vestir-se amb elegància sortís més car que quan feia bon temps, i jo no volia estirar més el braç que la màniga, així que em vaig posar l’abric negre de panyo que ja tenia; no era nou, però estava en bon estat. Vaig enllustrar bé les sabates que guardava per a les ocasions, vaig raspallar la bossa de mà de vellut que feia servir quan anava el teatre, em vaig posar el collaret de perles que havia heretat de la tieta Teresina i vaig completar el meu guarniment amb un mocador de seda al coll. El mocador me l’havien regalat a Can Vilumara. De vegades, si alguna peça sortia defectuosa, ens la regalaven a les treballadores. I la tara que tenia el meu mocador era petita; jo sabia que la tenia, però passava desapercebuda.

Abans d’anar-hi, en Ramon em va fer cinc cèntims sobre la burgesa. Era filla de l’eminent metge Pau Llorach, que s’havia fet ric gràcies al descobriment d’una mina d’aigües medicinals. A casa seva, una torre modernista del carrer Muntaner, hi tenia un teatret on organitzava actes culturals i convidava tota mena de personalitats, especialment les vinculades a la cultura.

I jo què hi faria, allà?

No ho sabia, però tenia molta curiositat.

En Ramon, pobret, tanta il·lusió que li feia anar-hi, just el dia abans va agafar una febrada que no el va deixar sortir de casa. A la Farmàcia Padrell no hi havia prou medecines per fer-li aguantar una tarda.

Hi vam anar la Margarida i jo. Encara sort que ella no se’n va desdir.

A més de nosaltres, la Isabel Llorach havia convidat uns quants amics. Érem mitja dotzena i entre ells hi havia aquell senyor que m’havia estat observant al Romea amb interès.

Eduard Molins, es deia.

Era discret, però vaig notar que no em treia els ulls de sobre. Jo tampoc no podia evitar d’encreuar les mirades amb ell. No sé si va ser perquè, quan et sents observat, tu també en fas la rèplica, ni que sigui de reüll, o perquè m’hi vaig sentir atreta en una d’aquelles llambregades fugisseres. L’Eduard em va calar dins. Potser va ser el seu somrís serè, l’esguard amable de què feia gala i l’elegància culta que exhibia.

Vaig parlar poc, em semblava una actitud prudent, i quan vaig intervenir, ho vaig fer de manera encertada. De teatre, hi entenia. Hi havia anat prou per poder opinar. Aquella circumstància em va acostar a la Isabel Llorach, amb qui de seguida vam congeniar, i per una estona vaig pujar uns quants esglaons socials, com quan anava del carrer Sant Pere Més Alt al de Trafalgar i saltava d’una ciutat a l’altra; de la ciutat vella a la ciutat nova.

Isabel Llorach, somriure seductor, naturalesa independent, generositat.

En Josep Maria també coneixia la Isabel, és clar. En vam parlar en una de les estades a Barcelona.

—Tenim la mateixa edat, la Isabel i jo —em va dir—, i tenim força amics comuns. Me n’alegro que us hàgiu conegut… Saps què? En Ramon Casas la va pintar, ja fa anys.

Érem a casa de la tieta Teresina. Encara que hagués mort, sempre seria casa seva. En Josep Maria ens havia vingut a veure a en Pere i a mi. Vaig estar contenta que el meu fill fos amable amb el seu padrí, però es va quedar poca estona; havia quedat amb uns amics, ens va dir. Jo em vaig quedar alleujada, perquè fins llavors la trobada havia anat com la seda i el costat malcarat d’en Pere no havia aparegut. El que em va sorprendre va ser que en Josep Maria també semblava més tranquil amb en Pere fora de casa.

—Volia parlar amb tu a soles, Regina —va dir com si m’hagués llegit el pensament.

Em vaig inquietar. El somrís que havia lluït mentre en Pere havia estat amb nosaltres va desaparèixer de cop i va donar pas a la malenconia.

—Et veig trist, amic, què et passa? —li vaig preguntar, convidant-lo a la confidència.

—La Misia i jo…

Ho duia escrit al front.

—T’has enamorat d’una altra dona…

Va assentir amb el cap cot i les mans amb els dits encreuats sobre els genolls.

—Josep Maria…

—No em renyis, si us plau. De fet, jo voldria viure amb totes dues… No, no em diguis res —va afegir de seguida—, que ja ho sé, que no pot ser. No vull sermons, Regina, només volia que ho sabessis per mi.

Em vaig empassar les paraules, no era hora de retrets, i el vaig deixar dir.

—És complicat, això de l’amor… La Isabel també va estar molt enamorada… —va fer canviant de tema—. Del fill del famós farmacèutic, el de les pastilletes per a la tos, però no va funcionar…

—És soltera, oi? —vaig preguntar.

—Sí, no es va voler casar amb ningú altre… Un fet insòlit per a una hereva com ella.

—L’admiro —vaig afirmar—, m’agrada aquest esperit independent que té. És clar que ella s’ho pot permetre.

No sabia si preguntar-l’hi, però em vaig decidir a fer-ho sense rumiar-m’ho gaire.

—Coneixes l’Eduard Molins? És molt amic de la Isabel.

En Josep Maria em va mirar amb ulls picardiosos.

—Els teus ulls em diuen que també te n’has fet amiga.

No vaig poder evitar de posar-me una mica vermella.

—És tot un senyor, l’Eduard —va reblar—, te’n pots refiar.

Li vaig agrair les paraules, necessitava la seva conformitat.

Vaig anar sabent d’ell. L’Eduard Molins era un senyor vidu que vivia de renda, un indiano que havia fet fortuna a les Amèriques, un accionista del món empresarial tèxtil, un mecenes amant de les arts i, sobretot, un home culte i educat, que havia estat mestre veler i estimava la seda tant o més que jo.

Ens vam anar veient.

Però el meu fill què en pensaria, d’aquella relació?

No m’hauria d’haver importat, perquè prou que ell anava a la seva, però sí que m’importava la seva opinió; era el meu fill, l’únic fill que tenia.

Vaig tenir sort, perquè el meu pretendent li va plaure. Que fos ric, elegant i influent el va posar de la seva banda. A mi em va pesar més que l’Eduard fos una persona assenyada i culta, ves per on.

I a ell, què li va agradar de mi?

Jo tenia quaranta anys ben llargs, ja era lluny de ser una noia, si bé podia passar per més jove. La Llúcia, la guaridora, deia que les persones bones es veien joves més temps, que no els desapareixen mai del tot els trets d’infant, perquè conserven la innocència. I amb el temps també vaig tenir una gran capacitat per adaptar-me a l’ambient que fos; que tant podia anar amb un parrac com amb un vestit de mussolina brodada. I el posat… Segur que havia heretat alguna cosa del posat de la monja Genoveva.

La Rosita em va animar.

—No ho dubtis gens, Regina. És un bon partit i n’està de tu… Que no veus com et mira?

Era veritat, i tenia fama de persona honesta, i per a mi allò era important. Vorejava els seixanta anys, una diferència d’edat que ens esqueia en aquell moment de les nostres vides. Feia molts anys que l’Eduard havia enviudat, no tenia fills i mai no s’havia plantejat de tornar-se a casar.

—Fins que t’he conegut, Regina.

Si alguna cosa em frenava a dir-li que sí era en Pere. Era massa jove perquè me n’anés de casa, però l’Eduard em va facilitar la solució que jo desitjava.

—Que vingui a casa, Regina.

Sorprenentment, en Pere va accedir a venir a viure amb nosaltres, si més no de moment, a la residència de l’Eduard, a la Via Laietana, molt a prop del carrer de Sant Pere Més Alt. Seguia a prop del meu passatge.

Ens vam casar la primavera de l’any 1927 a l’església de Sant Pere.

Va ser desig de tots dos que fos un casament discret, íntim. El meu fill, en Ramon, la meva estimada Rosita, la Margarida, la Isabel Llorach i un bon amic de l’Eduard, l’únic que li quedava, perquè els altres havien mort. El mateix passava amb la seva família. Hi va haver dues absències importants: en Vicenç, que casualment es va posar malalt, i en Josep Maria, que, desbordat per la feina i els excessos personals, no ens va poder acompanyar. De fet, al cap d’uns mesos, el desembre d’aquell mateix any, es va divorciar de la Misia.

I no, no vaig anar vestida de núvia; ho vaig fer de senyora elegant. Un vestit de tafetà de seda de color gris perla. Al damunt, hi duia un abric lleuger que hi feia conjunt i amb la vora de la mateixa mida, a mitja cama. Perquè l’abric tingués més cos, portava una entretela i anava folrat de ras, igual que el vestit. Em vaig cofar amb un barret cloché del qual em sortien part dels cabells, tallats à la garçon. Vaig voler seguir la moda, però no podia evitar un calfred cada vegada que el meu clatell notava el feinejar d’unes tisores, el record humiliant de quan la Pilar me’ls va tallar per vendre’ls.

24

L’Eduard em feia la vida plaent; fins i tot em sabia greu manifestar qualsevol desig, perquè tot el que demanava m’ho posava a l’abast.

Com n’és, de fàcil, adaptar-se a les coses bones.

Jo sabia quin era el meu origen; no era un poll ressuscitat, sabia estar al meu lloc. Envellia bé, val a dir-ho. El mirall de la mare de la Tarongeta m’hauria donat el vistiplau. I m’havien inculcat bones maneres. L’educació que havia rebut a casa quan els pares i l’avi encara vivien, el que vaig aprendre de les monges de l’Ensenyança i el que anava aprenent de llegir i del teatre, em convertien en una persona presentable entre la burgesia.

No va ser gens fàcil que el cercle d’amistats de l’Eduard m’acceptés. M’ho vaig haver de guanyar. No n’hi havia prou amb vestir bé, calia fer-ho per a l’ocasió adequada i saber gestionar amb saviesa els gestos i les mirades. La discreció, la prudència, van ser les meves grans aliades. I el fet d’observar-ho tot com si fos un espectacle, perquè encara m’ho mirava des de fora, amb les ulleres de la nena de Sant Pere.

Sovintejar el Gran Teatre del Liceu, el Palau de la Música…

El Palau…

Tan a prop que el tenia i tan lluny que m’havia quedat, fins llavors.

Si hi ha un moment bo per visitar-lo és el matí, quan la llum acolorida que entra pels vitralls que envolten la sala banya l’escenari i l’espai reservat al públic. En Lluís Domènech i Montaner sabia el que feia, construint aquell sostre que va trencar tants motlles. Una lluerna que baixa com una gota descomunal cap a la platea adverteix els assistents que són en un lloc singular.

Era la principal sala de concerts de Catalunya. En Lluís Millet i l’Amadeu Vives van ser cabdals en la seva promoció —jo devia tenir uns tretze anys, just quan la Pilar em va vendre a la Palmira— i pocs anys més tard se’n va aprovar el pressupost. El Palau en va viure de tots els colors. En Primo de Rivera, que estimava tan poc Catalunya, el va clausurar durant quatre mesos.

Des que m’havia casat amb l’Eduard que m’obligava més que mai a cultivar-me, a aprendre. Escoltava, escoltava molt, aprenia, llegia la premsa que cada dia ens portava la minyona durant l’esmorzar.

Ara jo tenia minyona, mare meva. Sovint m’havia de dominar el costum d’aixecar-me i recollir la taula; em sabia greu quan veia el servei feinejar. A les converses intervenia poc i només si podia aportar alguna cosa interessant. De mica en mica es van adonar que aquella que havia estat minyoneta i menestrala dels Vilumara no era només una persona presentable. Jo havia deixat de treballar, no sense recança, perquè m’agradava fer els patrons per a les peces de seda, però em tocava interpretar un altre paper, viure una altra etapa.

Encara que hi havia qui em feia vores, vaig anar fent amigues.

—No els facis cas, són unes tibades —m’assegurava la Isabel Llorach quan algú em menystenia de manera més o menys subtil.

Ella es va convertir en la meva protectora, i m’aconsellava sovint sobre quina era la millor manera d’actuar. No era fàcil ser distingit, «tenir classe». Em va costar aprendre a menjar poc —atipar-se no feia senyora—, i em costava perquè jo tenia bona gana, era de vida. Beure encara estava més mal vist, però això no em representava cap dificultat, perquè tampoc no m’agradava gaire.

L’Eduard també m’ajudava, m’indicava comportaments que no m’haurien passat mai pel cap.

—Sempre que vegis formatge, fes com si no hi fos.

Quin greu, tant com m’agradava!

Quan assistia a àpats de compromís —o els celebràvem a casa—, entre menjar poc, la cerimònia del servei i el refistolament de la cuina, se’m feien llargs i pesats. Fins llavors, els meus àpats havien estat molt senzills: verdura bullida, mongetes amb cansalada, ous ferrats amb patates… i feia festa major quan menjava pollastre rostit o els fideus a la cassola de la mare de la Rosita.

Era una situació curiosa. De petita me n’havia d’estar sovint, del que m’hauria vingut de gust de menjar. I, després, des que m’havia casat amb l’Eduard, no sempre podia triar el que volia. Vaig ser conscient que, ja fos per una causa o una altra, sempre és difícil fer la teva completa voluntat.

La meva nova posició social implicava canvis i servituds, però en un aspecte no vaig voler transigir: no vaig oblidar els meus amics de tota la vida. En Pere m’ho reprovava —ell sempre tan estirat—, però l’Eduard m’animava perquè no ho fes.

—No podem perdre mai les nostres arrels, Regina.

Eduard, suport constant, educació, elegància.

Podia convidar els meus amics a casa, però ells preferien que ens veiéssim a una altra banda. Amb la Rosita ens trobàvem al passatge; sempre hi havia alguna excusa: que si arreglar un rellotge a cal rellotger, que si fer unes targetetes a la impremta… Els fills de la Rosita i en Vicenç s’havien fet grans, eren bons nois. La nena ja s’havia casat i el noi festejava i es guanyava la vida. La meva amiga, doncs, tenia més llibertat.

Allà, al passatge, jo era la Regina de tota la vida, i podia riure a cor què vols, cosa que tampoc no era pròpia de fer entre els senyors.

—Saps què? —em va fer confidència la Rosita—. La Pilar va parlant de tu tota cofoia: que la filla del seu marit s’ha casat amb «un principal». I diu de tu totes les gràcies.

«Quina mala peça. Què deu voler?».

I en Miquelet? En aquell temps estava molt trist, perquè en Felip, pel que semblava, se n’havia allunyat completament. En Torrent s’havia cansat de la seva joguina trencada. Ho vaig saber per en Ramon, que ens anava informant sobre què feia en Felip. El seguia i tot, com un detectiu.

—Ai, Ramon, que et complicaràs la vida.

—És un joc, un passatemps.

Que podia ser molt perillós.

—Fins ara no hem pogut fer res —va assegurar en Ramon—, però la teva condició ha canviat, Regina. Pots moure fils.

No ho veia clar, de ficar-m’hi pel mig, però tampoc no vaig saber dir-li que no.

Un dia que me’l vaig trobar pel carrer, en Felip em va saludar educadament, aixecant el barret. És clar, jo era una senyora important, ara, als seus ulls. Quina angúnia, perquè em van venir al pensament les seves mans suades, xopes de la seva essència corrupta, que no tenia altre remei que anar-se eixugant amb un mocador. I em va fer pensar que potser sí que em tocava fer alguna cosa perquè pagués per les seves vileses.

D’ençà del meu matrimoni amb l’Eduard, ens fèiem molt amb la Dolors i la Carme, les germanes d’en Josep Maria. Per elles vaig saber que, amb motiu de l’Exposició del 1929, els Sert havien rebut l’encàrrec de fer una gran catifa per al saló del tron del nou Palau Reial de Pedralbes. Era una catifa que cobria totalment el saló del tron, un regal per al rei Alfons XIII.

—És tan gran que l’han fabricada amb la tècnica de nusos en telers especials —em va explicar la Dolors.

—El dibuix l’han fet expressament per a l’ocasió —va afegir la Carme, satisfeta—. Un escut central ovalat de color groc amb un fons blau, tres flors de lis i una corona, rodejat de fulles d’acant verdes, liles, blaves sobre un fons beix. És esplèndida.

En vam parlar també amb en Josep Maria, d’aquella catifa, un dia que ens va fer una visita a l’Eduard i a mi.

—Sí, des de mitjan segle passat que els Sert tenim una patent anglesa per a la fabricació de catifes també amb telers anglesos.

—Aquesta nova branca de la indústria —va intervenir l’Eduard— us aportarà bons beneficis i prestigi.

«Sí, Eduard, però tot això dels telers fa temps que no lliga amb ell».

En Josep Maria es va limitar a assentir. D’altra banda, se’l veia content; content per mi, pel fet que m’hagués casat amb l’Eduard. Va aprofitar un moment que es va retirar el meu marit per deixar-me anar una floreta.

—Sempre has estat una senyora, Regina. Encara me’n recordo que, netejant la plata, en lloc d’una tassa, semblava que netegessis un calze sagrat, com una sacerdotessa.

Em feia gran, però encara em vaig posar vermella.

Una senyora… Sí, alguna cosa havia heretat de la monja Genoveva.

—I en Pere? —va preguntar amb interès.

—És molt estudiós i té molt bona mà per al disseny, com en Tomeu.

—I perquè tots els fillols s’assemblen als seus padrins.

En Josep Maria i les seves sortides. Sempre aconseguia de fer-me riure. Ja m’hauria agradat, ja, que se li assemblés. Només vaig dir-ne la part bona, és clar, i li vaig tornar a agrair que durant aquells primers temps de viduïtat m’hagués ajudat i pagat els estudis del noi.

Un pensament fugisser em va passar pel cap. En Pere havia estudiat als jesuïtes, i en el seu cas potser no havia estat adient. Un tarannà més senzill com el dels hermanos li hauria anat millor per temperar aquella ambició que traspuava. En Josep Maria també ho era, d’ambiciós, i hi havia qui el considerava un autèntic prepotent, però a mi em semblava una altra cosa: potser és que sempre ens vam perdonar les flaqueses, nosaltres dos. Com que la seva reputació augmentava després de cada obra que feia, es podia permetre el que l’avi Andreu hauria titllat de mala educació. Recordo una anècdota sonada que em va explicar amb un somriure murri. En Josep Maria era a l’Hotel Ritz de Barcelona sopant amb uns clients quan un cambrer el va avisar que tenia una trucada, una conferència des dels Estats Units. Sense immutar-se, ell va continuar prenent-se el cafè, i encara en va demanar un altre amb parsimònia.

—Primer eren els meus amics, Regina —em va comentar amb tota naturalitat.

Com que el cambrer insistia —pobre home, no vull pensar els nervis que devia passar—, finalment va atendre la trucada. Coincidia amb un moment de negociacions amb els propietaris del Waldorf Astoria, que volien que en Josep Maria pintés el menjador de gala del luxós hotel novaiorquès. Després d’acordar una suma astronòmica per la feina, va tornar al menjador per continuar la vetllada amb els seus convidats.

Aquella sala, decorada amb quinze plafons amb motius al·legòrics espanyols, rebria el nom de Sert.

—No tothom té una sala a la qual se li ha posat el seu nom en vida —va afirmar orgullós.

«Ai, amic, que t’han pujat els fums», em vaig dir.

La vida, de tant en tant, em sacsejava. No em podia treure del cap el que en Ramon m’havia dit, amb recança, molt confidencialment: que en Miquelet bevia, que un dia se’l va trobar pel carrer fent tentines.

—El vaig dur a la farmàcia —em va dir— i li vaig prendre la pressió. La tenia molt alta.

—I la Pilar? —vaig preguntar.

—Sovint no hi és… De vegades marxa amb les trementinaires.

Estava sol, ningú no se’n preocupava. I jo tampoc. Em vaig sentir culpable.

«Gràcies, amic, gràcies per ser-hi».

—Es va acostumar que se’n cuidés en Torrent —va afirmar en Ramon.

En vaig parlar amb l’Eduard i hi vam posar remei. Gràcies a l’Enriqueta, la de la merceria del passatge, vam trobar una dona que l’anava a ajudar, i netejava, comprava i li feia el dinar. El més indispensable. I jo hi anava sovint per supervisar i per fer-li companyia, és clar.

—No beguis, Miquelet, que et farà mal.

Em deia que no, que no beuria, però no crec que em fes cap cas. Era un home abatut.

En Ramon em va informar que un dia d’aquells, travessant el passatge d’en Cirici, havia vist en Torrent que parlava amb un noi; com que estava d’esquena, no el va veure, però quan el noi va girar-se, va poder reconèixer el meu Pere. I això em va abatre a mi.

En Pere parlant amb en Torrent.

—No és possible, Ramon, no és possible!

—No és el que t’imagines, Regina. És una qüestió política. Busquen adeptes.

—Adeptes a què? A qui?

—A en Primo de Rivera, perquè està perdent suport. Ja ho saps, aquí a la farmàcia la gent parla. Jo sento de tot i saps també que paro bé l’orella. En Pere va de bracet amb la dictadura.

El meu fill fent conxorxes a favor del dictador i fent tractes amb un pervertit. Només em faltava això.

25

En Miquel Àngel Sabater, en Miquelet, el meu germanastre, va morir a causa d’un atac de feridura del qual no es va poder refer. Tenia cinquanta-sis anys. Un parell de dies abans, la Pilar va venir a casa a dir-m’ho: que estava molt estrany, que havia perdut mobilitat i tenia molts espasmes, una tremolor incontrolable. I que volia parlar, però que no li sortien les paraules.

—Segur que et vol veure, Regina.

Hi vaig anar de seguida, només em vaig posar al damunt una jaqueta i em vaig calçar unes sabates —m’agradava anar descalça per casa—. Mentrestant, l’Eduard va fer avisar el nostre metge de capçalera perquè hi anés tan aviat com li fos possible.

No hi va haver res a fer. El vaig poder acompanyar fins l’últim moment, abraçada a ell i dient-li que l’estimava, que l’estimava molt. No sé si em va poder entendre, perquè ja semblava estar més a l’altre món que en aquest, però diuen que l’oïda és l’últim sentit que es perd, i jo era allà per ajudar-lo a fer el traspàs.

La Pilar plorava. Per un moment em vaig sentir empesa a abraçar-la, però em vaig contenir, i només la vaig escoltar.

Que el seu primer marit la va deixar poc després que el nen hagués nascut, que era vídua, sí, però que, en honor a la veritat, s’hi va quedar anys després que el seu home hagués fugit; es va assabentar de la mort del pare d’en Miquelet per casualitat, es veu que va caure d’una bastida i va patir un cop mortal.

Com el meu Tomeu.

Plorava, la meva madrastra plorava molt, sense consol, com no l’havia vista mai, i es va posar a grinyolar com una bèstia ferida, lamentant la dissort que havia estat tota la seva vida.

—No es fa, això de deixar una dona sola amb un nen petit —anava repetint.

Tenia raó, no es fa.

Me’n podia fiar, de la seva actitud, però?

Quant de temps li duraria aquella mena de penediment?

Em vaig acollir a la temprança, a la serenor que sempre m’aconsellava l’Eduard que tingués. El temps, tard o d’hora, posa les coses i tothom al seu lloc. Quan em deia tot això, no el volia contradir. Però no, Eduard, malauradament, el temps no és sempre un àrbitre just.

El vam enterrar al cementiri de Montjuïc. Amb l’Eduard li vam encarregar una làpida amb un conjunt escultòric molt bonic que a ell li hauria agradat. Amb angelets, com els que sortien a les estampetes que li comprava a la impremta del passatge d’en Cirici o a la que hi havia a la plaça de Santa Caterina.

Miquel Àngel, un nom de volada per a una ànima tan senzilla com immensa. Malaguanyada.

Em sentia malament. No havia estat prou per en Miquelet, les noves obligacions socials em treien un temps que li podria haver dedicat a ell. No hi vaig posar prou interès; prou tràfecs tenia amb en Pere, que em feia patir de mala manera; no entenia el tarannà dèspota i distant del meu fill.

Prosperava, això sí.

S’havia convertit en un dels dissenyadors d’espais més sol·licitats. Les empreses creixien, es transformaven. Moltes de les que hi havia al quarter de Sant Pere s’anaven instal·lant, expansionant a altres parts de la ciutat, però mantenint alhora el nucli central al barri que les havia vist créixer.

Com que jo hi havia treballat, em va agradar saber que en Pere havia dissenyat i decorat el nou despatx dels Vilumara al carrer de Casp, cantonada amb Bailèn. Una feina que va fer amb l’Alexandre Soler.

L’Eixample, la ciutat nova a la qual els de Sant Pere podíem accedir en un tres i no res a través dels passatges.

Potser només era impressió meva, però tot canviava molt de pressa, i per una vegada puc dir que per a millor. Per a les dones, la Segona República va ser un avenç. Més que per mi, jo estava contenta per la Rosita, que ja feia un parell d’anys que s’havia apuntat al Club Femení i d’Esports i a l’Ateneu. Que els fills ja fossin grans i en Vicenç no estigués pendent d’ella li va permetre adquirir cultura, fer noves amistats, créixer com a persona i guanyar una autoestima que fins llavors no havia tingut.

L’Eduard també estava content amb el govern de la República.

—Hem recuperat les institucions que ens són pròpies, Regina —em comentava satisfet.

En Pere, en canvi, rondinava. Es queixava d’aquell govern que, des del seu punt de vista, era un desgavell. Afirmava que les esquerres no sabien governar, i no puc dir que no tingués una engruna de raó.

Quan sorgien aquestes converses a la sobretaula era de les poques vegades que veia l’Eduard contrariat. El meu home li replicava si li havia semblat millor el Bienni Negre, amb greus enfrontaments entre governs i la supressió de l’Estatut i del govern autonòmic quan van guanyar les dretes davant d’una esquerra dividida. Això va ser el 1933, l’any en què la família Sert va deixar de viure al seu passatge.

Política a banda, a mi m’amoïnava que, als vint-i-cinc anys, en Pere encara no tingués promesa. Ni indicis de tenir-ne.

A qui li podria passar el fermall de la Genoveva?

Tenia la il·lusió que en Pere s’enamorés d’una bona noia, però semblava que només s’estimava a ell mateix. No anàvem pel camí de tenir una hereva —perquè havia de ser una noia— per a la joia de la família. Ja veia que la nissaga acabaria amb mi.

Vam parlar de la meva avantpassada un dia que mossèn Sebastià va venir a dinar a casa; ara vivia a l’Empordà, però quan era jovenàs havia viscut al nostre barri i havia conegut l’avi Andreu. El mossèn tenia bona gana; li va agradar l’escudella amb mandonguilles i encara més la vedella rostida. En Pere també hi era. I encara gràcies que escoltava educadament. Que la Genoveva hagués arribat a ser una priora li feia sentir reconeixement i respecte per l’avantpassada.

—Remenaven les cireres, les monges de Jonqueres —deia mossèn Sebastià—. Depenien directament de la Santa Seu i això els atorgava poder i independència.

—A mi sempre m’ha cridat l’atenció —va intervenir l’Eduard— que tinguessin tanta llibertat, que gaudissin de casa pròpia i es poguessin casar.

Mossèn Sebastià, que ja era molt gran, es va recrear relatant la història de la priora Genoveva com si no la sabéssim. Allò que fan algunes persones, sobretot quan són grans, que van a la seva i el que els agrada és sentir-se la veu. Vam haver d’escoltar que la Genoveva havia plantat la palmera al convent i les activitats que feien cada dia. Que primer calia anar a saludar la priora. Que després cadascuna es retirava a casa i es dedicava a les seves ocupacions —filar, fer confits, torrons o altres dolços—. Que eren molt destres fent aigua-ros, aigua aromàtica destil·lada a partir de roses fresques i aiguanaf, aigua de flors de taronger…

Taronger, Tarongeta, Tarongineta.

De nit amb el marit, i durant el dia a casa seva o al convent, feinejant o pregant a Déu. Potser era una d’aquelles invencions que a còpia d’anar-se repetint agafen cos de veritat, però m’agradava pensar que, després de temps d’anar-li al darrere, un cavaller va demanar la mà de la Genoveva. Com que ella no tenia pares, va ser la priora del convent qui donà la conformitat. La mare em deia que la Genoveva i el seu cavaller van tenir una filla, i aquesta en va tenir una altra que ja va ser la meva àvia, i després va venir ella.

—Encara sort —va continuar mossèn Sebastià— que l’església es va recuperar reconstruint-la al carrer d’Aragó.

On anys després se celebraria la cerimònia fúnebre d’en Josep Maria.

—Sí —vaig seguir jo—, perquè poca ventura va tenir el convent. Un cop les tropes napoleòniques van fer fora les monges, es va convertir en un hospital militar, després en un correccional i, finalment, en una caserna.

Els militars.

La Junta Revolucionària Provincial de Barcelona va dir que el monestir havia de ser enderrocat. «La Gloriosa», en van dir, d’aquella revolució.

Misèries, perquè cap revolució no és gloriosa. Sempre hi ha qui pren mal. Una altra cosa és que sigui necessària.

La nova església amb les restes de l’antic convent de Jonqueres, m’havia contat la mare, es va construir pocs anys abans que jo naixés. Això potser no ho sabia, mossèn Sebastià, i no ho vaig dir per no allargar la conversa.

Llavors, a la plaça de Jonqueres, allà on havia jugat amb en Vicenç i la Rosita quan érem petits, encara hi havia la palmera, la que havia plantat la monja Genoveva. Però només va durar un any, la pobra datilera, perquè la van voler trasplantar i no va resistir que l’arranquessin d’on havia arrelat.

De la placeta de Jonqueres en guardo una foto. Jo hi surto de molt petita, la mare em duu en braços. La palmera treu el cap darrere nostre, com un àngel custodi. Però la palmera ja no hi era i la meva mare tampoc.

26

L’any 1935 vaig conèixer la Misia personalment. Després de tants anys de sentir-ne a parlar i d’imaginar-me-la, vaig poder contrastar la dona real amb aquella que havia idealitzat tant. La realitat va superar qualsevol expectativa. Malgrat que ja tenia seixanta-tres anys i no passava pel millor moment de la seva vida, desprenia una aura que et captivava.

Ens vam conèixer a París, la ciutat que havia cobejat de visitar des que era joveneta, la ciutat que, tants anys enrere, em va prendre en Josep Maria. Ens van convidar, a l’Eduard i a mi, a un concert benèfic que es va celebrar a la gran sala de festes de l’Hôtel Continental. La Misia era una gran pianista i, pel que vaig sentir, sempre era ovacionada amb grans aplaudiments. Feia més d’un any que havia celebrat un altre d’aquests concerts en honor de la Marcelle Meyer, una pianista excel·lent que passava per una greu situació econòmica. La Misia es va encarregar d’organitzar-ho: va encarregar un sopar exquisit i va posar a la venda les localitats a un preu exagerat. Va aconseguir una magnífica recaptació.

—La Marcelle va brillar —recordava l’Eduard—, però la Misia encara més; és única.

Ho va dir amb una admiració que em va provocar una gelosia inesperada.

—Ara que l’he coneguda personalment —vaig rebatre—, no ho sé…, crec que no n’hi ha per a tant, que no és tan irresistible i… que ja té una edat.

L’Eduard em va mirar amb condescendència, amb l’esguard d’un adult que disculpa la rebequeria d’una nena petita. Les meves paraules acabaven de contradir l’opinió que m’havia format només de veure-la. L’enveja m’havia segrestat per uns instants, havia provocat en mi un sentiment d’inferioritat, el convenciment que jo no havia gaudit ni gaudiria mai d’aquella excel·lència natural, quasi salvatge, que la feia tan especial. Com havia dit l’Eduard, era única.

Misia, seducció i magnetisme en estat pur.

Durant un temps vaig viatjar com mai no ho havia fet, jo que només havia vist el món per un forat. Londres, Roma, París… I no només grans ciutats europees, sinó indrets propers que coneixia només pel que n’explicava la gent, pel que n’escoltava a la ràdio o en llegia a la premsa.

De París, a banda de la Misia, em va impressionar veure aquells passatges dels quals havia sentit a parlar. Construccions verticals i gairebé transparents on s’allotjaven galeries i centres comercials, d’aquells que havien fet lluir la ciutat durant el segle XIX.

L’Eduard estava satisfet de mostrar-me el món, i a mi em va servir per sortir de la closca del quarter i allunyar-me d’un fill amb qui no m’entenia gens.

Llavors ja no em feia vores ningú, formava part d’aquella societat benestant com si ho hagués fet des del bressol. L’amistat còmplice amb la Isabel Llorach em va fer créixer i, sobretot, em va ajudar a tenir confiança en mi mateixa.

Enmig d’aquella etapa viatgera, vam fer una aturada a Barcelona —no sabíem estar gaire temps allunyats de la ciutat—, i, com era de suposar, al quarter de Sant Pere continuaven passant coses. L’Enriqueta, la del quiosquet de merceria del passatge d’en Cirici, em va explicar un incident.

—Quin ensurt que vaig patir! —va dir, nerviosa, molt esverada—. Tres pinxos van acorralar la policia, aquí mateix, davant meu!

—No vas prendre mal, oi? —vaig preguntar preocupada.

—No, encara sort que ningú no en va prendre.

Uns quants veïns es van apuntar a la conversa i hi van ficar cullerada: com era possible que la policia no sabés defensar-se? Delinqüents de primera, vet aquí. I es veu que van fugir; que no sempre se’n surten, els bons.

Va passar el mes de març, concretament el dia 9. La ciutat era un volcà a punt d’entrar en erupció.

Em va fer il·lusió que en Josep Maria ens convidés al cèlebre Mas Juny, a platja del Castell. A l’Eduard sempre li era plaent anar a l’Empordà, entre d’altres coses perquè hi tenia terres i família, i perquè la considerava una terra escollida pels déus.

Aquell mas era el regal de noces que en Josep Maria havia fet a la seva segona esposa, la Roussy Mdivani. La Roussy era una princesa de veritat, una Tarongeta alta, rossa i amb un estil impressionant. I una artista, també: era escultora.

Els Mdivani eren una família peculiar. La Roussy, de naixement Isabelle Roussadana, era filla del general Zakhari Mdivani, que va servir durant el mandat del tsar Nicolau II. Es van instal·lar a París després de la revolució bolxevic fent-se passar per prínceps georgians. La Roussy tenia quatre germans més, una noia i tres nois; no hauria sabut dir que de tots era més singular i bell. Van saber gestionar el futur casant-se amb persones adinerades d’Europa o d’Amèrica.

En Josep Maria era trenta-dos anys més gran que la seva nova esposa.

«Aquí ja t’has cobert de glòria, estimat».

El triangle amorós que havia format amb la Misia i la Roussy a l’estudi de Montmartre va acabar decantant-se per la princesa russa, encara que la Misia continuava present, en la distància, a la seva vida.

Aquell regal de noces a la seva jove esposa era una extravagància més d’en Sert; la rusticitat de l’entorn era d’una bellesa incomparable, però saltava a la vista que, com devien haver dit alguns potentats, tenia molt poc glamur. La princesa Mdivani ja n’aportava prou, podria respondre algú altre. En Josep Maria va remodelar la casa de cap a peus i la va convertir en un punt de trobada de l’alta societat.

—Estimats amics, em feu feliç amb la vostra presència —ens va dir amb amabilitat ardent, i ens vam presentar de seguida els altres convidats fent tots els possibles perquè, sobretot jo, em sentís a gust.

Ja em sabia moure en aquell ambient, però també em sentia com un peix fora de l’aigua; tots eren amics, l’Eduard inclòs. Però una novetat, sovint, és ben rebuda.

Pel mas Juny hi passava tothom que fos «important», de manera merescuda o per les seves excentricitats (o per totes dues coses): la Coco Chanel, en Paul Morand, la Marlene Dietrich, en Luchino Visconti, la baronessa Thyssen, Salvador Dalí i la seva esposa russa, la Gal·la, entre d’altres.

Em va agradar anar-hi, va ser una experiència molt interessant, però, per molt que s’hi esforcés en Josep Maria, no m’hi acabava de sentir còmoda. Em sentia observada, qui sap si s’esperava de mi alguna vulgaritat, un gest que evidenciés els meus orígens.

Jo sempre tenia un as a la màniga, però: la meva Genoveva.

—Monges que es casaven? —va preguntar la princesa, molt encuriosida.

I els vaig explicar la història de la monja casadora mostrant-los el fermall, una nit d’aquelles llargues, intenses i eixelebrades, com totes, en les quals havies d’interpretar el paper assignat.

L’Eduard em contemplava satisfet. Havia superat la prova de la frivolitat exquisida.

Me’n vaig anar impregnada d’aquell blau on passava les hores la princesa Roussy. En Josep Maria no pescava ni es banyava, com feia ella, i això encara evidenciava més que aquell mas l’havia comprat per fer feliç la seva dona, de qui estava profundament enamorat.

Ja érem a casa, al nostre quarter, quan ens va arribar una notícia inesperada.

Al mes de juliol, l’Alexis Mdivani, germà de la Roussy, va arribar al mas Juny acompanyat de la seva amant, la Maud von Thyssen. Tots dos gaudien d’aquells passatges amb intensitat, però una trucada ho va estroncar tot. El marit de la Maud, el baró Thyssen, l’obligava a tornar amb urgència a París. A la Maud li calia agafar el tren a Portbou i l’Alexis la va acompanyar amb el seu Rolls. L’excés de velocitat i el mal estat del terreny van fer que el cotxe sortís de la carretera i fes unes quantes voltes de campana. Ell va morir a l’acte i ella va quedar greument ferida i amb la cara desfigurada. Que desapareguessin les joies que la baronessa duia amb ella va contribuir a crear una mena de llegenda. No hi havia pedaç possible i l’escàndol va acabar amb el divorci dels barons.

Per acabar de rematar aquell drama, els vilatans deien que anava sense calces. «La baronessa sense calces», així la van anomenar els empordanesos.

I em vaig recordar de les meves, de calces; aquelles pixades que vaig llençar a la claveguera després d’haver fugit d’en Felip.

En Josep Maria va patir les conseqüències d’aquell terrible accident de cotxe. «La meva dona no se’n surt», em va dir per carta, «no suporta la mort del seu germà. La Roussy ha entrat en una espiral autodestructiva».

S’havia tornat addicta a la morfina.

Com la meva madrastra, que també depenia de les «herbes». Devia tenir una constitució molt forta, la Pilar, perquè resistia. La Roussy no, ella era fràgil com una copa de vidre. No, de vidre no, de cristall del bo, d’aquell que dringa musicalment quan en pessigues el cantell amb els dits.

La Misia va fer costat a la princesa, i la consolava de la seva pèrdua. No debades havien estat amants, a Montmartre, competint pel geni d’en Josep Maria.

La tuberculosi va atacar la Roussy, i la Coco Chanel la va convèncer que ingressés en una clínica suïssa. Però la Roussy només trobava consol en la Misia. Pobra Misia. El ximple d’en Josep Maria encara li va retreure que, si l’hagués estimat de veritat, no hauria permès que se n’anés.

Jo també l’havia estimat, ja ho crec, i en això em sentia com la Misia: cap de les dues no l’havíem pogut retenir.

27

A començaments de l’estiu del 1936, la Dolors em va venir a veure per comunicar-me que l’Antonieta havia mort. La notícia no va ser cap sorpresa, perquè la minyona era gran. No feia ni una setmana que l’havia anat a visitar i estava molt toveta; no sé pas si em va reconèixer.

El que sí que va ser una sorpresa va ser aquell cop d’estat a la República, que es va convertir de sobte en una guerra entre germans. Encara que n’hagués deixat mostres tan clares, se’m feia molt difícil de suportar que en Pere s’hagués posat del costat dels revoltats. Va veure l’oportunitat que es fes realitat el que ell considerava que havia de ser un «govern seriós».

L’Eduard i jo érem discrets. No ens manifestàvem políticament davant del meu fill. Parlàvem, això sí, de les atrocitats que s’estaven cometent per totes bandes. Perquè l’Eduard i jo érem els primers que rebutjàvem que es matessin capellans i es violés la propietat privada, és clar. Els bombardejos van ser inclements. I les males notícies, incessants. Els primers dies de guerra va cremar la catedral de Vic i gairebé la totalitat de llenços d’en Josep Maria van quedar destruïts. La seva gran obra desapareixia entre les flames, i el mecenes del gran projecte catedralici, el vicari general Jaume Serra, va ser assassinat. Això va marcar en Josep Maria per sempre, em sembla.

La tomba del bisbe Torras i Bages va ser profanada. M’ho va explicar la Dolors una tarda que vaig anar a casa seva. La Carme estava malalta, només un refredat fort, i hi vaig anar per fer-los companyia.

—Tot això de la catedral —em deia la Dolors— li ha fet perdre el nord i ha decidit de fer costat al general Franco. Ell només pensa en la reconstrucció del temple de Vic, però potser ho haurem d’acabar reconstruint tot.

Ni el sentit liberal ni el profund catalanisme d’en Josep Maria el van dissuadir. Més endavant em vaig assabentar que havia viatjat a Burgos, capital provisional del bàndol insurrecte, per negociar l’anhelada reconstrucció. Tot i així, va ser detingut per «rojo y separatista». La intervenció d’en Serrano Suñer el va salvar de morir afusellat, i li va prometre que el projecte es duria a terme quan s’acabés la guerra.

L’Eduard i jo volíem anar-nos-en a l’Empordà, però ell es va posar malalt i vam haver de quedar-nos.

—Marxa tu, Regina —em va demanar.

—De cap de les maneres. No hi insisteixis, perquè no m’apartaré del teu costat. I què faria sense tu, a l’Empordà?

—Pots anar a un altre lloc…

—Que no, que no em moc d’aquí.

El metge ens va dir que havia agafat una pleuresia i li va receptar una medecina que calia preparar a la farmàcia.

—Sobretot, que faci molt de repòs —va aconsellar—. I que mengi, que mengi tant com pugui. Necessita agafar forces.

Menjar, mare meva, amb l’escassetat que patíem!

No li vaig dir res al metge del que m’havia recomanat la Llúcia: que es prengués la bava dels caragols, que tenia propietats curatives. No confiava en els cargols, però sí en això altre que m’havia dit la remeiera:

—Se’n sortirà, no pateixis, però li costarà una mica.

Cuidant-me de l’Eduard vaig ser conscient que no havia estat mai malalta. Era increïble. Quatre mocs i algun mal de cap. Ni un mal de queixal. En Pere també tenia molt bona salut, s’assemblava a mi. I, pel que recordo, en Tomeu tampoc no havia emmalaltit mai.

Veure’m amb en Ramon sempre era reconfortant.

—Em pots fer aquest preparat, Ramon? És per a l’Eduard.

I em vaig proveir de plantes medicinals, farigola, saüc, malví, hisop…

—Agafa també cua de guilla —em va recomanar el meu amic—, és molt eficaç per combatre la tos. Fes una infusió de les flors i que se’n prengui dues o tres tasses al dia.

Quan vaig sortir, vaig veure un dels bonics vitralls de la farmàcia completament esquerdat. Quin greu. La ciutat queia a trossos.

Caminava cap a casa entre la boira provocada per la fumera dels incendis i de les runes. Feia poc que Sant Pere de les Puel·les n’havia tornat a patir un, d’incendi. Ferum de ciri socarrimat, de fusta cremada i de pedra roent que resistia l’embat del foc. Em vaig imaginar el Sant Pere esculpit al timpà cobrant vida, desconsolat per tanta desgràcia.

El meu pare m’havia explicat la llegenda d’aquella imatge que, al punt de la mitjanit del dia de Sant Pere, s’aixecava, es gratava una mica el clatell, estovava el coixí que li servia de seient, el canviava de costat i es tornava a asseure fins a l’any següent. Això només passava el dia del seu sant. Sant Pere anava molt de pressa, deia l’avi, i molt pocs el podien veure.

Era a prop de casa, però l’alarma de bombardeig em va alertar que m’havia d’amagar en lloc segur. No tenia temps d’anar al refugi de l’estació del metro d’Urquinaona i em vaig haver de quedar al passatge, que en els trams coberts en feia les funcions.

Vaig entrar amb altres dones —érem tot dones— a dins d’un dels magatzems, just el que hi havia al davant del meu amagatall. Vam fer espai arraconant capses per poder-nos-hi encabir totes, assegudes a terra, arrambades contra les parets. La Dolors també hi era; l’alarma de bombardeig l’havia enxampat sortint de la rellotgeria.

—Ai, Déu meu! Si no arribo aviat a casa, la Carme s’espantarà.

—Com està, la Carme?

—Millor, però pateix molt de dolor. Hi ha dies que gairebé no pot caminar.

Dolors, la germana sol·lícita, la patidora.

Ens vam quedar gairebé a les fosques. Un llum feia pampallugues amb voluntat de resistir; s’apagava i es tornava a encendre al cap d’una mica.

«Parenostre, que estàs en el cel».

Vaig veure una dona que abraçava la filla, una noieta ben plantada, la Mercè, que anys més tard seria la sargidora d’un quiosc del passatge —en una ocasió ho vam comentar, temps després, que havíem coincidit allà resguardant-nos de les bombes—. Una altra mare tenia una criatura menuda, un nadó, a qui donava el pit. El nen —era un nen, em va dir la dona— es va fer caca i el petit recinte va quedar tot empudegat. Només somicava, i em vaig recordar d’en Pere quan era menut i bramava com un ase fins que no el deixàvem ben net. Vaig ajudar la dona a treure-li els bolquers de gasa i li vaig passar el mocador de coll amb què m’havia cobert el cap per protegir-me de les cendres i la pols —ben pensat, no em protegia de res important.

—Segur, senyora?

Vaig fer que sí.

La dona em va mirar estranyada que li donés un mocador de seda per servir d’embolcall.

—Gràcies…

No es mereixen, vaig pensar; al cap i a la fi, allà dins totes érem iguals, anéssim amb seda, roba d’indianes o parracs.

En fixar-me en la criatura, vaig pensar en en Pere. On es devia haver ficat?

—Santa Maria, plena de gràcia —vaig resar, acompanyant la Dolors, que passava les denes del rosari amb devoció. Ho feia d’esma, sense cap convicció.

En un dels molts llampurneigs que feia la bombeta, un punt de llum em va fer fixar en un bocí de roba que semblava que es volia escapolir de sota una capsa. No sé per què m’hi vaig acostar i el vaig estirar. Una altra peça de roba podia ser útil per al menut. Era un mocador de lli. Gairebé em va caure de les mans, perquè jo coneixia aquell tipus de mocador. Era d’en Felip Torrent. Duia brodades les seves inicials, i encara lluïa un blanc impol·lut.

Mentrestant, el bombardeig va acabar.

Li vaig donar la jaqueta a la dona que tenia el bebè, perquè tingués una mica més d’abrigall. A part de gana, també semblaven tenir fred. I vaig fer el camí de tornada: havia de preparar les infusions per a l’Eduard.

—M’has fet patir, Regina —em va dir amb les paraules entretallades per la tos—, he sentit les bombes.

—M’he aixoplugat al passatge, no pateixis… Mira, t’he dut unes herbes que m’ha recomanat en Ramon.

Les vaig anar a preparar amb eficiència, però el meu cap era en un altre lloc. Què hi feia aquell mocador d’en Felip, al magatzem? Vaig recordar que feia uns anys van trobar una pobra captaire precisament a aquell magatzem, ja mig podrida, perquè no la van descobrir de seguida.

Les pitjors sospites d’en Ramon ja eren les meves.

I aquell mocador em vaig afanyar a desar-lo dins d’una bossa a la calaixera on guardava la meva roba interior.

28

La Roussy va morir en un hospital de Lausana.

Ho vaig saber per la Dolors i la Carme. En Josep Maria estava tan aclaparat que no va tenir esma per escriure’m.

—Ens ha demanat que t’ho comuniquéssim —em va dir la Dolors.

Encara que es veia el trist final, quan una persona és jove —només tenia trenta-tres anys— sempre hi ha l’esperança que la situació faci un tomb. La princesa va morir deixant la imatge d’una dona singular que impactava lluint impermeables brillants, toreres brodades amb pedres de colors i gorres col·locades a la part posterior del cap.

Roussy, l’escultora, la dona de la mirada trista, indolent, de qui fa un esforç per mantenir els ulls oberts.

Les germanes d’en Josep Maria també em van dir que la salut de la Misia estava molt malmesa. Una crisi cardíaca l’havia acostat a la mort i tenia la vista molt malament. Se’n va sortir, però el cor li va quedar molt feble i s’havia fet vella de cop. Hi feia l’apatia en què estava sumida des del trencament amb en Josep Maria.

—Des que en Josep Maria ha quedat vidu —m’explicava la Carme— que la Misia té esperances de reprendre la vida en comú amb ell.

Era de suposar, perquè, encara que s’haguessin divorciat, la Misia no se’n va separar mai del tot, per més distància i més amants que hi hagués pel mig.

—Es veu que va cada tarda a la Rue de Rivoli a fer-li companyia —va afegir la Carme.

—Oh, Regina —va intervenir la Dolors—. No saps el que ha passat amb la fortuna de la Roussy?

—Doncs, no…

No en sabia gran cosa, dels diners que pogués tenir la Roussy.

Sabia, pel que en Josep Maria m’havia dit, que abans de casar-se havien fet un testament en què la fortuna de l’un passava a l’altre, i feia tota la impressió que ella, com tots els Mdivani, era una caçafortunes, perquè a en Josep Maria sí que se li coneixia un bon patrimoni.

—Es veu que el germà de la Roussy —va explicar la Dolors— l’havia deixat com a hereva universal abans de morir en aquell dissortat accident a l’Empordà.

—I el germà era ric?

Una altra sorpresa.

—Sí, gràcies als seus dos divorcis. Els Mdivani li van reclamar l’herència a en Josep Maria, però ell els va engegar a dida.

Els Mdivani, els suposats prínceps, els divins. Els voltors.

—I ara es torna a consolar amb la Misia… —vaig afirmar. Li tenia la mida ben presa al meu primer amor, a hores d’ara.

—Sí, a l’hora de sopar, sobretot al Maxim’s… —va puntualitzar la Dolors.

No estar-se de res, aquesta era la consigna principal d’en Josep Maria. Però no tirava endavant res més seriós; del veritable desig de la Misia —tornar a viure junts, qui sap si casar-s’hi de nou—, ni parlar-ne.

Casar-se…

En Pere ens va anunciar que es casava, finalment. Ens ho va dir un vespre que va venir a sopar a casa. Va ser tota una sorpresa. No sabia si alegrar-me’n o preocupar-me. D’on l’havia tret? Mai no ens parlava de la seva vida personal, i amb la guerra ens havíem anat convertint en aigua i oli.

Així que es va acabar la guerra es va fer remodelar la casa de la tieta Teresina. El meu fill tenia gust i bons contactes. Les reformes anaven en sintonia, també, amb un sentiment de triomf: havien guanyat els seus i calia celebrar-ho.

Que s’havia promès, ens va dir, i que es casaria aviat. Vaig estar temptada de comentar que no eren bons temps per a casoris, però per variar em vaig mossegar la llengua. Ella es deia Cecilia, i era filla de família de militars. Dels seus, no cal dir-ho.

Semblava discreta i era bonica, però també distant.

Que l’Eduard fos una persona respectada en el món industrial, i no gaire significada públicament, ens va aplanar el camí tant amb els consogres com amb moltes altres coses. No hauríem sobreviscut, si no. I sí, em vaig il·lusionar amb la idea que podien tenir descendència.

Es van voler casar a la catedral. M’hauria agradat que es casessin a Sant Pere de les Puel·les, seguint el costum de casa.

—Però, mare, mira com ha quedat la pobra església —em va rebatre en Pere.

I tenia raó.

Com que érem pocs, el casament es va celebrar a la capella del Sant Crist de Lepant, que és més petita que l’altar major, és clar. La tradició deia que estava torçat perquè es va moure per salvar la vida de don Joan d’Àustria. I encara estava ben ennegrit per les bombes. Si els santcristos ja acostumen a fer prou pena, aquell encara en feia més, pobret, sempre de costat.

Em va fer feliç dur el meu fill a l’altar. Feien molt de goig, tots dos. La Cecilia duia un seu vestit de ras de seda i un drapejat molt ben confeccionat. I també duia un vel, un vel brodat que em recordava el meu, és clar: el vel maleït que m’havia regalat la Pilar.

—Hacen muy buena pareja —deia satisfet el meu consogre, don Ramiro, a qui la panxa li tibava els botons de l’armilla.

A en Pere li va fer il·lusió celebrar el convit a l’Hotel Oriente, que durant la guerra havia estat col·lectivitzat per sindicalistes de la CNT —l’havien utilitzat com a hospital, com a banc de sang, i per allotjar els periodistes que cobrien el conflicte—. L’Oriente, el que abans s’havia anomenat Gran Fonda Oriental, el primer hotel que va incorporar la il·luminació amb llum de gas. Abans, com passava amb altres edificis il·lustres, havia estat un centre religiós, el col·legi franciscà de Sant Bonaventura. L’avi Andreu m’havia explicat moltes coses de l’Hotel Oriente. Va ser testimoni de la inundació de l’any 1862. Les aigües ho van arrossegar tot: les casetes de fusta, les mercaderies, els carros, les botes… Hans Christian Andersen, l’autor de tantes rondalles, s’havia hostatjat a l’hotel, però ell no va patir la riuada. Ara acollia aquell convit de regust estrany, amb un aire de victòria que escampava la pudor recent de les bombes.

Vaig trobar a faltar en Josep Maria, que no va poder assistir a les noces. Massa problemes se li amuntegaven. La mort de la dona i la situació de la Misia el feien romandre a París.

La guerra havia acabat, però en certa manera continuava, perquè ens vam haver d’acostumar a un nou règim igualment sagnant, per molt que la sang ragés en silenci. Un règim carregat de ridiculeses, també, que imposava coses absurdes com haver d’escoltar l’himne nacional a cada cantonada. El meu propi fill em vigilava. Tothom vigilava a tothom. La delació s’havia convertit en una activitat que fomentava la set de venjança.

Les acusacions es feien públiques en butlletins oficials, i de rebot a la premsa. A La Vanguardia Española hi havia un apartat que feia por: «Justicia Nacional». S’hi publicaven els carrers i els edificis on es podia delatar. I l’Església s’hi va sumar: era de bon catòlic denunciar el veí.

Els maçons eren molt perseguits, i l’Eduard, en privat, n’era simpatitzant.

—És el lliurepensament, Regina —em deia convençut.

Havia tingut l’encert de no formar-ne part.

Castigar, atemorir i silenciar eren les consignes.

Dues lleis van propiciar les delacions i els disbarats des del final de la guerra fins… Fins quan?, em pregunto. La Ley de represión de la Masonería y el Comunismo i la Ley de Responsabilidades Políticas.

Tot això ens ho explicava en Pere abans que ningú. Era un advertiment?

En Felip Torrent va trobar una bona manera d’ocupar el seu temps, amb el nou règim. Jo no havia tingut ocasió de denunciar-lo, perquè amb en Ramon no aconseguíem posar-lo entre l’espasa i la paret.

Quan l’Eduard es va refer de la seva pleuresia, li vaig explicar les meves sospites i les d’en Ramon. I que hi havia alguna cosa més enllà del fet que en Felip fos un degenerat; alguna cosa que se’ns escapava.

—No és una bona peça, Regina, ja ho sé. I no està bé que algú com ell vagi tan tranquil pel carrer…

—I doncs, què podem fer?

L’Eduard feia que sí amb el cap, però se’l veia resignat, com qui espera una tempesta inevitable.

—No són bons temps per a nosaltres, Regina. Estem a la corda fluixa. Tenim sort que no ens acusin de «rojos y separatistas», encara no m’ho explico. Potser li hem de donar gràcies a en Pere, ves.

—En Pere? Però si ell mateix ens vigila!

—Ja ho sé, però ens ajuda indirectament a no fer cap pas en fals. Haurem d’esperar, Regina. Ara per ara, és millor que ens estiguem quiets.

No m’hauria imaginat mai que, després de tant de temps, faria aquella troballa d’una manera tan fortuïta.

Una veïna em va venir a buscar.

—Fa dies que no veig la Pilar, senyora Regina. Em fa patir… Vostè potser en té la clau?

No la tenia, però vaig anar amb la veïna a veure què hi podíem fer. Vaig trucar a la porta. No res. Vaig avisar un serraller. No m’hauria fet falta, però em feia vergonya fer servir els trucs que m’havia ensenyat el pare.

Només d’entrar es va deixar sentir la pudor de brut i d’opi. La Pilar estava estirada al llit. Suada i pixada, completament deixada i endormiscada per la fumera. No era ella, que sempre anava neta com una patena i que en aquell moment hauria fet parella amb en Gregall, de qui es deia que era l’home més brut de tota la terra.

Em vaig carregar de paciència, de força i de ganes, i la veïna em va dur una dona que em va ajudar a netejar-la a ella i la casa.

Va revifar. La Pilar sempre revifava.

I en això que, quan vaig voler obrir la calaixera per agafar-li roba interior neta, com que em costava, vaig estirar amb molta força, va sortir amb empenta i va caure tot a terra. Per poc que no m’esclafa els peus; encara vaig anar prou de pressa a separar-me’n.

Quin terrabastall que va fer!

—Què ha passat, Regina? —em va demanar la Pilar, que devia haver sentit l’espetec.

—No res, que he ensopegat…

El calaix s’havia esberlat i havia deixat la roba escampada. Gràcies a la destrossa, va quedar a la vista el doble fons que tenia. En sortien uns papers… Amb un cop d’ull en vaig tenir prou per veure que era el testament de l’avi. En tenia moltes ganes, però no em vaig entretenir a llegir-lo.

«Ja ho faràs després, Regina».

Em vaig afanyar a compondre el calaix i, com vaig poder, el vaig recol·locar a la calaixera i el vaig omplir de la roba que havia caigut. N’hi vaig donar de neta a la dona que tenia cura de la Pilar perquè la canviés i me’n vaig anar rumiant si la meva madrastra se’n devia recordar, que allà hi tenia el testament.

A casa, amb tranquil·litat, vaig llegir-lo. L’avi Andreu deixava la casa al seu fill i, en el cas que aquest faltés, als seus descendents.

Van passar un parell de dies abans no ho vaig dir a l’Eduard. Necessitava pair-ho. Recordava en Tomeu, com l’havia maltractat la Pilar.

—Legalment és teva, la pots treure de casa —va afirmar el meu marit.

Se’m va fer estrany. Sembla mentida la mà de coses que faries quan ets jove i quan et fas gran… Que em feia pena, la meva madrastra?

En Pere es va indignar:

—Com és possible, mamà!

Sí, «mamà»: havia agafat el costum de dir-me «mamà», i jo no ho podia sofrir.

—És vella, qualsevol d’aquests dies morirà —vaig respondre—. No paga la pena, no vull tenir sobre meu la responsabilitat de deixar-la al carrer. Encara que fos un miratge, hi va haver una època en què el meu pare en va estar enamorat.

Que era una beneita, va sentenciar en Pere, però que jo mateixa, que ja era prou gran.

Acompanyada de l’Eduard, em vaig donar el gust de fer-li una visita i dir-li què havia trobat. Devia fer teatre… Una bona estratègia, aquella de fer-se la lirona. Li vaig dir que la deixava quedar-se a casa, però que volia que m’expliqués com s’ho havia fet, que m’ho digués per compensar-me una mica. I va fer aquella cara insuportable, amb aquell llavi mig aixecat i aquell mig somrís que es trencava abans de produir-se, la qual cosa em va confirmar que sabia molt bé què es feia i que continuava aprofitant-se de mi. Que encara em tenia per la pobra Tarongeta. Ja tenia raó, ja, el meu fill.

29

La Cecilia, la meva jove, va tenir una nena, i jo em vaig tornar boja d’alegria.

Es diria Maria Teresa. Quina il·lusió, el nom de la meva estimada tieta Teresina! Però no era per ella, que la van batejar així, sinó per la mare de la Cecilia, que també es deia Teresa. Ja em va semblar bé, aquella coincidència, però també em vaig quedar amb la recança que a ningú no li hagués passat pel cap que també es podria dir Regina.

En Pere hauria preferit tenir un noi. Quan la Cecilia estava embarassada, sempre parlava del «chico», del «pequeño».

Sí, el meu fill ja no parlava en català, ni tan sols amb l’Eduard ni amb mi. I s’havia convertit en Pedro, fins i tot. En això de la llengua, amb l’Eduard vam saber resistir. No li vam parlar mai en castellà.

Si ell pretenia renegar de la seva llengua materna, doncs…

«Ja t’ho faràs».

Els consogres també en renegaven, no cal dir-ho. Quan sentien algú que parlava en català posaven molt mala cara.

«On us penseu que sou?», em preguntava.

Vaig transigir una mica, ho confesso, davant l’abandonament i el rebuig de la llengua. Els excusava tímidament perquè els consogres no eren de Barcelona; amb prou feines feia tres anys que hi vivien, i volia mantenir certa harmonia familiar.

L’Eduard, no, ell no «sabia» parlar en castellà. Feia com aquell que baixa d’Arbeca, que no té món, i com que parlava poc —llavors ja parlava poquíssim—, passava desapercebut. A banda d’això, l’Eduard tenia un posat natural que es feia respectar.

El goig enorme pel naixement de la criatura es va torçar ràpid, perquè no havia passat gaire estona després del part que la Cecilia es va començar a dessagnar quan va expulsar la placenta. Només de veure la cara de la llevadora, ja vaig veure que no anàvem bé. La meva consogra, la Teresa, s’havia ocupat de preparar l’infantament a casa del meu fill.

—Me han recomendado a una comadrona que tiene muy buenas manos.

Em vaig sentir trepitjada i ofesa. Eren ells, els forasters. Ens corresponia a l’Eduard i a mi agafar les regnes, però ja feien molt tolerant-nos, la gent del règim. Jo hauria preferit que la Cecilia parís a una clínica o a un hospital, on hauria estat més ben atesa, però doña Teresa es va adjudicar el comandament de la situació.

—Pierde mucha sangre —va dir la llevadora, alarmada.

Es dessagnava, més aviat: la vida de la Cecilia s’escolava rere un riu vermell. Semblava que a la llevadora no li servia de res tenir «buenas manos». Vaig fer avisar la Llúcia de seguida, però en Pere la va fer fora de casa dient que el que calia era dur-la a un bon metge.

En Pere no escoltava mai, i a mi encara menys.

No hi havia temps de trucar a una ambulància. El pare de la Cecilia es va encarregar, amb molta diligència, de fer venir un cotxe per dur-la a un hospital. A on la duien? Ni això eren capaços de dir-me. I la pobra Cecilia va morir de camí de sobrepart.

Cecilia, vida breu, esposa amatent, mare efímera.

Quina mort tan trista, i a la vegada la més generosa que es pot oferir, perdre la vida després d’infantar. La buidor es va ensenyorir de la casa.

«Que poc que t’ha durat la mare, petita».

Em vaig sentir tan lligada a la Maria Teresa!

En Pere estava afectat, és clar, però no deixava de sorprendre’m:

—Y ahora ¿qué haré con la niña? —va preguntar com si parlés per a si mateix.

—Jo me’n puc cuidar —vaig afirmar de seguida i de tot cor. De fet, ja li havia buscat una bona dida. No debades al nostre quarter, al carrer de la Flor del Lliri, hi va haver la primera agència de dides, que venien de tot arreu, sobretot de Galícia.

No hauria d’haver expressat en veu alta el meu desig de criar i cuidar-me de la Maria Teresa —la lliçó de l’Eduard era la millor que es podia seguir: callar—. Les meves paraules van fer reaccionar en Pere, i d’amagat va fer plans amb els sogres. Ens van anunciar que se’n tornaven a Burgos, d’on no haurien d’haver sortit mai. Que allà enterrarien la Cecilia, van dir entre ofesos i resignats. D’un costat me’n vaig alegrar, perquè perdre de vista els sogres i en Pere ja em venia de gust, però allunyar-me de la nena em trencava el cor.

Quan em va veure la cara de disgust, doña Teresa va afegir:

—Qué menos, señora Regina. Nosotros ya hemos perdido a una hija.

Que jo també era la seva àvia, doña!

Les males notícies no havien acabat. Pocs dies després em vaig assabentar que la policia havia estomacat en Ramon.

Per què? Si era un tros de pa!

A la farmàcia estaven trasbalsats. En Joan Barnadas, l’amo, em va posar al dia:

—Encara sort que no se l’han endut a la comissaria… Però l’han amenaçat que a la pròxima no se’n deslliurarà. Mare meva, si li han trencat el braç!

Tot el veïnat en parlava: que si havia passat a prop de l’Arc de Triomf, que semblava un eccehomo, que era molt bona persona, que no n’hi havia per a tant.

Que no n’hi havia per a tant? Què volien dir? Què havia passat?

Vaig fugir de les enraonies i amb l’Eduard el vam anar a visitar a casa. En Ramon vivia amb la mare, que ja era molt velleta. La pobra dona estava desconcertada i espantada. Ell va estar content de veure’ns, assegut en un sofà amb protectors de punta de coixí als braços i al cap.

Un ull morat, un altre inflat, el llavi superior partit. El braç dret trencat.

Ens vam asseure al seu davant, cadascú en una de les cadires que la seva mare ens va portar. Feia tanta llàstima de veure! Empassava saliva, volia parlar, però les paraules es resistien. No podia contenir les llàgrimes.

Vam romandre en silenci. De moment, la intenció era que sabés que érem allà, fent-li costat. No gosàvem preguntar.

—«Por conducta indecorosa y en zona pública», em van dir quan ja era a terra i havia rebut puntades de peu i cops de porra. Perquè primer no vaig ser conscient de què passava. Ens van atacar de sobte.

—Us van atacar? —va preguntar l’Eduard.

—Sí, a en Quim i a mi. En Quim i jo…

Ho va dir fluixet, aprofitant que la seva mare havia anat un moment a la cuina.

—A en Quim li han trencat el nas i, com jo, va ple de cops.

—Però com ha anat, això? —va preguntar l’Eduard—. Eren policies?

Va fer un sospir llarg, intentant agafar l’aire que li faltava.

—De debò que no fèiem res indecorós, només passejàvem l’un al costat de l’altre i prou, que sabem el pa que s’hi dona!

—Però a què treu cap tot això? —vaig demanar, indignada—. No els vau donar cap motiu… I com és possible… uns policies…

—Ja ho sé, ja ho sé, però el que em van dir quan «s’acomiadaven» em fa pensar en una explicació. El que més em dol és que en Quim no hi té res a veure i va rebre per culpa meva…

L’Eduard i jo l’escoltàvem atentament.

—Que no em fiqués on no em demanaven, que dejase en paz a la gente de bien, que además de maricón era un cotilla.

Algú se n’havia anat de la llengua, era evident.

—El que en podem treure de bo —va afirmar en Ramon, ja més serè— és que tenim un petit testimoni de les conseqüències d’haver fet el «cotilla».

—I tu, que sempre tens les orelles ben parades.

En Ramon ens va explicar una història que tenia una certa semblança a l’episodi que havia patit quan jo era molt joveneta. Un nen havia aconseguit escapar-se de les urpes suades d’en Felip. Un petit rodamon brut i esparracat, afamat. En Felip li havia promès menjar per a ell i per a la seva família, però primer havia de banyar-se, deia; que tal com anava, l’acabaria enxampant la policia.

—Ja us podeu imaginar —va seguir en Ramon— que quan el nano anava ben net i polit…

—I tu el coneixes, aquest nen? —va preguntar l’Eduard.

—Ja ho crec. Hi vaig parlar a contracor del pare, que hauria estat encantat que en Torrent abusés del nano a canvi d’omplir-los el rebost.

El poder de la misèria.

—Però el testimoni del nen —va augurar l’Eduard— poca cosa pot fer contra la paraula d’un home «de bien» com en Torrent.

Jo anava fent que no amb el cap: allò s’havia d’acabar. Feia anys que m’havia proposat frenar aquell brètol, i he d’admetre que entre la guerra i els llorers m’havia ben adormit. Ara sí, ja n’hi havia prou!

—No és només el testimoni del nen —vaig dir—. Hi ha el meu, de testimoni, i que tothom ho sap, carai, que aquest home és un depravat! —vaig afegir, nerviosa. Però ja sabia que la distància entre el que la gent sap i el que està disposada a dir és abismal. A la desesperada, vaig reblar—: I el mocador! Guardo el mocador que vaig trobar al magatzem del passatge.

Qui llavors anava fent que no amb el cap era l’Eduard.

—Tot això està molt bé, Regina, però a l’hora de la veritat només tenim una muntanya de paper mullat.

30

Vam anar a Burgos a veure la Maria Teresa. La nena ja tenia prop de dos anys. Caminava amb soltesa; era eixerida i desperta, i s’assemblava a mi; si més no, això és el que em va dir l’Eduard.

Els consogres van estar contents de veure’ns. Semblaven unes altres persones, allà, a la seva terra. Ens van acollir de bon grat. Fins i tot a en Pere, sense mostrar-se alegre, se’l veia serè, sense ànim de buscar brega, ni de contradir ni de rondinar.

A la nena no se li va fer estrany veure’ns.

—A la niña le hablamos de los abuelitos de Barcelona y Pedro les enseña fotografías vuestras.

«Abuelitos», «Pedro»… No m’hi acostumaria mai.

—I tu, fill, com estàs? —li vaig preguntar a en Pere.

—Vaig fent, mamà, estic bé.

Amb aquella resposta en català em va semblar que recuperava una mica el meu fill.

Va confessar-me que enyorava Barcelona, i em va prometre que vindria a passar-hi uns dies amb la Maria Teresa. Abans que em digués això, havíem mantingut una conversa dura —la més dura de totes—, però aclaridora.

En Pere em va retreure que no me l’hagués estimat mai. Que l’havia cuidat, sí, que no li havia faltat mai res material, però que la meva fredor li havia gelat l’ànima.

—Mamà… Vostè mai no em va perdonar que jo visqués en lloc del meu pare.

Verge Santa, què m’estava dient!

La veritat, ves.

No vaig poder rebatre-li les paraules i vaig entendre moltes coses.

—Em sap greu, Pere, em sap molt de greu… Com et pots imaginar, jo no volia que cap dels dos prengués mal.

El meu fill m’observava seriós.

—Per què es pensa que em portava malament? —em va etzibar—. Per cridar la seva atenció, mare. Hauria preferit un bon clatellot a la seva indiferència.

—Pere, això no és veritat: jo t’estimo, sempre t’he estimat… Si sabessis la il·lusió que vaig tenir quan em vaig quedar embarassada, i mira que em va costar.

—Però era la tieta Teresina, la que m’asseia a la seva falda, qui m’explicava contes abans d’anar-me’n a dormir…

—No diguis això —el vaig interrompre—, que quan t’explicava alguna història no em feies cap cas.

—Perquè llavors ja havia decidit d’anar-li en contra.

—I vols dir que m’ho mereixia? Em parles com si hagués estat una mala mare, Pere, i això no ho penso pas… Una mare superada per les circumstàncies, d’acord, però una mala mare?

Em va dir que tenia raó, i que em comprenia. Ara s’havia adonat que pujar una criatura no era bufar i fer ampolles, i ell també les havia passat magres. Em va convidar a fer taula rasa, a començar de nou, i així ens hi vam comprometre.

El primer que vaig fer de tornada a Barcelona va ser anar al fotògraf perquè revelés les fotografies que ens havíem fet a Burgos amb els consogres i la Maria Teresa; en vaig fer una d’ella ben gran i la vaig plantar a la millor paret de la sala d’estar.

—No et sap greu, oi, Eduard?

—Que no, dona… Escolta, no t’oblidis que jo també soc l’«abuelito catalán» de la nena.

I el món que tornava a estar guerra; una altra gran guerra, que implicava la majoria de les nacions. La nostra, no: el general Franco va decidir que Espanya en quedés al marge. Un encert que va tenir.

M’arribaven notícies d’en Josep Maria. A diferència del seu compromís actiu amb la causa aliada durant la Primera Guerra Mundial, ara es va mostrar més apàtic. Acomodat.

Durant els anys de l’ocupació de les tropes alemanyes a París, va gaudir d’una situació privilegiada. No va patir cap mena de privació. Al seu pis de la Rue de Rivoli continuaven arribant-hi tots els pinzells de Londres que necessitava, els pans d’or d’Itàlia, les teles de Suïssa… I continuava anant tranquil·lament per tot arreu, com si no passés res. Era un artista intocable. Es desplaçava amb cotxes ostentosos i continuava oferint als amics tots els luxes als quals els tenia acostumats. Això contrastava amb les privacions que patia la majoria de la gent.

Havia perdut el seu esperit cristià, en Josep Maria? No del tot, segons ell, perquè continuava protegint la Misia. Però ja anava al darrere d’una altra dona, l’Ursula von Stöhrer, esposa de l’ambaixador alemany a Espanya. En Josep Maria em va escriure i em va dir: «Amb la Misia vaig tenir una mare; amb la Roussy, una filla, i ara tinc una veritable dona».

Quines penques. Un papallona, hauria reiterat l’avi.

I seguia amb el seu ambiciós projecte de Vic, i es feia amb la flor i nata del règim: com Juan March, el «banquer de Franco», que li va encarregar d’ornamentar la seva residència madrilenya i el seu palau de Mallorca.

Fos pel record del primer amor perdut o per tot el que va fer per mi i per en Pere al llarg dels anys, el cas és que jo l’hi perdonava tot, a en Josep Maria. I encara que el veiés convertit en un ésser egoista i opulent, també s’ha de reconèixer que no oblidava els seus amics; en algun cas va fer servir les seves influències per deslliurar-los d’un destí fatal, com amb en Maurice Goudeket, el marit de Colette, la seva antiga amant.

Quan la mare de la Tarongeta va enviar una bruixa a cercar la seva filla al bosc, la bruixa es va disfressar de marxanta, fent-se passar per una quincallaire que venia anells. Quan va trobar la Tarongeta, n’hi va regalar un. Quan se’l va posar, la princesa va quedar adormida, com morta. Els gegants, sumits en la tristesa, la van portar a una cova. Cada dia l’anaven a veure, i era prodigiós, perquè la Tarongeta continuava igual de bonica. Van passar mesos, anys, fins que el fill d’un rei la va veure. Se’n va enamorar tant que se la va endur al seu palau. Cada dia la contemplava, embadalit. Però el príncep va haver de marxar a la guerra, i la princesa es va despertar de casualitat: una criada manifassera es va enamorar de l’anell de la Tarongeta i l’hi va prendre. En quedar deslliurada de l’anell maleït, la princesa es va despertar.

Això era el que jo volia: despertar del malson dels Torrent i que es fes justícia. Però la justícia anava escassa, i en Ramon, després de la pallissa de la policia, va començar a ser més prudent en les seves inquisicions. Continuava parant les orelles i obrint els ulls, això sí, però amb peus de plom. Per la seva banda, en Felip Torrent, que no era enze sinó gat vell, també devia anar amb compte, perquè feia temps que semblava realment un home «de bé».

Procurava fer la meva vida, acompanyada de l’Eduard i compartint estones amb els amics. En Ramon, la Rosita, la Isabel Llorach… Amb ella vaig anar a una exposició que la Laura Albéniz va fer a Barcelona, a la sala Dalmau. La Laura, la que oficialment havia estat el primer amor d’en Josep Maria, havia esdevingut una gran pintora.

31

Un any abans que la Pilar morís atropellada per un camió, em va fer avisar per una veïna, que va venir a buscar-me a casa. La missatgera em va dir que la meva madrastra em volia veure.

—I per què no ve ella? —vaig demanar a la veïna, a qui coneixia de vista.

—Perquè li costa molt de caminar… M’ha dit que si us plau, senyora Regina, que hi vagi quan vostè pugui.

—D’acord, hi passaré.

Em vaig esperar un parell de dies. Tenia molta curiositat, però no volia mostrar impaciència. Hi vaig anar amb recança, és clar, perquè de la Pilar sempre et podies esperar qualsevol baixesa.

Només d’entrar i veure-la, ja em vaig adonar que tornava a ser ella, que s’havia recuperat.

Molt pulcra, altiva, i lluint una mirada sorneguera. Com es podia arribar gairebé als noranta anys i seguir sent tan retorçada?

—Seu, Regina, que tu tampoc no tens edat per estar dempeus —em va dir indicant-me una cadira davant del balancí on ella s’acostumava a asseure, un balancí que havia estat de la meva àvia paterna, a qui no vaig poder conèixer.

—Et vull fer un regal… —va anunciar.

Un regal enverinat, segur. Com l’anell que la bruixa li va regalar a la Tarongeta. No era el primer que em feia.

—Un altre vel, potser? —li vaig preguntar amb ironia.

—No, no es tracta de cap vel, no. Però era bonic, oi?

I va fer aquell somrís tan seu, tan fals i maliciós.

Vaig fer silenci, i em vaig empassar la curiositat de saber què havia fet amb el vel. Com una vegada em va dir la Llúcia, n’hi havia prou amb la mala intenció. I no, no volia donar-li el gust de dir-li com vaig arribar a patir quan no em quedava embarassada.

—Et vull fer un regal —va repetir—. El dia que vas venir amb el teu home, aquest que tens ara, perquè l’altre ja sé que va caure daltabaix…

La Pilar i la seva falta de sensibilitat.

—… em vas dir que podia quedar-me a la casa, encara que per dret i llei és tota teva, i després vaig pensar… n’hi dec una, a la Regina.

«Una, només?».

Em va mirar de fit a fit, escorcollant la meva ànima, i em va sorprendre amb una pregunta inesperada:

—A tu t’agradaria ensorrar en Felip Torrent, oi?

No vaig dir res, se’m va fer un nus a la gola.

—I necessites proves —va continuar—. Fes-me un favor, Regina, que les meves cames estan massa atrotinades… Ves a la calaixera, aquella que ja coneixes.

—I què hi he de buscar, si es pot saber?

—Una llibreta amb les tapes de color verd. La trobaràs de seguida, és al calaix de dalt, el que et va caure.

Era allà, just on m’havia dit.

—Porta-la, porta-la…

Em vaig tornar a asseure i l’hi vaig donar.

—No, no, que és per a tu. Obre-la, mira tot el que tinc apuntat… Em crida l’atenció veure com la lletra se m’ha anat deteriorant.

Dates, noms, breus descripcions omplien uns quants fulls d’aquella llibreta.

—Mira —em va indicar—, a l’esquerra hi ha escrit l’any, al costat el nom del nen, els anys que tenia… Ja veus que no vas ser la primera…

«1891. Regina Soldevila, 13 anys».

Què? Hi havia tantes preguntes per fer que no sabia per on començar.

—I aquesta creu verda que hi ha al costat meu…? —vaig demanar.

—Bona observació, Regina. Que te’n vas sortir, així de simple —va afirmar, somrient, com si se n’alegrés—. Eres tan llenguda com eixerida.

No sortia del meu astorament. Perquè hi havia molts noms i massa creus vermelles.

—Però, no ho entenc… Què és aquesta llista?

—De vegades ets una mica lenta, Regina —va sospirar avorrida d’haver-se d’explicar—. Faré el conte curt: jo, que coneixia tot allò que es movia pel barri, primer observava, em fixava molt bé en l’arreplegat o arreplegada que podia ser adient i, després, ho notificava a en Felip. Hi va haver un temps que a la seva mare… A canvi, ells m’ajudaven.

—Jo era una arreplegada —vaig manifestar amb un fàstic que em tallava la respiració.

—Oh, no, no, tu vas ser un cas molt especial.

Tota jo tremolava. D’indignació, d’impotència. I vaig tornar a mirar la llibreta.

—I en Miquelet?

En Miquelet no era en aquella llista.

—Què hi té a veure? —va preguntar sorruda.

«Quina barra!».

—Que en Felip Torrent també se’n va aprofitar.

—Ah, no, de cap manera! —va protestar—. En Felip s’estimava en Miquelet, ens va ajudar molt. I si li va permetre alguna cosa…, era cosa seva. Ni jo ni en Torrent no el vam obligar a res.

—Jo ho entenc d’una altra manera —vaig afirmar, enfadada—. I si va ser així, per què el va deixar? En Miquelet se’n va doldre molt.

—Es van anar distanciant perquè la gent malparlava, precisament.

—Era el mínim que podia passar!

—La gent, sovint, no sap res. Només xerra i xerra… Tu ho saps tan bé com jo: el meu esguerradet va ser feliç, durant un temps, i no va ser gràcies a tu ni a mi.

Allò, naturalment, no m’ho empassava, però no em convenia saltar-li al damunt: volia informació i proves contra en Torrent.

—I per què m’ho diu ara, això, Pilar?

—Perquè tot té un punt final i… Jo pensava que algú li pararia els peus, però és una mala peça, en Felip, i ja n’hi ha prou. Hi ha coses que no m’agraden, quan se’n fa un gra massa… Ell no pot suportar la brutícia, i a vegades passen accidents… La llibreta és teva —va sentenciar—. Fes-ne el que creguis convenient.

—Però, vostè també hi està implicada…

—A mi no m’enxamparan pas, Regina. I si ho fan, a l’edat que tinc… Em prendré unes herbetes i bona nit i tapa’t.

—Pobres criatures, quina culpa tenien… —vaig murmurar.

—Tot depèn com es miri, dona: les tractava bé, les rentava, les vestia, les alimentava… A tu mateixa, en temps encara de la Palmira. Et tractava com una reina, no? I tot té un preu, oi? —Aquí em devia veure la mirada d’odi, perquè va girar l’argument—: Només vull fer-te una advertència, Regina. Encarrega’t primer d’en Torrent, perquè jo et puc ser útil com a testimoni…

Vaig guardar-me la llibreta, que em cremava als dits. Em quedava una cosa important per saber.

—Què va passar, amb l’avi Andreu?

—Oh, no res —va respondre convençuda—. Jo apreciava el teu avi. A veure, només li vaig enterbolir una mica l’enteniment perquè signés a favor meu… Va ser un accident, ja saps que tinc tot d’herbes remeieres i d’altres que no ho són tant, i ell va tocar la tora blava, la matallops… Ho devia confondre amb el brúcol. M’ho duia una trementinaire que baixava d’Osona a Barcelona. I com que el seu cor estava feble i la tora blava és molt tòxica…

«Mala bèstia, prou que devies deixar l’herba a l’abast de l’avi!».

A casa vaig llegir amb atenció aquella llibreta, que deia molt i a la vegada ben poc. I em vaig lamentar per les preguntes que no li vaig fer… Com s’ho havia fet per robar el testament a cal notari?

L’hi vaig explicar tot a l’Eduard i vam començar a fer gestions: el tràfec de fer denúncia, d’assessorar-nos amb un bon advocat, recollir testimonis, parlar amb la policia… L’Eduard va anar aconseguint informació d’estranquis. Era perillós, però, perquè segons quina mena de contactes el podien posar en un compromís. Tanmateix, tot era molt lent, i passaven els dies, les setmanes, els mesos. I res concret.

«Pilar, vella bruixa, ja saps el que et fas».

No em podia quedar de braços plegats. Massa temps m’hi havia quedat. Era una vella camí dels seixanta-set anys, però encara podia fer una mica d’enrenou. I vaig tenir una idea fulminant que em va tornar jove de sobte. Si tenia conseqüències, me’n faria responsable.

Em vaig engrescar com quan era petita i amb en Vicenç i la Rosita ens empescàvem una entremaliadura.

Primer l’hi vaig explicar a la Rosita. Ella va convèncer en Vicenç i, com no podia ser d’una altra manera, també hi vam afegir en Ramon. Ens vam reunir a casa de la Rosita. Quatre vells fent conxorxes, recordant aquella vegada que tres de nosaltres ens vam conjurar contra en Felip Torrent.

Va ser com retrobar-nos a l’amagatall del passatge. Vam retrocedir en el temps. Tornàvem a ser uns infants.

Damunt de la taula del menjador, com si es tractés de tresors, vam exposar les proves que teníem: el mocador d’en Felip Torrent, la llibreta que m’havia donat la Pilar i la que havia aportat en Ramon, la de les sospites que durant anys havia anat apuntant.

—Quadren bastant amb les notes de la Pilar —va assegurar en Ramon.

La majoria eren criatures que no tenien ningú que se n’ocupés. D’altres eren tan pobres i a casa eren tanta colla que, si se’n perdia algun, ves què hi farem.

Atacaríem amb la mateixa arma que feia servir en Torrent des de feia temps: la impunitat de la gent gran. Ningú ens podria acusar de res, amb la fila que fèiem.

I va arribar el dia de… podríem dir el dia de l’aventura. O millor encara, el dia de fer justícia.

Uns camàlics de la plena confiança d’en Vicenç, uns homes forts i alts com un Sant Pau, es van adreçar a casa d’en Felip Torrent. Anaven carregats; duien una bota d’aquelles grosses de vi a les espatlles.

Van picar a la porta.

—Portem un encàrrec que ha fet el senyor Torrent…

La vella minyona els va deixar passar amb recança.

—Joves, que la cuina és cap aquí —els va avisar la dona en veure que es dirigien a una altra banda.

Van anar directament cap a on jo els havia indicat, al quarto de bany, i allà van deixar la bota. Tot seguit, mentre un distreia la minyona, l’altre va anar cap a la biblioteca i, sense cap cerimònia, va aixecar en Torrent d’una engrapada pel braç i el va menar cap al bany. En Torrent era una pelleringa vella i fràgil, i no devia costar gens de transportar.

El camàlic que duia en Torrent el va ficar dins de la banyera, obligant-lo a asseure-s’hi, i tot seguit, amb l’ajuda de l’altre company, hi van abocar el contingut de la bota.

La banyera de porcellana tan bonica va quedar ben plena de fems que havien recollit en una fossa sèptica.

En Torrent, tan net i polit, com m’hauria agradat veure’l, intentant treure’s els excrements del damunt amb les seves mans humides i arrugades! Mans impotents.

Els camàlics li van explicar a en Vicenç que en Felip va xisclar, va udolar, va demanar auxili, va amenaçar d’empresonar-los… Però la seva protesta va ser breu, perquè un dels homes el va empènyer al fons de la banyera emmerdada amb un raspall llarg, d’aquells de fregar l’esquena.

Amb la boca plena d’immundícia, no podia afegir res. I, seguint les meves instruccions, un dels camàlics, el més cepat, el va advertir:

—Pobre de tu que diguis res del que ha passat, perquè tornarem a venir. I si tu dius alguna cosa —va dir llavors adreçant-se a la dona—, també aniràs a petar a la banyera.

Els homes van marxar, escales avall, saltant els esglaons de tres en tres. Sentien de fons els esgüells del garrí que sospita que anirà a l’escorxador. La minyona es va quedar palplantada a la porta, sense saber què fer, tapant-se la boca i el nas amb el davantal.

Em va saber greu pels veïns, perquè aquella pudor trigaria dies a marxar del tot.

No l’he tornat a veure mai més, a en Felip Torrent, ni cap dels meus amics ni coneguts ni veïns tampoc. Hi ha qui diu que va morir d’un atac de cor, i que casa seva la va heretar un cosí que de seguida la va vendre a uns desconeguts. Els nous residents potser no sabrien mai que allà, a l’antiga banyera, un pervertit pocavergonya un dia va ser cobert de merda fins a les celles.

D’altres diuen que va tornar-se boig, que desvariejava i, com que era un vell agressiu, el van tancar al sanatori de Sant Boi.

Fos com fos, l’ànima podrida d’en Felip Torrent no va gaudir de cap funeral, cap esquela… Algú, però, es devia ocupar de les despulles. O, potser, qui ho sap, el van abocar directament a una fossa sèptica.

En Felip Torrent es va esfumar creant una història que, si l’hagués sabut el meu avi, me l’hauria explicat i m’hauria fet por. La història d’un home que sempre tenia les mans suades a punt d’engrapar les criatures, que mirava garneu i no era gens bo. I que corria com una ànima en pena pel barri de Sant Pere clamant la seva dissort. Feia pudor, una pudor insofrible, i encara anava més brut que aquell Gregall de la llegenda. De tant en tant s’apareixia als infants que feien maleses i els amenaçava i els deia que se’ls emportaria a la seva banyera. Aquest imitador de l’home del sac havia estat un impol·lut home «de bien», i ara s’havia convertit en una despulla humana, en un autèntic arreplegat.

Epíleg

M’han batejat tres vegades: han dit de mi que soc el passatge d’en Cirici, el de la Indústria i el de les Manufactures. Qui sap si encara en dec tenir algun altre, de nom. No m’identifico plenament amb cap d’ells, una sola paraula no podria definir la meva essència. Des que vaig néixer que he servit de graó al temps. No soc un pas qualsevol, soc més que una drecera, més que una galeria entre dos carrers reservada als vianants. Sí, perquè el meu desnivell és testimoni d’una època perduda entre els espadats d’aquesta ciutat quan encara no tenia consciència de ser-ho.

Soc únic, singular, i el que comparteixo amb els altres passatges són els cúmuls de vivències dels humans que han travessat i travessen les meves entranyes.

N’he vist de tots els colors.

Enamorats incontinents intercanviant-se petons, gent irada deixant anar quatre crits per qualsevol bajanada, venedors feiners que han muntat un quiosc oferint els productes i serveis de tota mena: ataconadors, rellotgers, impressors… M’he deixat impregnar per les aromes dels petits cafès i per les poncelles de les floristes; he permès que s’amunteguessin piles de roba a dins dels magatzems, una mostra inequívoca de la tradició tèxtil del quarter.

He tingut botiguetes i quiosquets diminuts, com el de l’òptic, enfilat a un altell on tallava els vidres; la botigueta de la Mari, amb tots els seus objectes de regal; la porteria mínima, amb la seva parada de bijuteria; la Mercè, la sargidora, que amb les seves mans primoteres sabia convertir un estrip en un brodat… Tantes persones feineres que m’acompanyaven amb la remor del seu treball i les seves converses. He esdevingut punt de trobada per petar la xerrada —quantes vivències que ha escoltat la llarguíssima barra del bar d’en Marulo!—, fer-se confidències i descarregar l’ànima.

I no tot han sigut petits negocis; també he vist créixer dins meu empreses que han seguit el meu curs des del carrer de Trafalgar fins al de Sant Pere Més Alt. Sí, parlo de tu, Nobeal. Un magatzem de venda al major que feia el mateix recorregut que jo. L’empresa ferma que van crear l’Eduardo Soler, en Francesc Carbonell i en Simó Acero.

La sort també ha provat fortuna a la paradeta de la loteria.

Amb disgust he observat lladres i assassins sense escrúpols que m’han usat per fer via; en aquests moments he desitjat fer-me ben estret per barrar-los el pas i fer justícia. I he procurat ser solidari amb els estudiants quan fugien de la policia, que no han estat poques vegades.

Tot va anar canviant, fins i tot aquell govern sinistre.

A mesura que m’acostava al segle XXI, però, va desaparèixer aquella il·lusió que hom tenia per instal·lar el seu petit negoci, la seva parada. La raó: els compradors preferien anar a una altra banda. I els vells oficis de tota la vida, sabaters, merceres, aquelles dones que sabien collir els punts de mitja… Ja no feien falta. Resultava més fàcil i més barat comprar una peça nova, ja fos un abric o un rellotge. Amb prou feines les revistes i els diaris tenien sortida. A fora, en canvi, al carrer de Trafalgar es desplegaven un seguit de magatzems de roba barata que venia de l’Orient.

Nostàlgia i desconcert. Sí, perquè havia tingut de tot, jo: fins i tot una fàbrica de ventalls, al principal on porta la meva escala de marbre. Aquesta escala, avui, és un dels secrets més fotografiats de Barcelona; tots els bons curiosos la venen a veure. Després d’uns anys de letargia i persianes abaixades, darrerament llueixo amb una llum renovada; dins meu s’hi ha creat un luxós espai hoteler que comença al meu llindar del carrer de Trafalgar i se m’endinsa oferint als clients tota mena de serveis i comoditats que han anat apareixent al segle darrerament. Mireu-me, quina transformació: jo que vaig ser el passatge dels més humils!

Durant els anys de letargia vaig tenir molt temps per pensar, i per recordar els personatges preferits de la meva història. Tinc tantes imatges gravades! N’hi ha una que se’m fa molt present i no me’n puc estar de recordar-la. Era l’any 1949. Ni que sigui per un moment, vull recrear aquell temps.

Una nena amb trenes rosses saltironejava pels meus esglaons. Tenia uns vuit anys. Era moguda i eixerida, d’aquelles que ho volen saber tot. La seva àvia la seguia agafada a la barana, una de ferro clavada a les parets dels meus murs. Anava a poc a poc, l’àvia; era vella i tenia por de caure, però hi posava tanta voluntat que els turmells no se li torçaven.

—Vigila, Maria Teresa! —l’avisava. La dona cridava d’esma, perquè cal fer-ho, perquè la gent gran sempre ho ha fet… No pas perquè serveixi de res, perquè, si la criatura ha de caure, ho farà igualment.

L’àvia amb nom de reina se n’havia fet un tip, de traspassar-me. La recordo perfectament quan jugava també amb els seus amics. Em commou recordar quan em va triar per ocultar-se; quan fugia, molt espantada, de les urpes d’un pervertit. En un dels meus racons, a dins d’una portella de les tantes que tinc, aquella nena hi tenia un amagatall i hi guardava un tresor.

Te’l vaig custodiar, Regina, perquè sabia que per a tu era molt valuós.

No feia ni una setmana que l’àvia li havia mostrat el seu cau a la neta. L’anciana, que ja era vídua, havia conviscut poc amb la nena, però la coneixia bé; sabia que ja tenia prou enteniment per confiar-li un secret. No li va explicar cap història truculenta, i li va estalviar les històries de degenerats, però sí que li va dir que aquell era un lloc màgic, de joc i aixopluc per a ella i per als seus amics.

L’àvia era feliç, perquè, després de sis anys, havia recuperat la neta i el seu fill, que se n’havia anat a terres de Castella. Havia marxat amb els pares de la seva esposa, que havia mort en infantar la nena. Més endavant, els sogres del fill van morir i ell va decidir de tornar a la ciutat i al barri que l’havia vist néixer. El barri que duia el seu nom.

La neta era feliç, perquè tenia una àvia que jugava amb ella i li explicava històries i contes, com el de la Tarongeta.

Venien sovint a visitar-me. Jo m’envania cada vegada que la Maria Teresa quedava admirada dels meus celoberts —pous d’aire i de llum— i dels meus racons. L’àvia tenia la voluntat d’asseure’s als esglaons per complaure la neta que l’ajudava diligent. La nena esperava amb ganes que la dona obrís la bossa i li donés galetes, una xocolatina o el porronet amb gasosa. No era propi d’una senyora, asseure’s en una escala de pas, però la Regina era especial: era discreta i elegant, però no l’havien lligat mai les convencions socials. Si la nena preferia passar l’estona als meus esglaons en lloc d’una cafeteria, allà s’hi estaven, compartint converses i il·lusions. La vida.

Després, quan era hora d’anar-se’n, venien els «ais». Sort en tenia l’àvia de les meves baranes i d’algun passavolant que intervenia per ajudar-la a aixecar-se.

Un dia d’aquells, a més del berenar, l’àvia li va dur un regal. El fermall de la monja Genoveva, que havia desat tan zelosament a les meves entranyes. «L’he estat guardant per a tu», li va dir amb els ulls emboirats, emocionada. I li va transmetre amb solemnitat que formava part de la nissaga de les monges casadores del convent de Santa Maria de Jonqueres.

Els ulls de la nena també es van entelar. Es va sentir molt important. En aquell moment, no hi havia res més important.

Avui, cada nit, el silenci s’ensenyoreix de mi. I m’enyoro. M’he convertit en un record imperceptible d’aquell talús que separava el pla de Barcelona de les zones deltaiques i marítimes de la costa. I trobo a faltar aquella bellugadissa de quan em va crear en Joan Cirici.

Espero la següent transformació amb què em sorprendrà la història. I ho faig agraït, perquè podria haver deixat d’existir convertit en un indret tancat, amb els accessos barrats i el pas d’una banda a l’altra proscrit, anul·lat.

Soc viu, i amb la voluntat de continuar oferint un servei de drecera als ciutadans; als barcelonins de sempre, als que em visiten de nou i es meravellen de la meva existència, i als passavolants badocs. Encara soc únic en una cosa, al capdavall: soc la distància més curta entre l’Eixample i el quarter de Sant Pere. Quines dues ciutats tan diferents!

Agraïments

Als bons amics de l’IQS Josep Maria del Mazo i Toni Avilés, que, un dia, en esmentar el passatge d’en Cirici, van despertar el meu interès per crear-ne una novel·la. Que haguessin viscut al barri de Sant Pere i traspassat una vegada i una altra el passatge em va oferir l’oportunitat d’enriquir-ne l’experiència.

A l’Àlex Monzó, enginyer industrial, amic i company d’escola d’en Josep Maria del Mazo, qui, amablement, va compartir amb mi els seus records i vivències del barri que el va veure créixer, el de Sant Pere. Molt agraïda per haver-me acompanyat al passatge, mostrat els seus racons i parlat de la seva mare, la Mercè Polo, sargidora que va treballar en un dels emblemàtics quiosquets. I per haver atès amb tanta complicitat les meves reiterades demandes.

A l’amiga Rosa M. Martín Ros, historiadora de l’art i especialista en l’estudi dels tèxtils i la indumentària, que em va ajudar a trobar els vestits més adequats, d’acord amb l’ocasió i el nivell social, als personatges femenins de la novel·la, sobretot a la protagonista, a la Regina.

A l’amiga i companya de tertúlies literàries Blanca Soler i al seu germà Àlex, que em van parlar del passatge i de l’empresa Nobeal. El seu avi va ser un dels fundadors del negoci, els departaments i estances del qual seguien, singularment, el curs del passatge.

A Isabel Margarit, amiga, historiadora, escriptora i directora de la revista Historia y Vida, que em va aportar valuosos detalls sobre la figura del pintor Josep Maria Sert.

A Josep Fonoll Piqué de la Farmàcia Padrell, que em va facilitar la relació d’apotecaris que van estar al front de la farmàcia, la més antiga de Barcelona, ubicada primer al barri de Ribera i després al carrer de Sant Pere Més Baix, 52, on encara hi és actualment.

A la meva agent literària, Isabel Martí, que de seguida va creure en el projecte d’aquesta novel·la.

Als membres del jurat que van fer confiança a El passatge i van decidir d’atorgar-li el premi Santa Eulàlia.

A l’equip de l’editorial Comanegra, especialment a Jordi Puig, editor, per l’atenta i minuciosa cura del text, per les seves oportunes i encertades observacions.

Als llibreters, als que són amics, als que conec i als que no. Els dono les gràcies, una vegada més, per facilitar que els meus llibres arribin als lectors.

Als de casa que pateixen les meves immersions en les històries i en el temps i les meves «absències»; especialment a l’Albert, el meu marit, a qui vaig deixar sense vacances compartides l’estiu del 2024 mentre jo «feia vida» al passatge.

I a vosaltres, lectors i lectores, moltes gràcies per llegir-me.

Alguns personatges reals que intervenen a la novel·la

Josep Maria Sert i Badia (Barcelona, 1874-1945)

Pintor i decorador universal de projecció universal. Destacà com a muralista especialitzat en la tècnica de la grisalla. Va néixer al si d’una família de ric industrials tèxtils, fabricants ennoblits de tapissos i catifes al barri de Sant Pere de Barcelona. Fill de Domènec Sert i de Maria Badia, que també apareixen a la història.

Dolors i Carme Sert i Badia, germanes de Josep Maria Sert.

Misia Sert (Sant Petersburg, 1872-París, 1950)

Pianista excel·lent; envoltada des de ben jove per músics com Franz Liszt o Gabriel Fauré, no va voler fer carrera, però. Només tocava per als seus amics i per al seu plaer. Musa de diversos artistes, es va casar tres vegades. El seu tercer marit va ser Josep Maria Sert.

Isabel Llorach (Barcelona, 1874-1954)

Figura destacada de la burgesia barcelonina de començaments del segle XX. Es va distingir per la intensa dinamització de la vida cultural i social que va dur a terme a la ciutat.

Margarida Xirgu (Molins de Rei, 1888-Montevideo, 1969)

Actriu. Una de les personalitats més destacades en el món del teatre del segle XX en les facetes d’actriu, directora i professora. Va debutar professionalment al Teatre Romea de Barcelona.

Mercè Polo Molina (Barcelona, 1927-2015)

Sargidora. Va néixer al carrer Mònec del barri de Sant Pere. Va treballar en un dels quioscs del passatge de la Indústria. S’hi va estar fins a l’any 1992.

Josep Maria de Sagarra (Barcelona, 1894-1961)

Poeta, novel·lista, dramaturg, traductor i periodista català. Autor d’obres dramàtiques molt populars i membre destacat de l’Institut d’Estudis Catalans i de l’Acadèmia de les Bones Lletres. Descendent d’una família de l’aristocràcia catalana, ben aviat es va dedicar a la literatura. Va obtenir molts premis literaris i moltes de les seves obres han estat traduïdes i dutes al cinema (El cafè de la Marina, La ferida lluminosa, La rambla de les Floristes, Vida privada).

Bibliografia

ALBET GUINART, Marcel. Blog: «A peu de carrer, foto dietari». Passatge de les Manufactures. 22 de juny del 2012.

AMADES, Joan. Folklore de Catalunya. Rondallística. Vol. 1. Barcelona: Selecta, 1950.

AMADES, Joan. Costumari Català. Vol. IV. Barcelona: Edicions 62.

CANALS, Enric,. Delators. La justícia de Franco. Barcelona: L’Esfera dels Llibres, 2007.

CAPILLA, Antoni. Barcelona barri a barri. Ciutat Vella. Ajuntament de Barcelona/Cossetània Edicions, 2014.

CARRIÓN, Jordi. Barcelona. Llibre dels passatges. Traducció: Maria Llopis i Freixas. Barcelona: Galàxia Gutenberg, 2017.

CIRICI, Alexandre. Barcelona pam a pam. Barcelona: Editorial Teide, 1985.

DE SERT, Francisco. El mundo de José María Sert. Barcelona: Editorial Anagrama, 1987.

D’ASPRER, NÚRIA. Barcelona: passatges de traducció. Algunos pasajes y otras meditaciones urbanas. Barcelona: Xoroi, 2013.

FABRE, Jaume, i HUERTAS CLAVERIA, Josep Maria. Tots els barris de Barcelona. Els barris de la Barcelona vella. Vol. V. Barcelona: Edicions 62, 1976.

GOLD, Arthur, i FIZDALE, Robert. Misia. Barcelona: Destino, 1985.

MARGARIT, Isabel. París era Misia. Madrid: La Esfera de los Libros, 2010.

PLADEVALL, Antoni. «Sant Pere de les Puelles», a Catalunya romànica. Barcelonès, el Baix Llobregat, el Maresme. Vol. 20. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1990.

VALLESCÁ, Antonio. Las calles de Barcelona desaparecidas. Relación histórica desde la época romana hasta el siglo XX. Núm. 2. Barcelona: Ediciones Ariel, 1945.

VENTEO, Daniel. Barcelona. Ciutat Vella. Recull gràfic 1844-1986. Barcelona: Editorial Efadós, 2016.

VILUMARA, Josep M., i LÓPEZ, Fàtima. El quarter de Sant Pere. Història d’un barri amagat de Ciutat Vella. Fotografies de Gabrielle Merolli. Ajuntament de Barcelona: Viena Edicions, 2014.

MARIA CARME ROCA i COSTA (Barcelona, 1955) és una escriptora, historiadora i filòloga catalana. Des de l’any 1997 es dedica professionalment a l’escriptura. D’ençà d’aleshores ha publicat més d’una cinquantena de llibres, molts dels quals adreçats al públic infantil i juvenil. Per la seva trajectòria ha rebut diversos premis, com el Lola Anglada de contes per a infants pel recull On s’amaga la por (2002), dos cops el Barcanova de literatura infantil i juvenil per Akanuu, l’arquer persa (2005) i per Selfies al cementiri (2016), el Nèstor Luján de novel·la històrica per Intrigues de palau (2006), el Ciutat d’Alzira de narrativa juvenil per Qui és el de la foto? (2009), el Joaquim Ruyra per Katalepsis (2012), el Prudenci Bertrana per El far (2018) o el Santa Eulàlia per El passatge (2025). A banda d’escriure, forma part del programa «Itineraris de lectura» de la ILC. És membre del Consell Català del Llibre Infantil i Juvenil com a representant de l’Associació d’Escriptors en Llengua Catalana i també jurat de premis literaris com el Nèstor Luján o el Ciutat de Badalona. Col·labora regularment amb la revista educativa Escola Catalana.