L’any 1912, Viena és una urbs aparentment tranquil·la, centre d’un imperi continental que ha sobreviscut a les revoltes del segle XIX. Compta amb més de dos milions d’habitants i l’Exposició Universal li ha atorgat un prestigi inqüestionable, amanit pels valsos dels Strauss, la dolçor de la sachertorte i l’elegància dels vestits de moiré. Però el luxe i l’ostentació no poden amagar el foc colgat dels conflictes latents i la ciutat és, com molts llocs d’Europa, camp adobat de lluites ideològiques, polítiques i socials. La gran tragèdia que desmembrarà aquell imperi encara no ha arribat, però està a tocar, i a l’abril, talment com una premonició de com acaba la supèrbia humana, el Titanic s’enfonsa i sembla posar fi a un segle.

En aquest marc convuls, Efraïm Zimmerman, reporter de la crònica social del diari vienès Die Menschlichkeit, es troba, sense buscar-ho, davant d’uns assassinats inexplicables que pertorbaran la seva vida: poc es pot imaginar el que hi ha al darrere i el que està a punt de descobrir.

Antoni Roca

Viena, 1912

Premi Memorial Agustí Vehí 2023

ePUB v1.0

Papallona 16.10.25

Títol original: Viena, 1912

Antoni Roca, 2023

Edició digital: Papallona (v1.0)

ePUBCat base r1.3

Diuen que Viena és la capital del Danubi, però els rius no tenen capital. És sols una expressió més o menys poètica i sens dubte afortunada. Ara, a la primavera, l’urbs pren un to alegre i desimbolt, lluminós i fresc en haver sortit de l’estat de latència, com si la saba dels arbres i l’aigua fresca del riu li retornessin la vida.

Soc a la sala d’estar del meu domicili, al primer pis del número 35 de Hoffnunggasse, llegint el Die Menschlichkeit d’avui, el diari on treballo. Hi ha notícies d’arreu, en tractar-se d’un diari generalista, el tercer més llegit de la capital i el quart de l’Imperi. Aquest any 1912 segurament serà recordat pel malaguanyat final de l’expedició del capità Robert Scott al Pol Sud, un sacrifici innecessari per a una gesta inútil que sols buscava satisfer l’ego britànic de plantar, al preu que fos, la seva bandera al costat de la noruega.

El món està molt exaltat però avança. El progrés i la misèria van de la mà. Cada dia hi ha un nou invent, alguna novetat tecnològica, que a alguns ens sorprèn i entusiasma, i a d’altres els escandalitza i esborrona. L’article que ara llegeixo diu que algun dia tothom disposarà d’energia elèctrica a casa seva, que les màquines autopropulsades arribaran a substituir els soferts cavalls i que els autòmats seran alguna cosa més que simples atraccions de fira. No sé si ho arribaré a veure, tot això. Algú afirmà fa unes setmanes, amb total convicció i mostrant proves documentals irrefutables, que es pot voltar el món en sols dos mesos, menys temps encara que el pronosticat per la imaginació desbocada del visionari Jules Verne. Quina meravella! És clar, amb el desenvolupament del vapor tot ha canviat. Ara hi ha vaixells que naveguen a grans velocitats i trens que travessen muntanyes i valls com un ganivet tallant la mantega. De fet, en sols un parell de dies pot arribar un missatge per via telegràfica als antípodes. Qui hauria pogut imaginar tot això fa cent anys, quan Napoleó cavalcava per Europa i les notícies tardaven setmanes a arribar d’una punta a l’altra del continent? Al diari també llegeixo notícies de la Terra d’Israel. Potser algun dia hi aniré, no sé si per gust o per força. De fet, alguns jueus ucraïnesos i russos ja se n’hi van per força, fugint dels pogroms del tsar, però en són pocs, perquè la majoria van a Amèrica. Jo, si m’he de moure algun dia, serà per anar a Israel. A Amèrica no se m’hi ha perdut res.

Em diuen Efraïm Zimmerman, periodista, al Die Menschlichkeit, com ja he esmentat, i la meva especialitat és la crònica social de la ciutat. Vaig allà on pugui haver-hi algun tafaneig o alguna crònica almivarada, sigui una festa o un funeral, un ball social o una inauguració. Viena bull d’activitats socials de tota mena dia i nit. No sé si pot comparar-se a París o Londres, però s’hi deu fer a prop. Per avui ja he finit la meva tasca i he acabat de sopar. Sort que n’Emeline té cura de mi. És la vella criada que tenien els meus pares i que ha seguit al meu costat.

Els meus pares són morts. Tenien una botiga d’articles de vidre de qualitat a Spiegelgasse, que els reportava prou ingressos per viure còmodament. Amb els doblers guanyats venent làmpades bohèmies i vidres venecians, vaig tenir l’oportunitat d’estudiar la carrera de Medicina, que tanmateix no vaig aprofitar. He de reconèixer que aleshores era un cap buit i que la meva responsabilitat davant la vida era gairebé nul·la. En realitat, era nul·la del tot. Abandonats els estudis, vaig viatjar per França i Itàlia, jugant a fer de bohemi, bevent i fumant de tot i molt, i fent coses que un bon jueu no hauria de fer. Em vaig dedicar a la pintura i a la música, però sobretot fugia de la feina i em ficava cada cop més i més en els mons més tèrbols, on alguna vegada acabava nafrat i on gairebé sempre era jo qui repartia llenya. Tenia bona musculatura i força, però això no em servia per guanyar-me la vida i moltes vegades anava pelat de diners. Les dones eren la meva feblesa i el meu salvavides, perquè eren les que em mantenien quan passava una mala temporada. De retorn arreplegava alguna venèria que em portava a hospitals de beneficència. Així vaig estar cinc anys, que em semblaren molts més, fins que un atac de feridura posà fre a aquell desenfrè sense sentit.

Quan els pares saberen que estava malalt i ingressat en un hospital catòlic de Pàdua, posaren tots els mitjans que van caldre perquè pogués tornar amb ells. Mon pare es presentà a l’hospital, on els metges treballaven per caritat cristiana, i anà a buscar-me a la planta dels homes. Mirà llit per llit en aquella sala amb una seixantena de malalts i moribunds fins que em localitzà i em reconegué, tot i la barba i que havíem passat cinc anys sense veure’ns. Jo estava mig endormiscat, sense saber si realment veia mon pare o si aquella figura que em resultava familiar era un miratge, un somni o un fantasma. No em recriminà res, no em va fer cap retret, però, mirant-me amb esguard de ferro, em digué:

—Ta mare ens espera.

Em va treure de l’hospital aquell mateix dia. Agraí, amb un generós donatiu, les atencions que m’havien dispensat les monges sense esperar cap recompensa. Després llogà una berlina coberta, cotxer inclòs, contractà una infermera friülesa i em portà de retorn a Viena, on arribàrem deu dies després. Mon pare estigué tot el camí en silenci, i el comprenc perfectament, perquè l’havia decebut i no havia tingut ni amb ell ni amb la mare cap consideració ni una. De fet, sempre que m’havia comunicat amb ells els darrers anys havia estat per interès, meu evidentment. En els cinc anys que vaig ser fora de casa, sols els vaig enviar tres cartes i una vintena de cables, la major part per demanar-los diners i l’últim per fer-los saber el mal que em retenia al llit. Era un mal fill, sens dubte.

Ma mare no reaccionà de la mateixa manera que mon pare i em rebé amb llàgrimes als ulls i abraçades que no cessaven. Un conegut, bo i car metge vienès em confirmà el diagnòstic i em digué que havia tingut sort, que la malaltia m’havia afectat lleugerament però que havia de fer repòs i rehabilitació a la seva clínica, un balneari situat als Alps. Cert que allà vaig fer repòs, i molt, potser massa i tot, avesat com estava a una vida més activa, però era evident que als meus trenta-cinc anys ja no podia aspirar a recuperar la vida d’abans. En aquella clínica, de la qual ja no recordo el nom ni on era exactament, m’aplicaren totes les tècniques rehabilitadores disponibles a braços, cames i esquena, sense descartar unes modernes descàrregues elèctriques que em deixaven baldat. Així vaig passar sis mesos fins que vaig poder tornar a Viena, però la cama esquerra no es recuperà del tot, vaig quedar coix i havia de recolzar-me en un bastó per poder caminar. Vaig estar fent vida de convalescent sis mesos més, amb les atencions constants de ma mare i de n’Emeline, la vella criada que estava al servei de la casa d’ençà que els meus pares es casaren quaranta anys abans. Tot i la seva edat, els meus pares anaven cada dia a la botiga d’articles de vidre situada quatre carrers més enllà del nostre domicili, a Buchdruckstrasse, un carrer molt concorregut i comercial.

Els meus pares abandonaren aquest món de misèries i patiments un dia de l’estiu de fa dos anys. No, no fou de mort natural que abandonaren aquest món de penes i treballs, sinó per causa d’una bomba que algú deixà a posta a la botiga i que els matà a ells i al dependent quan ja havien tancat les portes del comerç. Fou un atemptat antisemita, sens dubte. No calia investigar gaire ni ésser gaire llest per deduir-ho, perquè als vidres del mostrador del carrer feia dies que algú hi pintava «mort als jueus» i que mon pare ho esborrava així com podia.

La gendarmeria no investigà l’atemptat. Digué que era cosa de quatre eixelebrats i es quedà tan ampla. Vaig plorar molt seva la mort, molt. Ells, que s’havien preocupat tant per mi, sols havien rebut el meu distanciament durant anys. Havia estat un fill desagraït, un mal fill. El rabí Raz intentà consolar-me, però no he estat mai gaire creient i de poc em serviren els seus raonaments, tot i que els hi agraeixo. La botiga quedà destruïda i sols em quedà l’opció de llogar el local, que fou ocupat per un carnisser romanès que venia carn de porc. Em vaig quedar al pis dels meus pares i vaig dir a n’Emeline que també s’hi podia quedar, si així ho volia ella, sobretot perquè jo sabia que no tenia on anar, i ella m’acceptà la proposta. Eren massa els anys que portava lluny del seu poblet tirolès i ningú ja no l’esperava. La pobra Emeline havia consumit més de la meitat de la seva vida treballant al nostre servei.

Disposava dels estalvis dels meus pares i podia viure raonablement bé sense treballar, però em sentia deutor d’ells i pensava que havia de guanyar-me la vida. No calgué que em mogués gaire perquè en Haim Blumen, redactor en cap de Die Menschlichkeit, m’oferí feina de reporter al diari, més per l’amistat que tenia amb els meus pares que pels meus incerts i desconeguts mèrits. Així fou com vaig començar a treballar-hi. La coixesa no m’impedia desplaçar-me allà on fos, però havia de fer-ho més lentament. Em vaig sentir obligat a retornar el favor i l’oportunitat que se m’havia donat treballant amb intensitat i interès, ja fos a la redacció o al carrer. Anava de punta a punta de Viena, dels barris més pobres als més rics i dels més humils als més aristocràtics, tot buscant la notícia, fos alegre o trista, frívola o transcendent. Havia trepitjat les lluents rajoles de les sales de ball en palaus, de la mateixa manera que també havia posat els peus al parquet de cabarets i al terra polsós de les tavernes. Això m’havia atorgat una visió àmplia i variada del que era realment la ciutat. En Blumen estava satisfet amb mi i de tant en tant em donava un figurat copet a l’esquena que jo agraïa internament. Els festeigs de la filla d’un comte amb el fill d’un baró em van tenir ocupat una temporada, assistint a recepcions, balls, sopars i tes per fer les corresponents cròniques de societat. En realitat sabia més del que explicava a les pàgines del diari, però eren coses que no podia publicar. Tenia un esperit tafaner que m’havia passat desapercebut. Estirant un fil per aquí i una llengua per allà m’arribaven informacions de tota mena, i si hi afegim que a la gent li agrada molt dir coses que ha de callar, el meu cabal informatiu era gran i en tres dimensions. L’enllaç entre la comtesseta i el baronet era tot pura comèdia i els pares ja ho sabien. Era un de tants matrimonis concertats, però en aquest cas no era per diners. Pot semblar increïble, però tant una família com l’altra volien crear un matrimoni que pogués fugir dels escàndols i dels comentaris maliciosos, perquè tant la núvia com el nuvi no sentien cap interès ni un pel sexe contrari. A un li agradaven els caragols sense closca i a l’altra, els llimacs amb closca, coses de la vida. L’acord familiar, fet davant de notari, incloïa que en haver-se casat la parella faria vides independents, amb l’única condició d’engendrar tres fills, almenys un d’ells mascle. Aquest era l’acord signat pels pares respectius, que aportaven els seus patrimonis, títols i escuts, ja que eren fills únics. Era un acord vergonyós, més propi de tractants de bestiar que de nobles vienesos, on la núvia era una vaca lletera i el nuvi, un bou semental.

—Què vol per sopar, senyoret?

—Quantes vegades he de dir-te que no em tractis de vostè i que no em diguis senyoret?

—Fa quaranta anys que vaig entrar en aquesta casa al servei dels seus pares i d’ençà que vostè va néixer el tracto de vostè i de senyoret. Per què hauria de canviar ara?

—Perquè els temps dels senyors i dels senyorets s’han acabat i anem cap a una societat més igualitària.

—Per a mi no, senyoret. Hi ha un ordre natural de les coses i les persones hem de mantenir-lo si no volem que tot faci un tro. Em dirà què vol per sopar o no?

—Em menjaré el que em facis, Emeline.

—Sí, i m’ho diu com si em fes un favor —diu ella mentre se’n va a la cuina fent creure que està enfadada.

Encenc una cigarreta de tabac americà, que és l’únic que m’agrada. El paquet diu que ve de Virgínia. Em sorprèn que un producte tan prescindible i superficial com aquest travessi l’oceà i mig Europa per arribar fins aquí. Això en el futur no succeirà. Passo les pàgines del diari per fer-li una última ullada i els ulls se me’n van directes a una petita notícia que m’havia passat desapercebuda. És de la redacció, probablement aconseguida de la gendarmeria. Comenta que s’ha trobat el cadàver d’una dona, sense identificar encara, que ha estat estrangulada als afores de la ciutat, a Atzgersdorf. La gendarmeria sospita que podria tractar-se d’una prostituta.

—Senyoret, ja té la taula parada! —em diu n’Emeline.

Arribo a la redacció del diari i la trobo molt alterada. Un cable ha informat de l’enfonsament del transatlàntic anglès Titanic a l’Atlàntic Nord. Diu que hi ha centenars de morts i desapareguts. S’està preparant una edició especial. Deien que era un vaixell insubmergible, una meravella de l’enginyeria naval britànica. És un cop molt fort a la tecnologia i, sobretot, a la supèrbia humanes. La causa de l’enfonsament sembla que ha estat un iceberg, però alguns companys comenten que podria ser el torpede d’un submarí o una mina.

—Deixeu de dir estupideses sense sentit —els dic, intervenint en la conversa.

—No és cap estupidesa. Hi ha molta tensió al món i una espurna qualsevol pot portar-nos a tots a la guerra —diu en Berger, convençut.

—També podria haver estat el capità Nemo al timó del Nautilus —li dic amb tota la ironia que soc capaç d’expressar.

—Riu-te’n, Zimmerman, però ja veuràs que la propera gran guerra que ens espera tot voltant el cantó començarà a la mar i serà per controlar les rutes marítimes. El control de la mar suposa el control del comerç, i el control del comerç suposa el domini de l’economia mundial.

—Qui ho digué, això?

—Jo.

—T’equivoques: la propera guerra que ens espera començarà a Europa i acabarà a Europa. Per cert, Berger, vas ser tu el redactor de la notícia d’ahir sobre la troballa d’una dona morta?

—Sí, assassinada. T’ha agradat la redacció?

—No hi havia gaire per redactar. De fet, semblava un telegrama.

—Quan vols ésser incisiu i desagradable no fas curt.

—El que vull saber, Berger, és qui t’ha facilitat la informació.

—Per què? Vols ampliar-la tu? No et conformes amb les teves cròniques de societat, els balls i els còctels, que ara vols prendre’m aquesta secció?

En Berger ha estat cruel i m’ha fet empegueir, però ell pot fer-ho perquè és un bon company. No em sento gaire orgullós de la meva frívola feina, superficial i banal, que sols em serveix per guanyar-me la vida. M’agradaria fer alguna altra cosa i demostrar més la meva vàlua. Tanmateix, no em puc prendre malament el seu comentari perquè som bons amics. En Gustav Berger i jo som més o menys de la mateixa edat. Estudià Història d’Europa i després Filosofia, i ell sí que aprofità els anys universitaris. Després entrà a treballar al diari i s’ha guanyat a pols el reconeixement del cap de redacció.

—Sols vull saber més detalls del fet, res més —li dic.

—Doncs no disposo de més informació. Si vols saber més coses hauries d’anar a parlar amb el comissari Emmerich Schneider, de la Kriminalbrigade. És un bon home, cosa estranya entre els gendarmes. A mi em facilita informació de manera preferent respecte d’altres diaris i en desconec el motiu.

—No saben qui és la dona morta?

—No, de moment ningú no ha presentat cap denúncia per desaparició, ni hi ha cap pista que ens porti a la seva identificació. Ara deixa’m tranquil perquè pugui seguir amb la meva feina. Això del Titanic em té molt ocupat.

A mi no m’han encarregat res per a l’edició especial del dia, per això vaig a entrevistar-me amb el meu contacte dels dimecres al lloc habitual. Mildwassestrasse, el carrer on té la seu el diari, està molt concorregut a aquesta hora del matí. Hi passen tramvies i busos plens de gent, carruatges de tota mena ocupen bona part de la calçada i les bicicletes es mouen entre ells jugant-se la vida. Els vianants circulen per les voreres passejant o carregats d’objectes, anant d’un lloc a un altre amb passes llargues o curtes, depenent del ritme i la urgència de cadascú. La roba de la gent comença a ser més clara i lleugera a mesura que avança la primavera i s’acosta l’estiu. De tant en tant passa algun automòbil renouer que, endemés, fa sonar la botzina. Quan li he dit a en Berger que penso que la propera guerra començarà a Europa i acabarà a Europa no era per contradir-lo, sinó perquè ho crec fermament. Les tensions entre Alemanya i la Gran Bretanya són molt fortes, i no crec que hi hagi cap dubte que el Reich vol assumir el paper que volia fer la França napoleònica, dominant Europa i deixant la mar als britànics. El nostre Imperi, l’austrohongarès, és continental i hauria de posar-se del costat dels alemanys, tant per motius d’afinitat cultural i lingüística com per interessos territorials. Tanmateix, Rússia és un gran perill i si França planta cara tot es pot embrutar fins que sigui incontrolable. Els Balcans són un polvorí imprevisible. El més curiós és que ningú no escolta les meves opinions perquè només soc el que porta la crònica social, però sempre dic a qui vol escoltar-me que els alemanys estan delerosos de fer el que els agrada més que fabricar coses i inventar artefactes: la guerra.

Aturo un fiacre.

—A Brotstrasse!

El cavall surt al trot empès pel llenguatge groller del cotxer. Brotstrasse no és gaire lluny i de fet hi podria anar a peu, però avui la cama em fa especialment mal i em costa de caminar. La ciutat és viva i ben viva. Dinàmica. De fa uns anys, el nombre d’habitants no para de créixer. A la població que sempre hi ha hagut per la seva condició de capital, ara de l’imperi bicèfal, formada per aristòcrates, militars, funcionaris i grans mercaders, s’hi ha afegit el desenvolupament industrial. Als afores i als pobles veïns s’hi han instal·lat multitud de fàbriques mogudes per màquines de vapor que fabriquen de tot i molt, i exporten arreu de l’Imperi i també d’Europa. Hi ha nous rics a la ciutat que intenten apropar-se a la vella aristocràcia. Alguns ho aconsegueixen, però de moment en són pocs. Conec el cas d’un empresari amb fàbriques de sabates per tot l’Imperi que ha aconseguit maridar el seu fill i hereu amb la filla petita d’uns barons que estaven a punt de tastar el gust amarg de la misèria. És clar que a l’industrial sabater el matrimoni li ha costat molts diners. Molts. Tanmateix, ell s’ho ha agafat com una inversió de futur. Amb una mica de sort, els consogres barons aniran presentant el sabater i la seva esposa en els ambients aristocràtics vienesos, fent servir d’ariet els seus respectius fills. És el que els científics anomenen una simbiosi, en la qual un s’aprofita de l’altre buscant el benefici mutu.

Ara no sé per què comentava això… ah, sí!, perquè la burgesia industrial està començant a buscar el seu lloc en aquesta urbs. Ella també està contribuint a generar molts llocs de feina, no sols amb les fàbriques, sinó també a les seves mansions contractant criats, jardiners, cuiners i vailets, i també xofers per als seus cotxes de combustió nous de trinca, que ara per ara no són gaire ben vistos pels nobles, els quals s’estimen més les tradicionals calesses, landós, berlines i victòries.

—Ja hem arribat, senyor —em diu el cotxer—. Serà una corona.

Pago i baixo del vehicle amb alguna dificultat. La cama em fa mal, ja ho he dit. El cotxer m’ha deixat allà on li he dit, just enfront d’una cerveseria que es diu com el carrer. Hi entro. No hi ha gaire claror a l’interior i, com a totes les cerveseries, l’olor de cervesa rància se’m fica al nas. No és un lloc gaire net, però els parroquians no hi venen per la netedat sinó per la cervesa que s’hi serveix, que és bona i barata.

M’assec en una taula quadrada i deixo el barret de copa i el bastó en una cadira. La mossa no tarda gens a venir a demanar-me què vull. Em coneix d’altres vegades i hem fet una mica de confiança.

—Què voldrà el senyor?

—A tu, evidentment.

—Ja sap, el senyor, que ni em llogo ni em venc, i per això li portaré una cervesa.

Li faig que sí amb el cap i encenc una cigarreta. El local és mig ple. Hi ha un home adormit amb els braços damunt la taula. Es deu haver emborratxat. Està sol. Té la barba i els cabells blancs, descurats, i porta una vella gorra de mariner bruta i greixosa. Observo que la mà encara subjecta l’ansa de la gerra, que no sé si és buida o plena. En altres taules hi ha homes que beuen i conversen. Alguns criden, però es calmen aviat, d’altres canten desafinant en excés i alguns dormen la trompa. L’amo del lloc és un home gras i grandot que sempre està darrere la barra escurant gerres i omplint-les de la cervesa que hi ha en un barril situat rere seu, que sovint ha de canviar. La mossa no sé si és la dona o la filla, o potser no és cap de les dues coses. És grassoneta i agradable i sap plantar cara quan cal. Gairebé mai riu, però quan ho fa és de manera molt escandalosa. Més tard, quan acabi el torn de vespre de les fàbriques properes, el lloc s’omplirà de gom a gom i les borratxeres es multiplicaran, però ara l’ambient és tranquil.

La mossa em porta la gerra i just en aquest moment entra per la porta l’home que esperava. És un dels meus contactes, un dels meus confidents, un dels que em passa informacions diverses i tafaneries variades del que succeeix a les cases dels senyors. És un ajudant de cambra al servei del príncep de Breitenfeld que s’assabenta de tot i més prest que ningú, i després, a canvi d’una bona recompensa, m’ho explica a mi i utilitzo les informacions d’acord amb els meus interessos. Així he sabut moltes coses que m’han servit per aconseguir entrar en cercles molt triats on la meva presència hauria estat difícil, per no dir impensable. També he de dir que sempre he fet servir aquestes informacions exclusivament amb motius professionals, sense cap intenció de beneficiar-me’n.

En Klaus Loos s’asseu enfront de mi.

—Com anem, Klaus?

—Com sempre, senyor Zimmerman.

—Mossa! —crido—. Porta-li una gerra a aquest home assedegat.

En Loos sol anar ben vestit, afaitat, pentinat, net i polit. En ell és una obsessió, per aparentar el que li hauria agradat ésser. És un home prim i alt, d’edat indefinida però que ha de ser jove per força. Porta la cara impecablement afaitada i sempre va pentinat amb la ratlla al mig. Deixa la gorra damunt les cames i engega la conversa.

—Avui tinc poca cosa per contar-li, senyor Zimmerman. M’han arribat ben poques xafarderies de les cases que conec.

—De veres que no hi ha res per contar?

—Li serveix saber que l’esposa del duc Rootgen-Wittgenstein, la marquesa de Möderbrugg, se n’ha anat amb sa germana, sa mare i sa filla petita a un balneari de Vorarlberg?

—Per què se n’han anat tan prest, tan fora de temporada?

—No ho sé.

—És estrany.

—A mi també m’ha semblat estrany aquest estiueig tan prematur, però ja no en sé res més.

Arriba la mossa amb la cervesa i en Loos interromp la conversa. Ella el mira amb cert interès. Crec que li agradaria que li digués alguna impertinència, però en Loos és molt discret i un pèl tímid. Ella espera uns segons, però en Loos no reacciona, ni tan sols la mira, i per reforçar la seva indiferència fa un glop a la cervesa. La mossa fa una esbufegada i se’n va. Ara em revé que no sé el nom de la mossa. De fet, no he sentit anomenar-la mai pel seu nom. En Loos ha deixat de beure. Era evident que no tenia set i que ha xarrupat la gerra per distreure l’atenció de la noia. No vol embolics amb taverneres. Ell aspira a ésser majordom algun dia i no vol que ningú embruti el seu prestigi i el seu nom, per això no puc entendre com és que s’arrisca a passar-me informacions que moltes vegades són delicades.

—Li deia, senyor Zimmerman, que a mi també m’ha estranyat que se n’anessin tan prest a un balneari, però es veu que ha passat alguna cosa que desconec.

—Què em dius dels negocis del comte de Zalaegerszeg?

—Res, el comte hongarès no ha mogut peça i ni tan sols ha anat a veure el banquer Eckermann.

—Loos, va, que no disposo de tot el dia. Conta’m alguna altra cosa més, el que sigui.

—Em sap greu, senyor Zimmerman, però llevat del que li he dit dels Rootgen-Wittgenstein… no sé què més li puc dir.

—Sense informació no hi ha diners, ja ho saps.

—Sí, ja ho sé, senyor Zimmerman, però això és el que tinc: res.

—Tot i això et convidaré a la cervesa.

—Gràcies, senyor Zimmerman.

—Au, va, Loos, que anava de verbes. Agafa aquest bitllet de cinc corones que potser t’ajudarà a esmolar la teva agudesa auditiva.

—Gràcies, senyor Zimmerman, jo…

—Però tu pagaràs les cerveses.

Faig un darrer glop a la meva gerra, agafo el bastó i el copalta i em disposo a partir, però quan retiro la cadira em ve al cap un pensament.

—Loos…

—Digui, senyor Zimmerman.

—Saps res de la dona que van trobar morta fa dos dies a Atzgersdorf?

—No en sé res de cap dona morta, jo. Per què?

—No, sols era per curiositat. A reveure, Loos.

—A reveure, senyor Zimmerman.

No sé per què l’assassinat de la dona m’està ocupant tant el cervell.

Al carrer ha plogut mentre era a la taverna i hi ha fang arreu. Estic a meitat camí entre els suburbis de la ciutat i el centre. La gent segueix anant amunt i avall tot i el carrer banyat. L’activitat no cessa. Aquestes reunions quinzenals no sols em serveixen per recollir informacions, sinó també per obrir-me una mica més al món, al món de la gent corrent, la que viu allunyada dels que gaudeixen de riquesa i comoditats. Ara em tocarà tornar a peu a Mildwassestrasse, perquè trobar un carruatge per aquí em serà molt difícil, per no dir impossible. La cama em segueix fent mal. No em quedarà altre remei que anar a veure el doctor Graetz perquè m’injecti morfina.

Fa tres setmanes que el doctor Graetz em posà injeccions de morfina una setmana seguida i ara em sento millor. Ja sé que la morfina no em curarà, però almenys em lleva el mal.

—Zimmerman! —És en Berger qui em crida des de la seva taula—. Vine un moment.

Hi vaig. L’edició especial sobre el Titanic fou un èxit, i en Berger, molt reconegut per la feina feta. De fet, tota la setmana es dedicaren planes senceres al naufragi. Primer sis pàgines, l’endemà cinc, després quatre, tres, dos i el diumenge una de sola. L’interès per aquella calamitat s’esvaí com la boira. La gent es mou per sentiments primaris.

—Què hi ha de nou, Berger?

—Recordes que fa unes setmanes em demanares informació sobre la mort d’una dona a Atzgersdorf?

—Sí, la dona estrangulada i sense identificar.

—Anares a veure el comissari Schneider?

—No, tenia altres feines i vaig oblidar-me’n. Ja et vaig dir que sols era curiositat.

—Sí, fer sempre la mateixa feina cansa i avorreix. Jo tampoc no em sento gaire satisfet amb el que faig. Fa temps que li demano a en Blumen que obri una secció esportiva al diari i m’hi posi al capdavant, però em passa amb cançons dient-me que això no té futur.

—Què em volies dir?

—Ah, sí, que ara mateix estic redactant una notícia molt semblant a aquella.

—Vols dir?

—Sí. La gendarmeria ha trobat morta una altra dona a Meidling, estrangulada també.

—Està identificada?

—Sí, es tracta de na Valerie Lanz, bugadera dels Pelikowsky-Strauss.

—Els de les plomes estilogràfiques?

—Els mateixos. Hi anava els capvespres a rentar la roba de cals senyors i després se n’anava a sa casa, tard. En un carrer estret i mal il·luminat algú l’estrangulà.

—Per robar-la? Per violar-la?

—No, res d’això. L’estrangularen i la deixaren tirada allà.

—Un o un parell? Has dit que algú l’estrangulà i després que l’estrangularen. N’eren uns quants o un de sol, els estranguladors?

—La gendarmeria no ho sap. Si he dit això que dius ho he fet inconscientment.

—Bé, Berger, gràcies per compartir amb mi aquesta informació.

Me’n torno a la meva taula de treball, on m’esperen uns quants fulls en blanc per omplir-los de lletres amb la Underwood.

—Un moment, Zimmerman.

—Digués, Berger.

—Hi ha un altre cas. Fa dos mesos també trobaren una dona morta a Neulerchenfeld.

—Estrangulada?

—Sí, com les altres.

—Qui era?

—Una criada que treballava per als marquesos de Bamberg i que també tornava a ca seva, com cada dia perquè no estava interna al palau. És que no llegeixes ni el periòdic on treballes?

No sé què contestar. Em sento parat. Tres dones mortes en tres mesos!

—Això sortí publicat al diari? —pregunto.

—I tant que sí, el que passa és que tu sols llegeixes les teves pàgines confitades i la informació internacional.

Té raó. La meva visió del món és la mateixa que té un ase amb les cucales posades i no sé què passa al meu voltant més proper.

—M’has deixat de pedra, Berger.

—He decidit anomenar Foscanegra aquest assassí.

—Per què?

—Per donar-li un nom i que no sigui tan sols un fantasma.

—Però per què Foscanegra?

—Perquè mata de nit.

—Tens un ull periodístic molt bo.

—Això no és tot, passerell.

—No?

—No, però per saber més coses hauràs de convidar-me a dinar al Moldawien Palace.

—No cal convidar-te a dinar: en tot cas ja llegiré els diaris endarrerits.

—No et servirà de res, perquè el que et diré no ha sortit publicat enlloc per petició expressa del comissari Schneider.

Els fantasmes interiors m’han tornat a sortir quan he sabut que la sastreria d’en Jacob Lazarov, el bon cosí Jacob, ha resultat cremada la nit passada. No ha estat un incendi casual sinó provocat, ben provocat, per un grup de bèsties desfermades que han trencat els vidres del mostrador del carrer per entrar a la sastreria, on han escampat petroli pertot i li han calat foc. Alguns veïns ho han vist, però ningú no ha denunciat els agressors. Crits de «jueus, aneu-vos-en!», «jueus fora d’Àustria!» s’han sentit arreu mentre les flames consumien el local. M’ho ha contat n’Eli Gavra, un veí que no tan sols ha vist les flames sinó que també ha compartit la por. Els Lazarov, pare, mare i dues filles, que viuen dalt de la sastreria, no han gosat fer altra cosa que fugir per por d’ésser agredits i s’han refugiat a casa d’uns parents. De poc no ha cremat també casa seva. Els bombers hi han arribat i també els gendarmes, però no hi ha hagut detencions, tot i que els incendiaris encara eren allà a prop, mirant les flames i com els bombers feien la seva feina. Això no pot seguir així. Haurem de fer alguna cosa. Encara tinc clavada l’espineta de saber qui hi hagué darrere la bomba que posaren a la botiga dels meus pares, qui els matà i, sobretot, de qui sortí la idea de matar-los. És possible que siguin els mateixos que ara han cremat la d’en Jacob. He d’anar a veure el cosí i la seva família. En aquests moments han de percebre el suport i l’escalf de la seva gent.

Arribo a Schafstrasse, on hi ha la sastreria. El local està completament cremat i encara fumeja. La vorera i part del carrer estan plens de peces de roba i de vestits mig cremats i xops. Hi ha aigua arreu, llançada pels bombers per apagar el foc. Alguns vianants s’aturen per tafanejar i fer comentaris. Uns marrecs s’emporten descaradament coses de terra i fins i tot de l’interior del local. La desolació és total. La façana està ennegrida, però sembla que el pis de dalt, on viuen el cosí Jacob i els seus, s’ha salvat. Pujo i toco a la porta, però ningú no em contesta. Em penso que no hi són. Surto al carrer i vaig a la casa del costat. És on viu n’Eli Gavra, el conegut que ha vingut a contar-me els fets.

—No hi són, Efraïm: ell, na Gali i les filles se n’han anat.

—A on?

—M’han dit que no ho digui a ningú, però a tu sí que t’ho puc dir. Se n’han anat a Bratislava, a casa d’uns cosins de la dona. Estaven espantats i encara temien per la seva vida.

—Han dit què pensen fer?

—A mi no m’han donat més explicacions, però em penso que no fan comptes de tornar. L’ensurt ha estat molt gran i aquestes coses no s’obliden fàcilment. Per afegitó, si tens dona i dues filles la preocupació és encara més gran, i si veus que han posat en perill la teva pròpia llar no queda altre remei que prendre una decisió dràstica.

—Si saps res d’ells fes-m’ho saber, Eli.

—Naturalment, Efraïm, sé que sents molt d’apreci per aquesta família.

—Per tots els nostres, Eli, per tots els nostres.

Agafo els carrers que em porten cap al diari pensant que, tot i que el món avança, a nosaltres, els jueus, ens segueixen tractant igual que ens tractaven a l’edat mitjana.

M’aturo a la gendarmeria d’Eichenstrasse, a la qual li correspon la zona d’Schafstrasse. Sé que estic molt enfadat, però no puc deixar que la ira em domini. Demano al gendarme de la porta per parlar amb el comissari.

—Està citat amb ell?

—No, soc periodista i vull fer-li algunes preguntes.

—De quin diari?

—Die Menschlichkeit.

—Quines preguntes li vol fer al comissari?

—Vostè no n’ha de fer res del que li vulgui preguntar.

—Ah, ja ho sé, vostè deu ésser jueu i ve a preguntar per l’incendi de la sastreria, no és així?

—Ca, home, de cap de les maneres. Vinc a preguntar-li si podrà assistir a la festa que organitzaran diumenge vinent els marquesos de Gmunden-Ansfelden.

L’imbècil em deixa passar. S’ha cregut la martingala. Aquests ignorants que fan de gendarmes són fàcilment impressionables davant els títols nobiliaris i els noms llargs. Un altre gendarme m’anuncia.

—Senyor comissari, el senyor Efraïm Zimmerman, del Die Menschlichkeit.

El comissari és un home gras i corpulent, lleig i calb, amb fi bigoti d’estil prussià, vestit amb la guerrera de la gendarmeria amb un parell de medalles penjades i les aixelles marcades de suor. El seu equivalent militar és el de major. Al penja-robes hi ha una gavardina i una gorra. Damunt la taula hi ha deixat el casc metàl·lic acabat en punta i amb l’escut imperial.

—Digui, senyor Zimmerman, què l’ha portat aquí? —S’adona que coixejo i em fa seure.

—Gràcies, comissari…

—Comissari-major Saltzman.

En Saltzman deixa el que està fent, que no sé exactament què era.

—Vostè dirà, senyor Zimmerman.

—Voldria informació sobre l’incendi que hi ha hagut a la sastreria Lazarov de Hetzendorferstrasse.

—Un accident, un terrible accident, un lamentable accident, sens dubte.

—Quina mena d’accident és el que produeix un incendi que crema tota la botiga?

—Probablement una estufa mal apagada.

—Em pren el pèl, senyor comissari?

—No sigui insolent, senyor Zimmerman. Vostè m’ha demanat informació i jo la hi dono: ha estat un accident.

—Som a la primavera, a punt d’entrar a l’estiu, senyor comissari, i les estufes ja no s’encenen tant.

—Hi ha gent molt fredolica.

—El foc es produí de nit.

—Els calius mal apagats són molt traïdors.

Em pren el pèl, es burla de mi, no hi ha res a fer amb ell. No em donarà cap explicació ni una. Sap perfectament qui ha provocat l’incendi i per què. Fins i tot no m’estranyaria gens que conegués els autors.

—Els jueus solen ésser molt fredolics, venint com venen de clima càlid —em diu.

—Jo soc jueu i no tinc fred.

—Per això a casa seva no deu tenir l’estufa encesa i no ha de preocupar-se per un possible incendi.

El seu cinisme indissimulat fa que arribi al límit de la meva paciència, però sé que si li contesto segons què tinc totes les de perdre.

—Gràcies per la informació, senyor comissari.

—Sempre estem a disposició de la premsa.

En Saltzman acota el cap, agafa un paper i es disposa a llegir-lo per no mirar-me. M’aixeco i vaig cap a la porta, però abans d’obrir-la em ve al cap una altra pregunta.

—Sap res de la mort de tres dones aquests darrers mesos?

—Tres dones? A Viena hi mor molta gent cada dia.

El seu sarcasme és irritant.

—Però aquestes han estat assassinades.

—Això correspon a la Kriminalbrigade, no és cosa meva.

No esperava altra cosa d’aquest energumen. En mala hora li he demanat informació.

Surto al carrer i el gendarme de l’entrada m’increpa, sorneguer.

—Què, ja sap el que volia saber?

—Sí, que els jueus som més fredolics que els altres.

—Quins altres?

—Els que no són fredolics.

Me’n vaig carrer avall i arribo a la vorera del Danubi. La conversa amb el comissari m’ha posat de mal humor. Aquest imbècil què s’ha cregut? M’assec en un dels bancs que miren cap al corrent d’aigua i encenc una cigarreta. He vist altres rius, però cap és com aquest. És majestuós. Sí, aquesta és la paraula: majestuós. Flueix amb tanta parsimònia i elegància que no sembla un riu, sinó una dama que passa davant Viena de camí cap a la mar. Si fos poeta li escriuria un poema, però em ve just escriure prosa periodística al diari.

Entre el banc on soc i el riu passa gent pel camí, empedrat perquè les dames no s’embrutin de terra els baixos dels faldons. Dames acompanyades d’altres dames; dames acompanyades d’altres dames i un carretó amb infant; dames amb criades; cavallers sols; cavallers acompanyats d’altres cavallers… Veig que està a punt de passar per davant de mi una jove dama amb ombrel·la acompanyada per la seva dida. La conec, és la senyoreta Amalia Ginzburg. Son pare és un notori comerciant de cereals amb importants contactes amb productors ucraïnesos. Són rics, no cal esmentar-ho, però no acaben d’estar integrats a l’alta societat, tot i els esforços que han fet i les influències que han mogut. La senyoreta Amalia és garrida, de bellesa exòtica, cabells i ulls negres, i simpatia mesurada. M’aixeco del banc i la saludo descobrint-me el cap.

—Bon dia, senyoreta Ginzburg —li dic, i ella em saluda somrient.

—Bon dia, senyor Zimmerman, m’ha agafat de sorpresa. No l’esperava.

—Bé, de fet estava assegut en aquest banc, observant el nostre riu.

La dida, que no es mou del seu costat i segueix la conversa fil per randa, em fa mala cara, com sempre. No sé què li he fet jo a aqueixa dona.

—La primavera d’enguany es presenta molt agradable —diu ella.

Estic a punt de fer-li un acompliment, però la presència de la dida m’intimida.

—M’agradaria fer-li una visita. Creu que això seria possible?

Ella mira la dida, que torça el morro.

—Ja sap que rebem els dijous.

—Així ho faré. Vol que anem caminant junts fins a la glorieta?

—No, gràcies! —intervé la dida avançant-se a la resposta de la noia.

—Doncs no les destorbaré més. Que passin un bon dia.

Ella em fa una graciosa reverència amb el cap i les dues dones s’allunyen amb pas lent cap a la glorieta, mentre em torno a cobrir amb el capell. M’agrada molt, la noia, però no és per a mi. És un pastís massa dolç i jo no em trobo al seu nivell. Els seus pares, que disposen de diners fins a l’avorriment, busquen maridar-la amb algun títol nobiliari, el que sigui, que aigualeixi amb la seva sang blava la sang jueva que els corre per les venes, un cop han deixat de costat el judaisme i s’han convertit al cristianisme catòlic. De fet, la senyoreta Amalia nomia Lia abans d’ésser batejada.

M’ha costat arribar a la redacció, no tant per la cama sinó perquè m’he trobat amb coneguts que m’han aturat en el camí i m’han donat conversa. Així és com he sabut que els Wolf i els Zucker, dues famílies que conec prou bé, amb tallers de confecció de cremalleres i de cordes respectivament, ho han venut tot i han emigrat als Estats Units. La violència dels antisemites cada dia és més gran i les pressions, més fortes.

—No sé com acabarem —em diu un dels interlocutors—. Aviat això serà com Rússia.

—No hi ha ningú que planti cara a aquests salvatges i protegeixi els jueus —diu un altre.

—Estem venuts i no podem comptar amb l’emperador —hi afegeix un tercer.

Tenen raó. Semblava que a l’imperi dels Habsburg estàvem millor que els nostres germans russos i ucraïnesos, però d’un temps ençà les coses van per un costat que no és gens agradable i que ens està llevant la pau i la tranquil·litat que teníem. N’hi ha que estan renegant del judaisme i es fan cristians, però l’antisemitisme va més enllà en la seva persecució de la simple pràctica religiosa. Encara no s’han acarnissat amb cap sinagoga, però crec que és perquè esperen el seu moment, el moment de sentir-se encara més forts i més impunes. Els aristòcrates ens odien; els militars, també; els clergues, tant els catòlics com els protestants, no demostren gaires simpaties envers nosaltres; la gendarmeria ens ignora, i l’entorn de l’emperador… fa com qui sent ploure. La pregunta és ¿què fem encara aquí? El mite del jueu errant comença a tenir sentit per a mi. És possible que no arribem a poder arrelar enlloc? És possible que sempre ens considerin forasters allà on vivim? És possible que sempre hàgim de pagar les frustracions dels altres? Fins i tot a la Terra d’Israel els turcs no ens tracten gaire bé, tot i que toleren que comprem terres a preu de canari jove i les treballem; però de tant en tant, pel que llegeixo als cables, fan alguna ràtzia entre els nostres. El pitjor és que no ens sabem defensar i sempre deixem en altres la responsabilitat de fer-ho. De Ximon bar Kokhebà ençà que vam deixar d’ésser guerrers i d’aleshores ençà no hem agafat una arma, i això no es recupera d’un dia per l’altre.

—Zimmerman!

—Què vols, Berger?

—Recordes que m’has de convidar a dinar si vols saber més coses de les dones assassinades?

—Ara mateix tenia el cap ocupat en altres pensaments.

Na Mei-Mei és una jove prostituta del bordell de madame Mezoket on vaig adesiara. D’ençà que la vaig conèixer sempre vull veure-la i estar amb ella. No és francesa d’origen vietnamita, com fa creure a tothom, sinó xinesa de Xangai, d’on pogué fugir de la guerra civil amb altres noies fins a la Indoxina francesa, i d’allà arribà a França. M’ho contà ella mateixa, com també em contà els patiments de la seva família i del seu poble els darrers anys. És possible que tot això també sigui inventat i m’estigui prenent el pèl amb les seves històries, però m’estimo més creure-la. Almenys he de creure amb qui em colgo.

La casa de madame Mezoket és gran, elegant i sobretot discreta. Disposa d’àmplies sales ben distribuïdes i ordenades de tal manera que els clients difícilment ens podem trobar. Així s’eviten situacions incòmodes. A l’entrada hi ha un turc enorme, amb turbant i tot, que vigila el negoci i protegeix les noies. Diuen que és un eunuc que fugí de l’harem del soldà, però probablement és una llegenda que ell mateix ha fet córrer.

La casa està situada al barri de Siebenhirten, en un lloc allunyat de mirades. Consta de planta baixa, pis i golfes. Després de passar pel vestíbul, entro en una de les dues sales amb accés a les habitacions de dalt i de baix, coberta de tapissos i estores. Hi ha algunes escultures i pintures de dones nues, i del sostre penja una aranya amb centenars de vidres que multipliquen la llum que fa el gas de neó. Arreu hi ha canelobres tradicionals encesos, però el gas és qui il·lumina de veres. Em surt a rebre la mateixa madame.

—Què tal, senyor Zimmerman?

Em pren el copalta i l’abric d’entretemps, però em deixa el bastó. Madame Mezoket és una senyora d’una certa edat, madura, ben vestida però potser massa carregada de joies i de maquillatge. Ningú no sap d’on ve, tot i el seu nom hongarès, que probablement és fals. Els seus cabells blancs, tintats de negre, estan perfectament pentinats i duu les ungles de les mans, llargues però no en excés, pintades de roig. La veu la té un pèl profunda, però sap modular-la d’acord amb el client i les conveniències. Ara li trobo el timbre una mica apujat.

—Suposo que vol na Mei-Mei.

—Suposa bé, madame.

—Aleshores ho lamento, senyor Zimmerman, però avui no podrà ser.

—Quin és el motiu?

—Ara està oferint els seus serveis a un altre client —em diu amb un mig somriure que no pot dissimular.

És un cop per a mi. No m’havia passat mai. Era una possibilitat en la qual no havia pensat. Cert és que na Mei-Mei és prostituta i aquesta situació era previsible. Soc beneit, sens dubte, però no m’interessa estar amb ningú més que amb ella.

—Si na Mei-Mei no hi és me n’aniré.

—Senyor Zimmerman, hi ha altres noies tan bones o més que na Mei-Mei. Tinc disponibles na Farfalla, italiana del sud; na Baboxka, sensual i salvatge russa, i també na Winda, una exòtica negra congolesa…

—No, gràcies, no m’interessen. Torni’m el copalta i l’abric, si us plau.

Ella me’ls lliura de mala gana i se li nota.

—En aquesta casa no admetem ni reserves ni relacions exclusives —em diu, severa.

—Ja ho sé, senyora. No he fet mai cap reserva, ni vull na Mei-Mei en exclusiva, sols és que quan soc aquí la vull a ella i si ella no hi és o està ocupada ja tornaré un altre dia.

—Potser un altre dia també estarà ocupada.

—Aleshores, madame, faré el mateix que faig ara: anar-me’n. Bona nit tinga.

Surto de la casa i noto que la madame està molt ofesa amb mi. No hi ha dubte que ha tingut un atac de gelosia, o potser són les altres noies que l’han tingut i se li han queixat. Probablement na Mei-Mei no té cap client. El turc de l’entrada em mira i també la mira a ella per saber si ha d’estomacar-me o no, però no rep cap indicació i em deixa passar sense dir cap mot. Potser no li han tallat els testicles sinó la llengua.

A prop sempre hi ha alguns fiacres que esperen clients. N’hi ha dos i pujo al que m’indiquen els cotxers.

—Com ha anat la nit, senyor?

—Enfadat i frustrat.

—A la puta; no és així, senyor? —El cotxer m’ha fet somriure—. On el porto, senyor?

—Al Trient.

El cafè Trient és un dels més distingits de la ciutat, però a aquesta hora de la nit ja sols té clients masculins, alguns d’ells acompanyats de les seves amants, ocasionals o fixes. No sé què hi he vingut a fer ni què m’hi ha portat, però ha estat el primer lloc que m’ha vingut al cap per estabornir-me el cervell després de la trista experiència a la casa de madame Mezoket.

—Què voldrà el senyor? —em demana el cambrer, que sembla tan emmidonat com la camisa que porta.

—Un conyac.

—Quina marca de conyac, senyor? Puc recomanar-li…

—No me’n recomani cap, vull un Ambroise des Villes.

—Molt bé, el senyor serà servit.

El cambrer se’n va tan estirat com ha arribat. No em cau bé, amb el seu bigoti pentinat i engominat i els cabells tan carregats de brillantina que semblen pintats damunt la closca. És un italià pretensiós que no suporto.

Madame Mezoket no pot entendre per què prefereixo na Mei-Mei a les altres noies. Hi ha clients que van a les cases de barrets buscant les atencions sexuals que de les noies s’esperen, però també n’hi ha que hi van, que hi anem, perquè els escoltin o per parlar. Allà, entre llençols i coixins, en habitacions amb les parets i el terra entapissats de vermell, conten la seva vida, els seus problemes, les seves frustracions i les seves angoixes a les noies, que els escolten o no, fent cara de comprensió, displicència o compassió. Jo no sols hi vaig perquè na Mei-Mei em faci les moixonies que d’ella m’espero, sinó també perquè m’escolti i per escoltar-la. L’hora que estic amb ella la repartesc entre el seu paper de prostituta i el de Xahrazad quan em conta històries, reals o inventades, del seu exòtic país i d’ella mateixa. És una bona noia i em molesta la feina que ha de fer. És jove, tendra i afectuosa. Pràcticament no parla alemany i ens entenem en francès, llengua que coneix bastant bé. En un país com el seu els contes i les llegendes són múltiples i té la sort que en sentí moltes al seu avi, escrivà de professió. Els dracs voladors, les princeses enamorades, les fruites prohibides, les muntanyes màgiques i els rius parlants es barregen en contes que remouen la imaginació i amanseixen l’esperit. Són millors que les injeccions de morfina i el tabac d’opi.

Un cambrer em deixa el conyac que he demanat damunt la tauleta. Encenc una cigarreta i faig un glop. He vingut aquí per no anar a casa i que n’Emeline em vegi trist o enfadat. Faré temps.

Un jove s’asseu sense permís davant de mi.

—Em coneix, senyor Zimmerman?

—Hauria de conèixer-lo?

—Soc el baró Tiszakecske-Kazincbarcika.

—Ah, sí, me’n recordo de vostè. Bé, de vostè no, perquè no ens havíem vist mai, però sí del seu nom.

Ah, el baró Tiszakecske-Kazincbarcika, un jove hongarès que ha arribat fa relativament poc a Viena i que ha acumulat conflictes, fracassos i deutes amb rapidesa sorprenent, i que ara mateix sols pot presumir de llinatges llargs enmig de la ruïna econòmica en què viu.

—Em va fer molt de mal, senyor Zimmerman, molt.

—No sé de què em parla.

—Li parlo de la crònica social que va escriure al Die Menschlichkeit on em tractava de pària abandonat de la fortuna, borinot de la llum de l’aristocràcia vienesa i noble provincià nouvingut que aspira a ésser el que no és.

—Tot això vaig escriure? Devia d’estar inspirat aquell dia, sens dubte.

—No el galtejo ara mateix i el repto a un duel perquè no aconseguiria que ningú m’apadrinés, i perquè no disposo de diners per comprar una arma.

—El trobo molt sincer, baró, francament.

—I tampoc no el reto perquè vostè és un tolit.

—Ah, baró, li mancava la cirereta al pastís per ferir-me, però la meva coixesa no ha d’ésser cap destorb perquè ens disparem sengles bales de plom.

—De ganes no me’n manquen.

—També podríem fer un duel amb espases: vós amb un alfange persa i jo amb una catana japonesa.

El baró Tiszakecske-Kazincbarcika és un jove impulsiu i una mica eixelebrat que en part em recorda així com era jo a la seva edat, que calculo no deu arribar als vint-i-cinc anys. És molt prim, no sé si per constitució o per gana, vesteix de manera correcta, sense estridències, però passat de moda, i va net i polit, amb les sabates impecables però amb les soles foradades. Un bigoti d’estil polonès, molt fi, li defineix les faccions en una cara blanca amb el nas llarg i prim, ulls petits i vius, i llavis prims. Els cabells són negres i els porta repentinats.

—Senyor baró —li dic—, no comprenc que us sentiu tan enfadat i tan ofès amb mi.

—Ja li ho acabo de dir, o és que no m’escolta?

—En la meva crònica social en cap moment vaig anomenar-vos, en cap moment vaig esmentar el vostre nom, en cap moment vaig escriure els vostres títols.

—Això és cert.

—Aleshores?

—M’hi vaig sentir identificat i sé que els seus comentaris anaven dirigits a la meva persona.

—És clar que anaven dirigits a la vostra persona, directament a vós perquè en prenguéssiu nota.

—Què em vol dir?

Faig un glop al conyac i crido el cambrer.

—El senyor baró li dirà què vol prendre.

—Eeeh… —dubta—. Una copa de keritesszaggató —acaba dient.

Espero que el licor hongarès no li cremi massa cèl·lules grises. Potser li aniria millor un bon sopar, esprimatxat com és.

—Si vaig ésser tan contundent amb vós, tot i que no us anomenés, fou per advertir-vos que no aneu per bon camí.

—No l’entenc.

—Ara mateix, baró, sou la rialleta de l’aristocràcia vienesa, tant de l’alta com de la baixa i de la mitjana i tot. Se us veu venir de lluny, i les vostres pretensions.

El cambrer porta el keritesszaggató i immediatament el jove se’l beu d’un glop. No comprenc com és que no ha fet un tro. Encenc una altra cigarreta anant en compte que la flama del misto estigui lluny de l’alè del baronet.

—En voleu una? —li n’ofereixo—. És tabac americà.

—Sí, gràcies.

Els dos fumem i mentre ho fem estem callats. Penso què he de dir-li més i ell segurament està rumiant el que li he dit, si és que el potent licor que ha pres no li ha enterbolit el cervell.

—Què és el que faig malament? —em pregunta amb un to de veu humil, gairebé de súplica.

—Tot. No es pot arribar a Viena i creure que, simplement deixant-se veure, presumint com un paó i fent creure allò que no s’és, n’hi ha prou per ésser acceptat i rebut. Aquí tothom sap tot de tothom, i si no ho sap ho pregunta. Jo, sense haver-me d’esforçar massa, sé d’on veniu i que ja no disposeu de gaire patrimoni després de la mort dels vostres pares, de qui sols conserveu els títols i un castell ruïnós.

—Això sabeu de mi? —em diu mentre esclafa amb ràbia la burilla al cendrer.

—Això ho sabem jo i mig Viena; l’altra mig encara sap més coses que jo no sé.

Mira cap a un costat i l’altre, més que per assegurar-se que ningú no l’escolta, per desviar la meva mirada inquisidora.

—Mireu, baró, jo també he estat un poc com vós en la meva joventut: eixelebrat, impulsiu, ambiciós, dominador, tirà… Ara contemplo el meu passat d’una altra manera, veig els errors comesos i vós aneu pel mateix camí.

—Jo soc baró i vostè no.

—De què us serveix ésser baró? Si tinguéssiu les butxaques plenes o propietats, les portes se us obririen de pinte en ample tot i fer el ridícul que feu ara. Canvieu la vostra actitud i penseu més amb el cap.

—Aquí on em veieu, Zimmerman, soc universitari. Els meus pares m’enviaren a la Facultat de Lletres i allà vaig estudiar literatura germànica, llatí i grec, però no hi veia cap motiu per estudiar. Pensava que amb el títol nobiliari ja tenia el futur assegurat. La meva família s’arruïnà i hagué de vendre part de les terres. Tot i això, els deutes continuaren i quan els meus pares moriren prematurament vaig acabar venent les terres que ens quedaven. Sense cap futur allà, vaig venir a Viena tot confiant en un cop de sort o en…

—En un cop de bragueta, no és així? —Em mira fent cara d’anyell degollat—. Ja em conec la jugada, baró. No us penseu que sou el primer d’intentar-ho: molts altres han caigut en el parany abans de vós i sol sortir malament.

—No sé què puc fer…

Faig un altre glop al conyac i observo que ja me l’he acabat. Se m’ha quedat un mal regust a la boca. Penso uns segons, bastants. Tots dos estem en silenci.

—Sap què faré, baró? Vaig a fer el contrari del que vaig fer a la crònica on no us anomenava. Aquest cop parlaré bé de vós i, perquè quedi tot molt clar, escriuré clarament el vostre nom. Que, per cert, no sé quin és: sols conec els vostres títols.

—Soc Viktor Ferenc Lorand Kolozsvar, baró Tiszakecske-Kazincbarcika del regne d’Hongria.

—Ah!

—Per cert, Zimmerman, per què parlarà bé de mi? Què pretén?

—No pretenc res, baró, sols vull ajudar-vos.

—D’ençà que moriren els meus pares ningú no m’ha ajudat ni s’ha preocupat de mi. Li estaré molt agraït.

—No heu d’agrair-me res.

El jove baró no afegeix res més. Deixa la taula i surt del cafè. Estic per demanar un altre conyac, però m’ho penso dues vegades. Pago i me’n vaig a casa, que és a poca distància, per carrers solitaris i ben il·luminats. Ha tornat a ploure i les llambordes del carrer reflecteixen la claror dels fanals. A prop d’un veig la figura del sereno del barri, que em reconeix i se m’acosta.

—Com va, senyor Zimmerman?

—Cansat, Heinz, cansat.

Caminem junts per la vorera. Les claus del manoll que porta penjat del cinturó dringuen.

—Estic preocupat, senyor Zimmerman.

—Per què?

—Per si em trobo amb aquests que es dediquen a cremar botigues.

—Botigues jueves, evidentment.

—Vostè ja sap a què em refereixo. Estic per deixar aquesta feina.

—M’imagino per on vas.

—És que si me’ls trobo no sé què he de fer. No penso amagar-me, però si intento aturar-los no sé què em faran, i si aviso els gendarmes em fa por patir les conseqüències. Tinc família, senyor Zimmerman, dona i quatre fills, sogra i mon pare.

—Et comprenc, Heinz, és millor que canviïs de feina. No s’ho val, jugar-se-la per uns quants jueus, ni que siguin jueus vienesos.

—Senyor Zimmerman, jo…

—No, Heinz, ho hem de reconèixer: nosaltres no serem mai ni austríacs ni vienesos, sempre serem jueus.

Heinz no ha dit res més. Hem arribat a la porta de ca meva, al 35 de Hoffnunggasse, i m’obre la porta.

—Són temps complicats, senyor Zimmerman.

—Encara ho seran més, Heinz, encara ho seran més —li dic mentre li deixo quaranta hellers a la mà enguantada.

Em prenc la infusió de xicoira que cada matí em prepara n’Emeline. Sempre ha dit que és molt bona per a la salut i l’acompanya d’una torrada de pa amb un poc de mel. Li faig cas perquè em costa ben poc. El que em molesta és que no em deixi fumar. Diu que de bon matí és molt dolent per a la salut i que algun dia prohibiran aquest vici tan perjudicial. Crec que abans prohibiran la xicoira que el tabac.

Em porta el diari a la taula, el Die Menschlichkeit, evidentment. Repasso la crònica que hi escric cada dos dies. Fa setmanes que vaig conversar amb el baró Kolozsvar i a la fi ha sortit l’article en positiu que li vaig prometre. Ha quedat bé, polit. Algú s’hi fixarà. Ja hem encetat l’estiu i la vida social vienesa s’ha traslladat fora de la capital. La desbandada se’n sol anar a diferents llocs. Algunes famílies opten per balnearis als Alps; d’altres, per les ciutats del nord d’Itàlia; uns altres trien els balnearis de la mar Adriàtica, i els que disposen de vaixell propi fan creuers per la Mediterrània o es desplacen fins a una petita i perduda illa grega de l’Egeu on s’han fet construir una casa d’estiueig. Venècia és un dels llocs més cobejats, i, és clar, sempre queden París i Roma d’últim recurs. Hauria d’anar darrere d’ells, però em fa molta mandra. Sobreviuré els mesos estiuencs amb les quatre històries que pugui espipellar o recordant fets passats. A més, sempre puc inventar-me alguna història ensucrada.

Fullejo les pàgines d’informació internacional i observo que les coses es tensen cada vegada més. La presència de la canonera alemanya Panther a la badia d’Agadir, al Marroc, no és cap bon auguri. Les provocacions alemanyes sovintegen més i és com si busquessin l’enfrontament. França i la Gran Bretanya estan a l’expectativa tot confiant que són simples fanfarronades. Rússia encara no sap si vol ésser una potència continental o marítima, asiàtica o europea, i els problemes interns i externs se li multipliquen; últimament s’està implicant massa en els Balcans i, lògicament, l’Imperi se sent amenaçat. Tard o d’hora hi haurà guerra, tal i com aviso ja fa temps. Giro la pàgina i em trobo amb la que se sol dedicar al que anomenen la «crònica d’ordre públic», que és ben segur que tota ella ha estat redactada per en Berger. Porta la informació relativa a un nou crim, el d’una noia a Inzersdorf, estrangulada com les altres. Sento més interès i curiositat per aquests fets. Crec que ja en són quatre, les noies assassinades aquests darrers mesos. La informació indica que es tracta de n’Ulrique Weischell, costurera, de 25 anys i fadrina. El comentari diu que probablement es tracta d’un assassí maníac, un malalt mental, que anomena Foscanegra, del qual la gendarmeria comença a seguir algunes pistes que conduiran a la seva propera detenció.

Arribo al diari, on detecto poc moviment. També és perquè no hi ha gaires notícies. L’estiu és temps de poca informació important. No hi ha por que esclati una guerra perquè tothom és de vacances. Qui s’imagina una declaració de guerra en ple estiu? En Berger està fent feina a la seva taula.

—Berger.

—Bon dia, Zimmerman, què se t’ha perdut per aquí?

—Ets molt graciós, tu, no t’ho havien dit mai?

—Sí, però m’agrada que de tant en tant m’ho reconeguin.

—He llegit que han trobat morta una altra dona.

—Sí, això és un seguit.

—Però la gendarmeria comença a tenir indicis.

En Berger mira a banda i banda per si algú ens escolta.

—Ni prop fer-hi! No tenen ni idea del que està passant. Dedueixen que es tracta d’un maniàtic, perquè no les mata per robar-les ni violar-les. Deu ésser algú que gaudeix de matar, perquè ni tan sols les tortura, a no ser què…

—A no ser què?

—Crec que tu i jo vam quedar que em convidaries a dinar al Moldawien Palace.

—Què vols dir?

—Que si vols saber-ne més, ja saps on vull dinar debades.

El Moldawien és un dels restaurants més cars de la ciutat, però crec que em sortirà a compte convidar-lo.

—Quan vols quedar?

—Demà, et va bé?

—Perfecte, demà a migdia ens veurem allà.

Vaig fins a la meva taula per mirar de fer alguna crònica estiuenca amb les anotacions que tinc en diferents llibretes. Encenc una cigarreta. És bo, el tabac americà. Observo una nota clavada a la tatxa. La llegeixo: «Vine al meu despatx. illustration»

illustration és alef, la primera lletra de l’alfabet hebreu, que en Haim Blumen utilitza per identificar-se. Hi vaig immediatament. Està corregint unes proves. És un bon home, proper als seixanta anys si és que no els ha fet ja, grassonet, mig calb, que porta ulleres redones i que per fer feina es posa visera i maneguins, de tal manera que sembla més un empleat de telègrafs que un cap de redacció. Toco al vidre de la porta.

—Passa, Zimmerman, passa i seu.

—Suposo que vol parlar amb mi.

—Avui ha vingut a veure’m el duc Maximilian Rootgen-Wittgenstein i m’ha demanat expressament per tu.

—Per mi?

Què deu voler de mi el duc de Rootgen-Wittgenstein i comte de Schallaburg-Rosenfeld? He parlat amb ell alguna vegada, però no tenim cap relació de comunicació. És un home d’una seixantena d’anys que gaudeix de bona situació econòmica i prestigi social. Està casat amb una dona de l’alta aristocràcia i dos dels seus quatre fills ja són casats. D’ell sols sé el que m’explicà en Klaus Loos, que l’esposa, una cunyada, la sogra i la filla petita se n’havien anat a un balneari de Vorarlberg abans de la temporada d’estiueig.

—Sí, Zimmerman, el mateix duc, i m’ha dit que vol parlar amb tu i fer-ho en un lloc discret respecte d’un assumpte confidencial que a mi no m’ha volgut explicar. Què pot voler de tu? Quina li has feta?

—Jo, senyor Blumen? Jo no li he fet res. Sols he comentat que part de la família se n’ha anat de vacances a un balneari.

—Tan prest?

—Sí, a mi també m’ha estranyat, però no he comentat aquest aspecte a la secció. No sé què pot voler de mi. Quan he escrit d’ell o de la seva família, que no ha estat gaire, l’he deixat sempre en bon lloc. No crec que tingui res a dir de mi en aquest sentit.

—Bé, ja ho aclariràs amb ell. —M’allarga un paper—. Aquí tens escrit el lloc i l’hora. Si és alguna cosa que estigui relacionada amb el diari ja m’ho faràs saber.

—Evidentment, senyor Blumen, i gràcies.

Surto del despatx i llegeixo la nota que m’ha lliurat el cap: «El duc passarà a recollir Zimmerman amb el seu landó a les set del capvespre, a l’estació de Wien-Westbahnhof».

Què deu voler de mi aquest home? No faig més que repassar els meus records per si he escrit alguna cosa improcedent o comprometedora d’ell, però no hi ha res que em vingui al cap.

—Saps què, Zimmerman? —em diu en Berger—. Estic fent un dossier, com diuen els francesos, dels casos de les dones assassinades. —Em mostra una carpeta amb papers i retalls al seu interior—. Començo a trobar-hi algunes connexions.

Observo que deixa la carpeta al segon calaix de la taula.

Acabat el meu jorn matinal de feina, me’n vaig a casa per dinar. N’Emeline ja ha parat taula. Si no fos per ella, probablement no dinaria, per pura peresa. La seva dieta és jueva, tot i que ella no ho és.

—Emeline, on has après a preparar menjars jueus? —li pregunto mentre acabo el primer plat.

—Ara se li ocorre demanar-m’ho?

—Sí, m’ha vingut al cap, no sé per què.

—Quan vaig començar a servir els teus pares, no en aquesta casa sinó a l’altra, la d’Spiegelgasse, no sabia res de cuina jueva. Va ésser la seva mare qui m’ensenyà. Aleshores no entenia res i feia el que em manaven. Venia d’un poblet del Tirol on no sabíem un borrall de jueus, ni tan sols n’havíem sentit a parlar mai. Ella m’ensenyà a fer el matsà, les mandonguilles de xai, les albergínies farcides, el borscht que tant agradava al seu pare…

—Ah, sí…

—El pollastre guisat amb patates, el kibbeh, el taboulé… i tantes receptes que he anat repetint tots aquests anys.

—Ha estat i és molt bona cuinera, Emeline, la felicito.

—Vaig tenir una bona mestra, senyoret. Era una noia de poble que sabia fer molt poques coses, tot i que m’hi esforçava per fer-les i fer-les bé. En la meva ignorància, el primer any pensava que les receptes de sa mare eren per caprici o per moda, no per motius religiosos.

—Però els meus pares celebraven el sàbat i no anaven a l’església, això ho havies de veure.

—Jo això no ho veia, perquè aleshores dormia en una pensió. El cas és que un dia vaig decidir pel meu compte el dinar i donar una sorpresa als seus pares, preparant rostit de porc a l’estil del meu poble.

—Què?

—Sí, porc salpebrat, amb mostassa i mantega, i cuinat a foc lent. «Quina bona olor que fa la cuina!», exclamà la senyora quan a migdia tornà amb el senyor de la botiga. Vaig parar taula i els vaig servir el porc en rodanxes. «Caram, quin bon aspecte fa això! —exclamà son pare—. Què és?»

—«Carn de porc rostida a l’estil del meu poble», vaig dir tota satisfeta.

—Ha, ha, ha, ha!

—No, no rigui, senyoret, perquè l’escena no l’oblidaré mai. Els seus pares deixaren caure els coberts que tenien a les mans, tots dos alhora, i no vaig saber què passava.

—S’enfadaren?

—No, van veure que ho havia fet per ignorància, sense malícia. La seva mare m’explicà que no podien menjar aquella carn, que la seva religió els ho prohibia, i em vaig quedar glaçada. Després tenia un disgust tan gran que no podia deixar de plorar, però sa mare es comportà molt bé amb mi.

—Què passà amb el rostit de porc?

—Sa mare em digué que el portés al convent dels Caputxins. Aquell dia ningú no dinà, del disgust. Ja no em tornà a passar mai més cap altre fet com aquell, i vaig prendre bona nota que els jueus no poden menjar carn de porc.

—Ni altres aliments.

—Quins aliments?

La miro amb cara de sorpresa i espant pensant que durant anys ens ha cuinat aliments que no són kosher.

—Quin ensurt que li he donat, eh, senyoret? És clar que vaig aprendre de memòria els aliments que no són kosher, ara ja no soc tan estúpida.

Aquesta Emeline i el seu sentit de l’humor.

He aturat un fiacre per anar a Wien-Westbahnhof, l’estació de ferrocarril. L’edifici no m’ha agradat mai, si el comparo amb les meravelles que tenim a Viena. A l’hora que hi he arribat no hi ha gaire gent i es veu que tampoc hi ha gaire moviment a les vies. Sento alguns xiulits de trens. Em quedo esperant a l’entrada, davant dels arcs, i encenc una cigarreta. Una parella de gendarmes passa pel meu costat. Els sento que parlen del que han dinat avui. Miro el rellotge de butxaca. Són gairebé les set del capvespre i comença a fosquejar. Un landó s’atura davant de mi. Una mà obre la portella des de l’interior i hi pujo. A dins hi ha el duc Maximilian Rootgen-Wittgenstein i m’assec davant d’ell.

—Endavant! —ordena el duc al cotxer, i el carruatge es posa en moviment.

El duc és un home sens dubte elegant. Extremadament prim, no aparenta l’edat que té. Un gruixut bigoti marca el detall en el seu rostre impertèrrit. Va impecablement vestit. Els dos seguim coberts amb els nostres capells.

—Senyor Zimmerman —diu ell amb parsimònia—, si no li importa tendrem la conversa a l’interior del meu vehicle, tot voltant per Viena. Ha de comprendre que no vull que em vegin parlant amb vostè, tant per la seva condició de jueu com pel treball que vull comanar-li.

Els jueus ja estam avesats que ens insultin, però el pitjor de tot és que els que ens insulten no en siguin conscients.

—Espero que em digueu què voleu de mi, senyor duc.

—Se que vostè es dedica a la crònica social de la ciutat i que per això mateix coneix molta gent.

—Així és.

—Té, evidentment, molts contactes i és ben segur que sap coses que ningú més no sap i que ningú més no sabrà. M’equivoco?

—No, no us equivoqueu, senyor duc.

—Vull que em faci una feina molt delicada, per la qual serà generosament recompensat. Amb els seus contactes podrà fer el que ara li demanaré. En tot cas, tant si accepta la comanda com si no, li exigeixo absoluta discreció respecte del que ara li diré.

El landó circula sense rumb fix pels carrers vienesos. Les peülles del cavall ressonen al paviment de llambordes i no sé per on anem perquè el duc ha estat previsor i ha tapat les finestres amb les cortines. Ningú, llevat del cotxer, sap que soc allà.

—No patiu, senyor duc, per la meva discreció. No tinc sang noble com vós, però l’educació que he rebut m’ensenyà el valor de la lleialtat.

Rootgen-Wittgenstein fa un gest d’assentiment.

—La meva filla Gertrude és la quarta dels quatre fills que tinc, com deu saber, però no sé si està assabentat que s’ha entestat a maridar-se amb un tal Wilhelm Bohnenkopf, un cavaller alemany arribat fa uns mesos a la capital i al qual se li atribueixen terres agrícoles al Palatinat, a Alemanya. El cavaller dobla en edat la meva filla, però això no és el que em preocupa: el que em neguiteja és que l’alemany usi la meva filla per entrar a la nostra família per…

El duc sobtadament deixa de parlar, com si alguna veu interior li digués que estava fent llarg obrint el seu cor a un extern.

—Crec que sé el que em voleu dir, senyor duc, i situacions com aquestes tots dos sabem que s’han produït en altres ocasions.

—Na Gertrude, tot i que ja ha fet els 18 anys, és una noia molt innocent. Es pensa que està enamorada de l’alemany i ja no veu res més que casar-se amb ell. La marquesa, la meva esposa, ha intentat reflexionar amb ella, però no hi ha hagut res a fer. Un cop va estar cinc dies sense menjar res dient que estava malalta d’amor i que es deixaria morir si no podia compartir la seva vida amb el tal Wilhelm. El cavaller, per la seva banda, sabedor del que està passant, es deixa estimar i actua d’acord amb el que d’ell es pot esperar.

—Res de bo, no és així?

—Res de bo.

—Sabia que la vostra esposa i la vostra filla són fora de Viena.

—Sí, vaig decidir enviar-la lluny, sobretot perquè recuperés la salut i allunyar-la de l’alemany que tants maldecaps em dona i a ella tantes esperances li fa créixer al pit.

—Què voleu exactament de mi, senyor duc?

—Vull que descobriu qui és realment en Wilhelm Bohnenkopf. Aquest individu em repel·leix, em repugna, i sé que busca alguna cosa més que el matrimoni, però no sé què exactament.

—Em demaneu que faci de detectiu? Que l’investigui?

—Això mateix.

—Però senyor duc… soc un simple reporter de diari encarregat de la secció de societat, res més.

—Sí, però teniu contactes, informadors…

—Crec que seria millor que contractéssiu un detectiu professional. A Viena n’hi ha uns quants de reconeguda solvència, pel que m’han dit.

—És que jo no vull una investigació professional per saber quin és el seu patrimoni o l’arbre genealògic de la seva família, el que vull és saber si aquest home que festeja la meva filla és digne d’ella o no, si és un home fiable i d’honor, i si obrir-li les portes del meu palau és obrir les portes a una xinxa.

—Bé, jo…

—Us ho compensaré, Zimmerman.

—Jo…

—Per cert, on voleu que us deixi?

—A Hoffnunggasse, si no li és molèstia.

—Cotxer, a Hoffnunggasse!

—Heu de comprendre que la tasca que m’encomaneu em resulta un gran compromís, perquè no sé si sabré fer-la i si la faré al vostre gust.

—També ha d’entendre vostè que la preocupació que sento per la meva filla no és menys gran, i que per ella remouria cel i terra si fos precís.

—Què he de fer?

—Demaneu per ell, informeu-vos de les seves activitats, vigileu els seus moviments… i manteniu-me informat periòdicament de manera discreta. Aquí té cent corones d’avançament.

—Senyor duc, no puc garantir-vos res, per tant no puc acceptar els vostres diners.

—Accepteu-los, si més no per les molèsties.

El landó s’ha aturat.

—Hoffnunggasse, senyor duc —avisa el cotxer.

—Ha estat un plaer saludar-lo —dic al duc i ell inclina el cap.

Surto fora i el landó se’n va carrer avall. És nit fosca i hi ha poca gent i pocs carruatges que circulin. És hora d’anar a dormir.

En Blumen no m’ha demanat pel contingut de l’entrevista amb el duc Rootgen-Wittgenstein. O bé ja no se’n recorda o bé no vol saber res que no l’afecti a ell o al diari.

—Has vist en Berger? —pregunto a un dels companys de redacció.

—No, avui encara no l’he vist. És probable que s’hagi aturat a buscar notícies abans de venir.

Era per concretar el dinar de migdia al Moldawien Palace, però en tot cas ja ens veurem allà. Em dedico a posar en ordre els meus papers i també el meu cap, després de l’entrevista d’ahir amb el duc Rootgen-Wittgenstein. Penso que potser m’he ficat en un bon embolic. És clar que sempre li puc dir que no tinc cap informació o, simplement, que no em veig capacitat de portar a terme la feina que m’ha encomanat. De moment sols sé que la filla, na Gertrude, encara és fora de Viena i no per prescripció facultativa, sinó de son pare. És en algun lloc de Vorarlberg amb sa mare, una tia i l’àvia. Aïllada. Què deu fer mentrestant el cavaller alemany Wilhelm Bohnenkopf? Això és el primer que hauria de saber i he arribat a pensar que en Klaus Loos podria disposar d’alguna informació al respecte.

Són les dotze en punt i soc a la porta del Moldawien Palace, situat als baixos de l’hotel del mateix nom. La façana, modernista, destaca en el conjunt d’edificis d’Uferstrasse perquè la línia recta hi és absent. Les lletres del restaurant són sinuoses, aferrades en un plafó de ceràmica fet de trencadís. És un edifici vistós. Un porter uniformat de roig, guants blancs i copalta negra m’obre la porta. L’interior és de vidre i ferro, decorat amb magnífiques escultures i ceràmiques. També hi destaquen dues pintures de Klimt, molt belles i elegants. El maître em porta a una taula per a dos que no estava reservada. El local està mig buit, com sol passar els mesos d’estiu. Al fons de la sala un pianista interpreta Chopin. Les taules són rodones amb les estovalles blanques i les cadires, còmodes i encoixinades, també blanques amb una línia daurada que travessa l’entapissat. Del sostre pengen mitja dotzena de llums de vidre, barrocs, que no hi diuen amb l’art nouveau que es respira a la sala.

Llegeixo la carta que m’ha deixat el maître. Esperaré que arribi en Berger, que sol ésser puntual a les cites. Mentre espero em prenc un vermut italià i encenc una cigarreta. Els clients que hi ha són d’allò més variats i en reconec alguns. Se sent un lleu murmuri de converses, que són esmorteïdes per la música. No vinc gaire sovint a aquest lloc, massa car per a mi. Espero que la informació que em donarà en Berger compensarà la sagnia que provocarà al meu bitlleter.

Ja porto tres cigarretes i dos vermuts, i el meu company de redacció no compareix. Veig el maître una mica neguitós, probablement pensant que, si no ve qui espero, me n’aniré. De fet ja ha passat una hora i tots els comensals que hi havia quan he arribat se n’han anat i ara n’hi ha uns altres. Aviso el maître.

—Porti’m el compte, per favor.

—Li vendria de gust menjar alguna cosa mentre espera una estona més? Per exemple pâte à tartiner à base d’olives noires et d’anchois? O li vendria més de gust un morceau du quiche remplie d’oeufs battus et de lait avec du jambon?

—No, gràcies, crec que optaré per anar-me’n.

—Com vulgui el senyor.

Amb el que m’han costat els dos vermuts podria haver dinat i sopat abundosament en un altre restaurant de menys pretensions. Tanmateix, jo ja sabia on venia. El maître m’acomiada amb una reverència mentre el porter uniformat m’obre la porta. M’estranya molt que en Berger no s’hagi presentat. Al matí ja no havia anat a la redacció. Potser és que està malalt.

Estic sense dinar i no tinc gana. Els vermuts m’han fet una mica d’efecte i noto fluixes les cames. Crec que hauré d’aturar-me a fer un mos. A la fonda Brühl hi fan bon menjar. Podria anar a casa, però ja havia advertit n’Emeline que no aniria a dinar i no vull donar-li feina. Els Brühl fa cent anys que porten la fonda. Diuen que el canceller Metternich un dia s’hi aturà per dinar-hi. És bona gent. L’amo, August, em coneix i em tracta bé. És un home recte i honrat. L’he vist fer fora del local un client que insultava un home gitano que no molestava ningú. Quan li vaig reconèixer la seva bona acció em digué que ell no tenia ideologia de cap mena, però que no podia tolerar aquell comportament dins ca seva i que tots els seus clients mereixien respecte. Els racistes cada cop es deixen veure més i sense complexos. Són una branca dels eugenistes, que consideren que la purificació de la raça humana passa per la marginació, expulsió o extermini dels que la contaminem, i com ha passat tantes vegades, els que més la contaminem sembla que tornem a ésser els jueus.

—Què voldrà el senyor? —em diu n’August, vestit com sempre amb el davantal blanc i amb les mànigues arromangades, antítesi de l’emmidonat maître del Moldawien.

—El plat del dia.

—No crec que li faci gaire gràcia el plat del dia. Avui tenim schweinshaxe.

—Guisat de porc a l’estil bavarès?

—Exacte, però no es preocupi perquè li puc preparar un plat d’erdäpfelsalat que vostè i els seus poden tolerar.

—Que no sigui massa abundós, que no tinc gaire gana. Porti’m també una gerra de cervesa.

És estrany que en Berger no hagi comparegut. No puc llevar-me la seva incompareixença del cap perquè és molt formal.

He acabat de dinar i he decidit anar-me’n a casa. La cama em torna a fer mal i em convé descansar. Demà ja em justificaré per no haver anat a treballar de capvespre. Els busos de dos pisos, tirats per tres cavalls, van mig plens de passatgers i passen constantment pels carrers. Els carruatges han minvat perquè moltes famílies de classe alta ja han començat les vacances d’estiu. Fins i tot l’emperador i la família són a Bad Ischl buscant la fresca, i també tranquil·litat, per si no en tenen prou la resta de l’any. Travesso Wissenschaftsstrasse entre landós, berlines i carros carregats amb botes de cervesa, quan una bicicleta m’atropella. Noto que caic a terra i que tot es fa fosc.

Em desperto mentre el doctor Graetz em mira un ull.

—Ja s’ha despertat, el dormilega —el sento que diu.

El doctor Graetz és el metge de la família i l’he conegut sempre. És un home afable, de cabells i barba blancs, que sempre ha destacat per encertar en els seus diagnòstics. Fins i tot els gentils se n’aprofiten, dels seus coneixements.

—On soc? —pregunto.

—Una bicicleta l’ha atropellat —diu n’Emeline—. Aquestes malèvoles màquines que van per on volen sense cap mirament. Ja no es pot anar tranquil·lament per Viena amb aquests ginys del dimoni circulant amunt i avall.

—No es queixi, Emeline, que encara hauria pogut ésser molt pitjor —diu el doctor.

—És que no sé on arribarem —replica ella—. Aquests carruatges sense cavalls que fan tant soroll són encara més perillosos i si n’hi arriba a haver tants com carros això serà un desastre.

—No pateixi per això, Emeline —torna a dir Graetz—, que això és un joguet de temporada que sols poden comprar-se els rics. Prompte passarà aquesta febre. A tot això, com està el malalt? —em pregunta a mi.

—Em fan mal el cap, un braç i la cama.

—Ja m’ho imaginava. Quina cama et fa mal, la de sempre?

—Sí.

—Has patit una commoció i alguns cops no gaire importants, però et veig bé. Tot i això, hauràs de fer llit un dia perquè t’has copejat el cap i després descansaràs un dia més si no tens marejos, perquè si encara en tens hauré de tornar a veure’t. No és greu, el que t’ha passat, sols una mala caiguda. Per a la cama, et posaré una injecció de morfina i suposo que serà suficient per calmar el mal, que no crec que estigui relacionat amb la caiguda.

—Moltes gràcies, doctor.

Després que m’hagi injectat la morfina, em quedo profundament adormit.

Em desperto i ja és el dia següent. Són les nou del matí.

—Ha dormit moltes hores, senyoret —em diu n’Emeline—. Té gana d’alguna cosa?

Sí que he dormit bé, sí; de fet, em trobo molt descansat i no sento mal.

—Ara m’aixecaré i desdejunaré.

—Ni pensar-hi! El doctor digué que havia de fer repòs un dia i fins ara sols n’ha fet mig.

—Però em sento bé.

—He dit que no i és que no!

N’Emeline té un caràcter fort i no goso contradir-la.

Desdejuno al llit. Es veu que n’Emeline vol que em recuperi prompte i per això m’ha dut dues torrades de pa, un ou dur, mantega, melmelada i te. Encara estic menjant-me una torrada quan entra amb el diari d’avui. El fullejo i la torrada em cau de la mà quan llegeixo un titular: «Periodista del Die Menschlichkeit assassinat». A sota hi ha el dibuix fet a llapis del rostre d’en Berger. Se li assembla força. Continuo llegint amb angoixa: «Redacció. Ahir fou trobat el cos sense vida d’un dels nostres companys, el periodista Gustav Berger. Els fets succeïren en un carreró de Zwischenbrücken, molt a prop del seu domicili. Segons la gendarmeria, el mòbil és sens dubte el robatori, perquè no se li ha trobat a sobre cap pertinença personal. Se suposa que el nostre malaguanyat company es negà a lliurar a l’assaltant les pertinences que portava al damunt i fou mort de diverses ganivetades, una de les qual li afectà el cor. La mort degué ésser immediata. Des d’aquí volem fer arribar a la seva família i amics el condol dels seus companys de redacció, així com el de la direcció d’aquest diari, on era molt apreciat. Gustav Berger tenia 38 anys, era solter i havia estudiat al…».

He hagut de deixar de llegir. La notícia m’ha colpit profundament. M’aixeco del llit. He d’anar a la redacció i saber què ha passat exactament, però tan bon punt poso els dos peus a terra tota l’habitació em comença a voltar. Soc incapaç de mantenir l’equilibri, noto que les cames em fluixegen, que caic a terra i que, finalment, perdo el sentit.

—Quin ensurt que m’ha donat, senyoret! —em diu n’Emeline, que té els ulls rojos d’haver plorat—. Que no se li torni a passar pel cap aixecar-se del llit i menys sense avisar-me.

Torno a ésser al llit amb ella al meu costat agafantme la mà. Intento fer-li un somriure, però no sé si me n’he sortit. Em quedo adormit.

Més de quaranta-vuit hores després d’ésser atropellat per una bicicleta, n’Emeline m’ha deixat finalment sortir al carrer. He passat més d’un dia per dins de casa, en bata, caminant de la sala al dormitori, del dormitori a la cuina i de la cuina al balcó. N’Emeline no m’ha perdut de vista ni un moment. Fins i tot quan ha sortit a comprar al mercat ha fet baixar la criada dels veïns de dalt perquè em vigilés. Es preocupa molt, és més que evident, i jo aprecio molt que es desvisqui tant per mi.

Al diari de l’endemà, de la mort d’en Berger ja no se’n parla i no hi ha cap informació de la investigació de la gendarmeria.

Em sento bé, anant pel carrer cap a la redacció. Tinc la impressió d’haver baixat d’una barca. Crec que he agafat por de les bicicletes i les miro amb desconfiança. Quan arribo a la redacció vaig dret al despatx d’en Haim Blumen.

—Com estàs, bergant? —em diu, cordial, mentre m’allarga la mà i em copeja el muscle.

—Estic bé, senyor Blumen, estic bé, gràcies…

—Seu i explica’m què et passà.

—El que em passà no és important, sols va ésser un incident entre una bicicleta que no vaig veure i un ciclista que tampoc no em veié. El que vull saber és què li passà a en Berger.

—Ja n’estàs assabentat, pel que veig.

—Sí, ho he llegit al diari. Se sap alguna cosa més?

—No, sols el que ha sortit publicat.

—Què diu la gendarmeria?

—Que no té pistes i que sembla un cas evident d’assalt amb intenció de robar amb resultat de mort.

—S’acarnissaren amb ell amb diverses ganivetades. Això no és normal en un atac de lladregot.

—Això és el que ens ha dit la gendarmeria.

—La nit que el mataren fou prèvia a un dinar que havíem de fer els dos junts al Moldawien Palace.

—Un restaurant car. No sabia que us pagués tant.

—Havia quedat amb ell perquè m’expliqués detalls dels assassinats de dones que hi ha hagut darrerament per part de qui ell anomenava Foscanegra.

—Sí, és un assumpte tèrbol. Preparàveu algun reportatge?

—No, sols era simple curiositat per part meva, perquè un dia em comentà que sabia coses que no sortien publicades.

—No en sabia res, d’això, jo. Em pensava que tot el que sortia era el que ens comunicava la Kriminalbrigade.

—Li faria res que em fes càrrec de la seva feina? En refereixo al seguiment de Foscanegra.

En Blumen em mira amb cara de sorpresa i s’ho rumia una estona. Quan reflexiona, sol posar els braços damunt la taula, entrellaça els dits de les mans i la mirada se li queda perduda. Així sol estar un temps que és difícil de quantificar, perquè depèn de la importància del tema. En aquest cas està més temps del que jo havia previst, però finalment reacciona.

—D’acord, Zimmerman, recull de la taula d’en Berger la informació dels assassinats, realitza un seguiment i encarrega-te’n tu de la informació. Això, evidentment, sense perjudici de la teva tasca habitual.

—Evidentment, senyor Blumen. I gràcies.

Surto del despatx i vaig directe a la taula d’en Berger. Regirar els seus papers em produeix la mateixa sensació que estar-li robant o profanant un lloc sagrat. Al segon calaix trobo la carpeta amb informació sobre els assassinats. L’agafo, vaig a la meva taula i l’obro. Hi ha retallades les informacions que han anat sortint al diari, a més d’algunes anotacions fetes per ell que inclouen detalls de les víctimes a partir d’informacions de la Kriminalbrigade i també de la seva observació directa.

Deixo de moment el cas i redacto amb la Underwood una informació relativa a la festa que organitzen el proper dissabte els marquesos de Reitlehen a la seva residència, amb motiu del seu aniversari de noces, i la passo immediatament al cap de redacció. Alliberat d’aquesta feina rutinària, em poso a revisar els papers d’en Berger. Ho té tot molt organitzat al que ell anomenà «dossier». Té documentats quatre casos de dones assassinades.

El primer de tots a Neulerchenfeld, el 18 de març. La víctima fou n’Erika Volk, criada al servei dels marquesos de Bamberg, 24 anys. El va seguir n’Inge Gessner, assassinada el 18 d’abril a Atzgersdorf, actriu figurant al Haupttheater, 30 anys. El 16 de maig, na Valerie Lanz, bugadera dels Pelikowsky-Strauss, família dedicada a la fabricació de pianos, fou trobada morta a Meidling, 28 anys. L’últim assassinat documentat per en Berger és el de na Brigitte Danning, a Nachbarschaft el 15 de juny, costurera de 31 anys. A tots ells ha d’afegir-s’hi el de na Romi Skala, fa uns dies, el 13 de juliol, a Margaretten, tavernera de 19 anys.

Llegeixo les notes d’en Berger escrites al seu quadernet de tapes blaves: «Totes han mort estrangulades probablement amb una corda, per les abrasions trobades al coll. Totes foren mortes quan tornaven al seu domicili. Totes eren de condició humil, pobres i treballadores. Totes joves. Dues d’elles eren casades. Totes vivien als extraradis i tornaven a peu, soles. No els faltava cap objecte personal. Cap d’elles violada. A totes se’ls ha amputat un dit».

Aquesta darrera anotació m’ha sobtat. És possible que aquest fos el detall al qual es referia en Berger quan em digué que hi havia informacions que no havien estat publicades? Llegeixo els resums dels atestats policials. En tots ells consta que les dones foren trobades en llocs solitaris i foscos on no hi ha sereno. Els que trobaren els cossos eren gent que anava a treballar a trenc d’alba.

Les autòpsies, les que ja han estat fetes, que són totes menys la darrera, confirmen que l’estrangulament és la causa única de la mort, que no hi ha violació i que a totes els manca un dit de la mà; a l’última també, perquè ell ho va veure personalment. El dit amputat no és el mateix en cap dels casos. A la primera li tallaren el dit menovell de la mà dreta; a la segona, el menovell de la mà esquerra; a la tercera, l’anular de la dreta; a la quarta, l’anular de l’esquerra, i a l’última, el dit del mig de la mà dreta. És una seqüència que segueix un ordre, la qual cosa pot voler dir que es tracta del mateix assassí i que els assassinats podria ésser que tinguessin continuïtat perquè… encara queden dits per tallar.

Ha arribat la fosca i recullo les coses. Dubto si he de portar-me els papers a casa o deixar-los a la meva taula. Per a mi són massa valuosos per perdre’ls de vista i me’ls emporto. Darrere meu sona el telègraf que escup les notícies que arriben de tot el món. Queda el grupet de guàrdia format per dos redactors i un telegrafista. M’acomiado d’ells.

El carrer està il·luminat pels fanals de gas i saludo el porter de nit.

—Bona nit, Matthias.

—Bona nit, senyor Zimmerman. Ha tingut un bon dia?

—Hi ha hagut dies millors.

En Matthias és un home afable i xerraire. Coneix tothom, tot i que passa molt desapercebut. Sempre sol estar de bon humor i fa molts anys que treballa de porter de nit al diari. De dia vigila uns urinaris municipals a Markplatz. Ha de mantenir dona, sogres i cinc fills dels nou que té, perquè n’hi ha quatre que ja són casats i viuen fora del domicili patern. Sempre duu a la boca una pipa que carrega amb un tabac pudent que espanta les moscardes a l’estiu. Un dia m’explicà que era el mateix tabac que fumaven els còmits a les galeres de guerra venecianes per no sentir la ferum de la xurma. No sé si això és cert o no, sols sé que la fortor del seu tabac no és suportable.

—He sabut que han matat el senyor Gustav Berger.

—Així és…

—Era un jove educat i se’l veia molt llest. No vaig poder anar al seu funeral perquè no podia deixar la porteria.

—Ha estat una gran pèrdua.

—L’acompanyo en el sentiment.

—Gràcies, Matthias.

—Se sap per què el mataren?

—Sols el que deia el diari.

—No tinc temps de llegir-lo, li demano disculpes.

—Diuen que fou per robar-li el que portava a sobre.

—El senyor Berger tenia força i no s’acoquinava fàcilment. A més, portava revòlver.

—Què?

—Sí, el senyor Berger portava un revòlver. Me’l mostrà la setmana passada… No, va ésser l’altra setmana… Sí, això mateix, un M-1879 Reichsrevolver alemany.

—Per què l’hi mostrà?

En Matthias dubta.

—Veurà, senyor, fa un mes el senyor Berger em demanà si sabia on podria comprar una arma, un revòlver o una pistola.

—Per què la volia?

—Això no m’ho digué, però el vaig poder orientar dient-li on en podia trobar una. Per això, quan l’hagué comprada, me la mostrà.

—On és que l’envià?

En Matthias torna a dubtar, però li passo cinc corones que l’alliberen de qualsevol discreció. Mantenir la família és prioritari.

—A Schwarzesloch hi ha la taverna de Tischler, un lloc molt popular per aquell barri deixat de la mà de Déu. Allà un facinerós romanès de la Bucovina, un tal Sticla, ven armes robades o importades de contraban. És molt desconfiat i compta amb gent que el protegeix. Tanmateix, amb diners sant Pere canta i ell també.

M’acomiado d’en Matthias i vaig directe cap a casa. No puc deixar de pensar en el motiu que impulsà en Berger a comprar-se un revòlver.

He sopat i davant meu fumeja una tassa de te. Reviso els papers d’en Berger i faig anotacions en una llibreta.

—Encara no se’n va a dormir, senyoret? —em pregunta n’Emeline.

—Reviso uns papers.

—Ja són gairebé les onze. Pensi que li convé descansar, després de l’accident que patí.

—No passis ànsia, Emeline, sols una estoneta més i em colgo.

Ella se’n va a dormir i jo em quedo amb els papers fins que no puc mantenir oberts més temps els ulls i em deixo caure damunt la taula.

—Ja li deia jo que se n’anés a dormir, senyoret, i vostè no em va voler fer cas —em renya n’Emeline sense mancar-li gens ni mica de raó.

He passat tota la nit dormint amb la galta damunt la taula i ara sento la cara insensible i el cos cruixit.

—Ara tindrà mal als ossos i haurà d’anar a veure el doctor Graetz, i ja sap que no es pot abusar de la morfina.

Prou que ho sé. Si fos per mi sempre me n’estaria injectant, però sé que a la llarga no és gens bona. He acabat de desdejunar i me n’haig d’anar a la redacció, però altra volta no sé què fer amb els papers d’en Berger. Els deixaré aquí, en un dels calaixos de l’escriptori que tanco amb una clau que amago en una gerra xinesa de porcellana.

De camí al diari se m’il·lumina el cervell i faig parar un cotxe de lloguer.

—A la seu de la Kriminalbrigade, a Hamburgplatz —dic al cotxer.

—Sé on és la Kriminalbrigade —em diu ell de manera bastant desagradable. Per què deu ésser que els cotxers de fiacres sempre estan malhumorats?

La distància no és gaire llarga i hi arribo aviat. A Hamburgplatz hi ha dos edificis governamentals, ambdós d’estil neoclàssic. Al nord hi ha el del Ministeri de la Guerra i enfront seu el de la Governació, on hi ha la seu de la Kriminalbrigade, entre d’altres organismes. La façana consta de tres nivells, coronats per un frontó que imita l’estil grec, on hi ha representades diverses figures de la mitologia clàssica. A l’edifici s’hi accedeix per un portal de grans dimensions després de pujar per una escala ampla, amb vint esglaons que van d’extrem a extrem de la façana. A prop de la porta hi ha quatre lleons de bronze i, sostenint la planta, sis columnes dòriques que continuen en estil jònic a la primera planta i a la tercera, en corinti. Tota la façana és coronada per un frontó amb figures al·legòriques a la pau i a la prosperitat. Tot molt impressionant i pretensiós, vigilat per gendarmes uniformats de mitja gala i armats amb fusells.

—Vull parlar amb el comissari Emmerich Schneider, de la Kriminalbrigade —dic al conserge de l’entrada, un funcionari amb l’uniforme amb galons als muscles i amb cordons i botons per dar i vendre.

—Té visita concertada amb ell?

—No, però soc n’Efraïm Zimmerman, reporter del Die Menschlichkeit.

El conserge em diu que m’esperi, despenja el telèfon i té una breu conversa.

—Senyor Zimmerman, el comissari Schneider el rebrà. Pugi a la segona planta, oficina 16.

A la segona planta? Mal llamp! La meva cama se’n ressentirà.

L’accés a la primera planta es fa per una impressionant escala d’estil imperi, tota ella de marbre blanc i amb estora vermella, acabada en dues cariàtides que sostenen sengles fanals de llum. És la planta del ministre, dels seus ajudants i de les institucions i organismes ministerials més importants. L’escala que va de la primera a la segona planta ja no és igual d’elegant que l’anterior, perquè es bifurca en dues i no és tan ampla. En aquestes escales no hi ha cariàtides, sinó simples búcars, i tampoc hi ha estora. Veig unes escales encara més estretes que porten a la tercera plan-ta, però jo em quedo en aquesta. A dreta i esquerra hi ha dos llargs passadissos, on funcionaris silenciosos i tibats van d’una banda a l’altra amb papers o sense, sota arcs de mig punt i columnes quadrades pintades imitant el marbre. Per sentit comú, els despatxos amb numeració parella han d’ésser els de la dreta, i cap allà me n’hi vaig.

Efectivament, a l’entrada de l’oficina 16 hi ha un cartell que diu clarament «Kommissar der Kriminalbrigade». Empenyo la porta i hi entro. Un gendarme amb l’estrella d’alferes em rep. Està assegut darrere d’una taula amb dues safates plenes de papers, una màquina d’escriure i un telèfon.

—És vostè n’Efraïm Zimmerman, del Die Menschlichkeit?

—Jo mateix.

—Ara el rebrà el comissari.

L’alferes toca suaument a la porta que hi ha enfront, l’obre i m’anuncia.

—Ja pot passar —em diu.

Entro en el despatx, un lloc espaiós i excessivament decorat, per al meu gust. Un retrat de l’emperador destaca darrere la cadira de braços on està assegut el comissari, un home amb tots els cabells blancs, barba quadrada també blanca, proper a la seixantena d’anys, si és que no ha complert ja els seixanta, vestit amb un uniforme militar que mostra la seva graduació de coronel. La cara la té llarga i sota el prominent nas porta un espès bigoti. Quan s’aixeca per saludar-me veig que és alt però no gaire corpulent. El seu to de veu és contundent, segur, i amb un indiscutible accent oriental.

—Senyor Zimmerman? Soc el comissari-coronel Emmerich Schneider. Segui, per favor —em diu després d’haver-nos saludat amb una marcial inclinació de cap.

Estem asseguts i observo el despatx i, sobretot, la taula del comissari, plena de carpetes i amb les safates curulles de papers.

—Vostè dirà, senyor Zimmerman, però abans permeti’m que li expressi el meu condol per la mort tan sobtada i violenta del seu company de diari, el senyor Berger.

—Gràcies, senyor comissari. Precisament el cap de redacció m’ha encarregat que segueixi amb la seva tasca, vull dir amb la relativa als últims assassinats de dones.

—Sí, de tant en tant passava per aquí per demanar-nos informació sobre aquests assassinats i nosaltres la hi facilitàvem d’acord amb les nostres investigacions.

—En Berger tenia documentació de les autòpsies, però li mancava l’última.

—Encara no en tenim l’informe, però li’n lliuraré una còpia quan m’arribi.

—Gràcies, comissari. En Berger ja em digué que podia comptar amb la seva col·laboració. Ara, però, no sols soc aquí per interessar-me per aquests crims, sinó també pels fets que han acabat amb el resultat de l’assassinat del meu company.

—Ja hem facilitat la informació als diaris, en especial al seu, i poca cosa més li puc dir.

—Tenen pistes dels autors?

—No sabem si en va ser un o més d’un, sols que la causa més probable era el robatori. L’escena és fàcil d’imaginar: el seu company anava cap al seu domicili i, en un carrer on la il·luminació no és gaire generosa, un o un parell de facinerosos l’amenaçaren amb ganivets i li demanaren el que portava. Ell s’hi negà i el tornaren a amenaçar i, com que ell es tornà a negar, li clavaren les armes.

—Quantes vegades?

—Eh?

—Quantes vegades l’apunyalaren?

—Sis.

—On li van fer les ferides?

—Això sortirà a l’informe forense. Després de les ganivetades que li provocaren la mort, encara no sabem si instantània o no, li robaren tot el que portava a sobre i es feren fonedissos en la nit.

—Què li van robar?

—Les coses que portava, que nosaltres no podem saber quines eren. El que observàrem és que no portava res de valor: ni bitlleter, ni claus, ni rellotge, ni anells… les coses que tots solem portar a sobre.

—Ell no es defensà?

—Per les observacions que hem fet, sembla que no pogué.

—Moltes gràcies, senyor comissari, li estic molt agraït per tota la informació que m’ha facilitat. Quan creu que puc passar a recollir els informes forenses de l’última dona morta i del meu amic Berger?

—Passi per aquí… la setmana vinent. Sí, crec que ja estaran fets. El meu ajudant els tindrà a la seva disposició.

Li agraeixo les atencions rebudes i surto del despatx. El comissari no m’ha semblat tan desagradable com em pensava, tot i la seva extracció militar.

Surto al carrer i per davant de mi desfila una banda militar de música que toca una marxa. Viena és una ciutat que viu de la música i en la música. Als salons aristocràtics se senten valsos i polques, i als carrers les bandes militars fan sonar marxes, com la de Radetzky, que apugen la moral del poble i li fan creure que tenen un exèrcit poderós i invencible, quan en realitat tot és una farsa, un attrezzo d’opereta. Els hongaresos ja no accepten que l’alemany sigui la llengua marcial en exclusiva, i els txecs, eslovacs, polonesos i romanesos demanen tenir els seus propis regiments. També els jueus hauríem d’exigir tenir els nostres propis regiments, però no plourà d’aquest tro, perquè nosaltres presumim d’ésser gent de pau, confiant que algú sortirà per defensar-nos, tot i que li hàgim de pagar, i així ens han anat fins ara les coses. Que ningú no s’estranyi, però, si tirant-nos pedres també fereixen altres tan innocents com nosaltres, tal i com va dir el rabí Bergspitze, de grata memòria, quan un grup d’eixelebrats cremaren dues botigues a Brno pensant que eren de jueus.

Soc a l’oficina 16 del comissari Schneider per recollir els informes forenses d’en Berger i de na Romi Skala. El seu ajudant me’ls lliura tan bon punt entro per la porta. És un jove no gaire alt, musculat, de cabells rinxolats i pèl-rojos, i d’aparença servicial però no servil.

—L’ajudant-alferes Heinz Mörderisch, a les seves ordres —em diu—. El comissari-coronel m’ha ordenat que li faciliti tota la informació que hagi de menester dels casos dels assassinats pels quals s’ha interessat.

—Gràcies, alferes, és vostè molt amable.

—Què en farà, d’aquesta informació, si li ho puc demanar?

—Faig un seguiment dels assassinats de dones que hi ha hagut aquests darrers mesos.

—Per què vol l’informe del senyor Gustav Berger?

—En Berger era amic meu i vull saber què li passà.

—Això és feina nostra, senyor Zimmerman.

—És clar… és clar…

He tornat a la redacció tan aviat com he pogut amb la intenció de llegir els informes que ara tinc davant. Encenc una cigarreta.

L’informe de la noia coincideix amb el dels altres assassinats que la mort fou per estrangulació. Cap signe de violència ni de violació. També hi consta l’amputació del dit del mig de la mà dreta, cosa que ja sabia per les anotacions d’en Berger, i… res més. Afirma que l’estri usat per a l’estrangulació és molt probable que sigui una corda, per les abrasions del coll. La víctima, com les altres, intentà defensar-se, potser aquesta més encara perquè, rapinyant l’agressor, havia perdut dues ungles.

L’informe d’en Berger és tota una altra cosa. El forense diu que es defensà i que rebé sis ganivetades, dues de les quals mortals, perquè li afectaren el cor i el fetge. Les altres no eren mortals, però havien afectat altres parts del cos: dos als braços, una al costat esquerre del tòrax i una més a l’esquena, afectant l’espatlla. Hi hagué més d’un agressor, ho diu l’autòpsia, probablement entre dos i tres, i eren professionals perquè sabien molt bé on podien causar mal. No soc cap expert, però aquest acarnissament no té gaire sentit en un robatori. En tot cas, pel que he llegit i m’han dit, si algú es nega a lliurar el que té a un atracador, aquest l’intimida i, si la cosa arriba a més, li clava una ganivetada per ferir-lo i, sobretot, espantar-lo, però no li fa sis ganivetades, dues de les quals mortals. A tot això em pregunto on deu ésser el Reichsrevolver que el porter Matthias sabia que portava a sobre. Per què no el va fer servir? Què l’impulsà a comprar-lo? De qui o de què tenia por? La mort d’en Berger no té gaire sentit. És possible que tingui alguna cosa a veure amb la investigació que feia? És clar que, en aquest darrer cas, algú havia de saber que investigava la mort de les dones. No té gaire trellat, això que penso. Crec que estic fent de tot plegat un gra massa i vull deixar clar al meu cervell que són dos temes diferents que no he de mesclar. Em ve al cap una frase que digué fa poc un metge que es dedica a la psicoanàlisi, el doctor Freud: «És una predisposició humana considerar falses les idees desagradables». Això és el que ara em passa a mi i no puc evitar-ho.

El Sol ja és post i el carruatge em deixa a Siebenhirten, a poca distància de la casa de madame Mezoket. Em fumo una cigarreta americana en el camí fins a l’entrada. El porter turc em mira de dalt a baix abans de deixar-me passar.

—Què passa? No m’havies vist mai per aquí?

No em contesta i m’obre la porta.

—Ah, senyor Zimmerman! —em diu la madame mentre se’n fa càrrec del copalta i la jaqueta d’estiu—. Frisava de parlar amb vostè.

Amb mi? Què deu voler de mi? Em porta a una saleta on predomina el color roig, una mena de despatx massa ple d’estores, per al meu gust. Conversem drets.

—Senyor Zimmerman, respecte del que li vaig dir l’altre dia… si vostè vol en exclusiva na Mei-Mei haurà de pagar un extra per ella.

—Madame Mezoket, no vull na Mei-Mei en exclusiva, sols vull estar amb ella quan vinc aquí, si està disponible. Ja li vaig dir que si no és ella, no en vull cap altra.

—Això no pot ser. Per a mi això és voler-la en exclusiva. El que diu no té sentit.

—Per a vostè segurament no, però per a mi sí que en té, i soc el client.

—Vostè el que vol és que estigui a la seva disposició.

—No, madame, en absolut.

—En tot cas haurà de pagar per ella.

—Què passa si em nego?

—Deu saber que tinc bons i forts contactes amb la gendarmeria.

Aquesta dona vol més diners, això és tot, i és inútil dialogar o negociar amb ella.

—D’acord, madame, pagaré més per na Mei-Mei i ara, si ja ha acabat de sermonejar-me, li agrairé que em deixi anar amb ella.

Ella ha guanyat, per ara.

Na Mei-Mei és una noia jove encantadora, però no arribaré a saber mai si la seva amabilitat és real o fingida. La seva bellesa oriental és molt atractiva, amb extremitats primes, pits petits, cintura excessivament estreta i cabells llargs, negres i llisos. Estem tots dos despullats al llit i encenc una cigarreta. Parlem en francès.

—La madame m’ha deixat les coses clares abans d’entrar.

—De què em parles?

—De la tarifa que hauré de pagar per tu a partir d’ara. No te n’havia comentat res, ella?

—La madame fa i desfà a la seva conveniència.

—L’última vegada que vaig venir em digué que no et podia veure, que estaves amb un altre client, i em va oferir altres companyes teves: una italiana, una africana…

—No és cert que estigués amb un altre client. Estava sola.

—Ja m’ho suposava.

La segona part de les meves visites sempre la dediquem a conversar amistosament. De vegades he estat jo qui li ha contat coses meves, personals, algunes fins i tot de molt personals. És sorprenent de quina manera els homes ens descobrim a les dones fins a quedar indefensos. En altres ocasions ha estat ella qui m’ha contat fets de la seva vida, però no n’estic segur que siguin certs o, si més no, totalment certs. Tot i així, jo faig com que me’ls crec i no hi dono més voltes. Mentre fumo se’m passa pel cap parlar-li de la feina que em comanà el duc Rootgen-Wittgenstein, sense anomenar-lo a ell per res, relativa al cavaller alemany Bohnenkopf.

—Has sentit parlar mai d’ell? —li demano.

—Un cavaller alemany anomenat Bohnenkopf… No, no conec ningú amb aquest nom, però això no vol dir que no hagi passat per aquí. Ho comentaré a les altres noies.

—Tant és, sols era per tenir algun indici d’ell, per saber per on es mou. Ja el buscaré en altres llocs més decents… Dispensa, no volia dir això.

—No et preocupis, ja estic avesada i sé qui soc i on soc. Potser algun dia podré viure en llocs més… decents.

Surto de la cambra amb el mal regust que m’ha deixat el meu últim comentari, absolutament impropi i inapropiat.

Pago el servei a la madame, que em cobra el doble.

—Espero tornar-lo a veure per aquí —em diu ella mentre em retorna el copalta i la jaqueta.

—No ho dubti, madame, no ho dubti.

Mentre em fumo una altra cigarreta, vaig caminant fins on hi ha una parella de fiacres i em trobo de cara amb el baronet.

—No esperava veure’l per aquí —em diu, jovial—. D’ençà que parlàrem al Trient que no ens havíem vist i encara no he pogut agrair-li l’article que em dedicà.

—No va ser res.

—Per a mi sí, perquè no pensava que arribés a redactar-lo.

—Li vaig dir que el publicaria.

—Em pensava que era per donar-me allargues perquè el deixés tranquil.

—Jo no soc així. Per cert, li ha servit d’alguna cosa l’article?

—He notat alguns canvis d’actitud. Almenys m’han arribat un parell d’invitacions i hi ha gent que abans no em saludava i ara si que ho fa.

—Me n’alegro. No el destorbo més, baró, perquè suposo que els baixos l’empenyen.

No puc evitar fer-li un somriure sarcàstic.

—Molt subtil, senyor Zimmerman, molt subtil…

Per acabar bé la conversa em ve al cap una pregunta.

—Baró, per casualitat ha sentit parlar d’un cavaller alemany anomenat Bohnenkopf?

—Mala peça, l’alemany.

—Vol dir que el coneix?

—Casualment i superficialment. He coincidit amb ell dues o tres vegades i no cal ésser molt espavilat per veure de quina fusta està fet.

—Ara no és el moment adequat, però li faria res passar demà per la redacció del meu diari i explicar-me el que sap d’ell?

—En absolut, demà al matí ens veurem al Die Menschlichkeit.

Ens acomiadem i ara em sento un poc més alleujat perquè fins ara no havia fet res respecte d’aquest assumpte. Les cent corones em cremen perquè encara no me les he guanyades.

—A Hoffnunggasse —dic al cotxer.

Havia de menester un ajudant i crec que ja l’he trobat.

Davant meu tinc assegut el baronet amb una tassa de te a la mà. Jo també en tinc una, de tassa, i després de fer la primera xarrupada enceto la conversa.

—Baró, què podeu contar-me de Wilhelm Bohnenkopf?

—Ja sap que he anat amunt i avall, tot intentant ésser acceptat en els cercles aristocràtics de la ciutat, amb resultats nefastos fins fa poc. Un simple baró hongarès no té gaire interès per a l’aristocràcia vienesa i es veu fàcilment eclipsat, per no dir menystingut. L’article en què indirectament m’afusellà vostè em perjudicà encara una mica més, però he de reconèixer que la rectificació de fa unes setmanes ha estat com posar oli en el gresol.

—Ho celebro.

—Volia que parléssim del cavaller alemany Bohnenkopf, no és així?

—Això mateix.

—He coincidit amb ell en un parell d’ocasions. Un, com jo, que intenta entrar als cercles selectes ha de saber, per necessitat, amb qui se les ha de veure en cada moment. Per això no he fet curt de parlar amb criades, vailets, cuineres i cotxers sempre que ho he hagut de menester per esbrinar coses. He acumulat informacions de patrimonis, de relacions familiars, de matrimonis, de desavinences conjugals i de més coses que les criades saben i que deixen anar per una recompensa o per beure un poc més d’alcohol, a canvi de paraules afalagadores o de grapejades furtives, o fins i tot sols per venjar-se del tracte que reben per part dels seus amos. Els soterranis dels palaus, casals i mansions són nius de tafaneries i indiscrecions que corren lliurement entre els servidors dels senyors.

—De vegades els senyors no són conscients d’aquesta feblesa.

—No, senyor Zimmerman, no ho són tot pensant que el que puguin comentar els de baix no els afecta i que ells sempre tindran la raó si els serfs trenquen la fidelitat i la lleialtat que d’ells s’esperen. Així és com he sabut que un determinat baró està arruïnat, que un conegut duc no és el pare de dos dels seus cinc fills, que l’esposa d’un comte que fa poc s’ha maridat té dos amants… i coses semblants que sempre poden venir bé per saber per on et mous.

—De l’alemany què en sabeu?

—Ah, sí, de l’alemany… En sé coses, no gaires, sols un parell. Me les va fer saber el seu majordom, un rutè de mal caràcter, injustament castigat, segons ell, per unes quantes foteses sense importància. El cavaller en qüestió es fa passar per ric i propietari de terres al Palatinat, però en realitat es diu Vilhelm Bonnehoved i és danès, tot i que té passaport alemany.

—Com ho sap, això, el majordom?

—Perquè tafanejà en els seus papers i trobà els passaports, el danès i l’alemany.

—És possible que aquesta sigui una de les foteses sense importància per les quals ha estat castigat.

—Segurament.

—És a dir, que Bohnenkopf no és qui sembla ser.

—Almenys no del tot. Cert que disposa de diners, però ni és ric ni és amo de terres.

—D’on surt aquest pillastre?

—Sembla que té els orígens a la ciutat de Kiel, però no està del tot clar.

—Per tant, podria ser un frau tot ell.

—D’acord a així com es presenta i el que és en realitat, sí que ho és.

—Baró, no us vull ofendre, però crec que uns diners no us vindrien gens malament.

—No m’ofeneu gens i l’encerteu quan dieu que no em vindran gens malament. Podeu comprovar que quan hi ha necessitat no hi ha lloc per a la dignitat i l’orgull.

—Us proposo treballar per a mi a canvi de compensacions econòmiques, tot depenent de la seva utilitat.

—Quina mena de treball?

—Facilitar-me informació.

El baró s’ho pensa uns segons, però no gaires.

—Accepto, ja sabeu que estic en la ruïna i que qualsevol ingrés em vindrà molt bé. Abans, però, li vull fer una proposta.

—Escolto la proposta.

—Ja que treballarem plegats, li agrairé que deixi de tractar-me de vós i de dir-me baró. Al cap i a la fi, vostè és almenys deu anys més vell que jo.

—No estic gens avesat de tractar irrespectuosament els membres de l’aristocràcia i això que em demaneu no és possible. Supera les meves forces. Puc deixar de tractar-vos de vós i passar al tracte de vostè, però no em demani més.

—D’acord, així com vulgui, senyor Zimmerman. Per cert, quin és el seu nom de fonts?

—Efraïm.

—Efraïm? Això és un nom jueu?

—Efectivament, que no ho sabíeu… que no ho sabia, que soc jueu?

—Ni pastissera idea!

—El primer que vull demanar-li, baró, és que segueixi les passes del danès i em digui exactament què fa, per on es mou i amb qui es veu.

—Quin interès té aquest individu per a vostè?

—Probablement sols és un caçador de fortunes que espera l’ocasió de fer un cop de bragueta per encarar el seu futur sense fer-ne ni brot.

—Per portar endavant les meves gestions hauria de menester l’avançament de diners que m’ha insinuat, si no li és molèstia, és clar.

—Gens. Aquí té cent corones, tant per la informació que m’ha facilitat com d’avançament per les gestions.

Els ulls del baró queden enlluernats.

—Feia molt que no veia un bitllet com aquest.

—Farà una festa amb ell?

—He après dels meus errors, Zimmerman. Primer de tot pagaré part del lloguer que dec i uns deutes inajornables. Després… ja en parlarem.

Em quedo sol amb la meva rutinària feina, tot esperant que passi el matí, quan recordo que és dimecres i que en Loos serà a la cerveseria de Brotstrasse. Fa setmanes que no m’explica res. No sé si és que ha perdut els seus contactes o si és que vol donar per acabada la nostra associació de compra-venda d’informacions.

Camino per arribar al lloc habitual de trobada. La cama em va bé últimament i no em crea dificultats. Som a l’estiu i els carrers estan plens de terra polsosa que els carruatges alcen quan passen. Aquests barris de Viena encara estan per urbanitzar així com cal. Sé que hi ha un pla municipal per pavimentar-los i posar clavegueram per recollir les aigües brutes i de pluja, però de moment encara no s’ha portat a terme. Diferent tractament rep la zona més cèntrica, on tots els avantatges urbanístics moderns ja s’han aplicat i no fan més que millorar.

En Loos ja és a la cerveseria. Ha arribat més prest que jo, cosa insòlita. Està assegut davant d’una taula retirada, mig en la penombra darrere del ventall d’una finestra. La mossa em surt al pas.

—Una cervesa, com sempre?

—Com sempre.

M’assec davant d’en Loos. Avui fa mala cara i va sense afaitar. Estranya en ell, estranya molt.

—Què hi ha de nou, Klaus? No fas gaire bona cara.

—El majordom m’ha fet fora.

—Què dius? Per què?

—M’ha acusat de robar.

—No ho has fet, veritat?

—No, senyor Zimmerman, puc ésser moltes coses, però no un lladre.

—I doncs?

—Gelosia, pura i simple gelosia. El senyor comte estava força content de la meva feina i ja m’ho havia fet saber en un parell d’ocasions. El majordom, que és un hongarès bord i cregut, se n’ha adonat, ha vist el seu càrrec en perill i m’ha despatxat sense cap mirament.

—Això és una putada, Klaus!

La mossa de la taverna deixa una gerra de cervesa damunt la taula i em mira estranyada després d’haver sentit el meu renec. Li somric a mode de disculpa. Ella en sent molts i tothora, de renecs, però s’ha sorprès de sentir-me’n dir a mi també.

—Sap vostè d’alguna feina on m’hi vulguin?

—Home, Klaus, primer m’has d’assegurar que no t’han fet fora per lladre.

—Ja li ho he dit, senyor Zimmerman, que és mentida. Jo no he robat mai en tota la meva vida.

—Què se suposa que has robat?

—Un cendrer de plata del saló. El majordom diu que me’l trobà amagat sota el llit. L’ha posat ell mateix, allà, el molt malparit!

—Ho sap, això, el comte?

—Crec que no, per això l’hongarès m’ha insistit molt que sigui jo qui se’n vagi voluntàriament de la casa i que a canvi no em denunciaria. M’he espantat i me n’he anat. Ara visc provisionalment en una pensió.

—Si no hi ha escàndol ni males referències et serà més fàcil trobar feina. Ja miraré què hi puc fer.

—Gràcies, senyor Zimmerman. És clar que ara, sense feina, no podré aconseguir-li informacions com abans.

—No et preocupis per això, ja arribaran temps millors.

—He sabut que, d’un mes ençà, els Hofmann-Kinski dormen en llits separats.

—Que no hi dormien?

—Sí, però ara més separats encara. L’esposa l’ha fet definitivament fora del seu dormitori en saber que s’entén amb una de les criades dels Borelaz-Munzar. El senyor ho té molt complicat per recuperar el terreny perdut.

—Ja m’ho imagino, amb el caràcter de l’esposa…

—La tardor vinent, els ducs Wiener-Neustadt comprometran la filla major amb el príncep de Sankt-Egyden Steinfeld.

—Bona notícia, aquesta.

—No es pensi, la promesa té tot just vint anys i el comte ja n’ha fet els seixanta.

—És clar, en això no hi havia pensat. Pobra noia.

—I pobre príncep!

—També.

—A la mansió dels Hernstein-Baumgarten, una de les donzelles ha desaparegut i estan preocupats per la seva absència.

—Dius que una de les donzelles dels Hernstein-Baumgarten ha desaparegut? Com ha estat això?

—Vivia interna a la mansió i un matí les seves companyes s’estranyaren de no veure-la i, quan l’anaren a buscar al seu dormitori, no hi era.

—No hi ha cap pista al respecte?

—Una de les donzelles, molt amiga seva, m’ha dit que és possible que hagi fugit amb el seu promès.

—Com es diu?

—Es diu Franka Tukur. La seva amiga m’ha comentat que festejava amb un jove eslovè i suposa que ha fugit amb ell, perquè fa temps li comentà que volia anar-se’n a viure amb ell a Croàcia. També tinc informació del fabricant de carruatges Bischofswiesen, qui sembla estar a punt de fer fallida i tancar els tres tallers.

He pres nota de tot en la llibreta, però d’ençà que m’ha comentat la desaparició de la donzella el meu cap no és allà on era.

—Podries demanar si na Franka Tukur s’ha emportat les seves pertinences personals?

—Faré el possible.

—Ja em tindràs informat, és una notícia que m’interessa especialment.

—Per què, si li ho puc demanar?

—Per saber si la seva desaparició està relacionada amb els últims assassinats de dones.

—Ah, bé, d’acord. I ja no tinc més informacions, senyor Zimmerman.

—T’has guanyat ben bé les vint corones, Klaus, i vint més per la mala situació que travesses.

—Senyor Zimmerman, jo…

—Això sí, avui també pagaràs les cerveses.

—Serà un plaer pagar-li les cerveses, senyor Zimmerman.

Li deixo els bitllets damunt l’enganxosa taula, que desapareixen immediatament. M’aixeco de la cadira amb la intenció de partir.

—Gràcies, senyor Zimmerman, és vostè molt generós, i si sap d’alguna feina que pugui fer ja sap on trobar-me —em diu, mentre s’aixeca, per acomiadar-se.

Surto de la cerveseria i em disposo a encendre una cigarreta, però se m’ha acabat el tabac. Hauré de comprar-ne més.

No he avançat gaire amb les feines que porto entre mans. El baronet no m’ha aportat més informacions d’ençà que fa setmanes li vaig lliurar el bitllet de cent corones. Començo a pensar que amb elles ha fugit a la seva Hongria natal. Pel que fa a les dones assassinades, no he aconseguit cap pista més. La informació que em facilità en Klaus Loos, respecte de la donzella dels Hernstein-Baumgarten, Franka Tukur, era correcta, però després ell mateix em confirmà que les pertinences de la noia havien desaparegut de la casa on treballava i tot assenyalava que, efectivament, havia fugit amb el promès, però no se sabia on. Les seves companyes no s’estranyaren gens de la fugida perquè sembla que la tenia prevista de feia temps. Havia arribat a pensar que potser era una noia més per afegir a la llista dels crims de Foscanegra, però afortunadament em vaig equivocar.

Som a meitat del mes d’agost i encara dura l’estiu, que enguany és més calorós que altres, segons diuen els més vells, tot i que hi afegeixen que és millor que faci més calor que fred, perquè segons havien sentit dir als seus avis, l’estiu del 1816 fou feréstec, extremadament fred i sec, i tan nuvolós que no deixava passar la claror del sol. L’anomenaren «l’any sense estiu» o «de la fam». Els comentaris m’han recordat un poema que escrigué l’anglès lord Byron titulat Darkness, que deia així:

«Vaig tenir un somni, que no va ser un somni.

El Sol s’havia extingit i les estrelles

vagaven a les fosques per l’espai etern.

Sense llum i sense rumb, la gelada Terra

es desplaçava cega i negra en un cel sense Lluna.

Arribà l’alba i se’n va anar,

i tornà a arribar, sense portar el dia,

i l’home oblidà les passions

en l’abisme de la seva desolació».

Terrorífic, el poema, i m’alegro de no haver vist aquell espectacle tan apocalíptic. Tanmateix, aquestes coses són extraordinàries i és ben segur que tenen una explicació científica. Potser una cosa semblant no passa ni en un milió d’anys més.

El corbatí em molesta i pel meu gust me’l llevaria, però això no seria ben vist a la redacció. La vida a la ciutat segueix a ritme pausat, letàrgic, amb gairebé tota l’alta societat, incloent-hi la família imperial al complet, lluny d’aquí, en diferents llocs d’estiueig. L’emperador sembla que cada cop té més dificultats per practicar el seu esport predilecte, la caça, però no defalleix. L’edat no perdona ningú i a 81 anys què es pot esperar. La fi de la seva carrera sense estudis ja és més a prop que la sortida.

—Zimmerman —em diu n’Otto, l’operador de la centraleta telefònica—, demanen per tu al telèfon.

No estic gaire avesat a parlar per telèfon. És un aparell que m’intimida i neguiteja, però comprenc que és molt pràctic. No recordo mai com m’he de presentar.

—Efraïm Zimmerman… a l’aparell… l’escolto.

—Soc l’ajudant-alferes Mörderisch, del despatx del comissari-coronel Schneider, de la Kriminalbrigade. El comissari m’ha ordenat que li faci saber que l’espera al carrer 34 del barri de Liebesfeld.

—Quin és el motiu?

—Això no li ho puc dir. El comissari sols m’ha ordenat que li trameti aquesta informació. Bon dia.

La comunicació s’interromp. Immediatament vaig a veure en Blumen.

—El comissari Schneider m’espera a Liebesfeld. Què faig?

—Fotre, Zimmerman, sembles colló! Hi has d’anar, a tu què et sembla?

Té raó, però em sento desconcertat per la trucada. En el fons vull tenir el cap de redacció informat de cada passa que faig per no caure de quatre potes.

—No saps per què t’ha trucat? —em diu.

—M’ho imagino i m’espanta imaginar-m’ho.

—No t’has d’espantar de res, noi. El secret d’aquesta vida és no tindre por de res ni de ningú. Ves-hi i fes un bon reportatge.

Surto de la redacció, aturo un cotxe i dic al cotxer que em porti a Liebesfeld.

—Això és a l’altra banda del riu —em diu el cotxer.

—Ja ho sé.

—No té cap altre lloc millor on anar?

—Li he dit que em porti a Liebesfeld.

—Puc demanar-li què se li ha perdut per allà?

—És clar que pot demanar-m’ho, però no li ho diré.

Liebesfeld era un llogarret proper a Viena, ara transformat en un suburbi de cases miserables per als treballadors de les fàbriques properes, amb carrers bruts i sense pavimentar i brots de còlera de tant en tant. La gent que hi viu és pobra i sobreviu així com pot enmig de la misèria. Sembla mentida que sols estigui a menys de vuit quilometres del palau imperial de Schönbrunn.

Un parell de gendarmes ens aturen i no ens deixen seguir.

—Quina una està passant aquí? —s’exclama, amoïnat, el cotxer.

—Llegeixi demà el diari i ho sabrà —li dic mentre li pago una corona.

El carrer 34 encara no existeix. És amb prou feines un projecte de via urbana que sols té la numeració i ni tan sols té nom. És un camí polsós, flanquejat per algunes cases miserables que tot just serveixen per protegir els seus habitants de la pluja i de la neu. Hi ha caramulls de brossa arreu i hi tresquen gossos assilvestrats. Una rata enorme surt de la brutor i persegueix un gat espantat. Uns quants veïns, vells tots i ja sense forces per anar a treballar als tallers, guaiten encuriosits, però no gosen sortir de les cases. Al final del carrer hi ha dos carruatges de la gendarmeria i un de la municipalitat, segurament de la funerària.

Schneider, sis policies i els empleats de l’ajuntament observen el cos que hi ha a terra.

—Senyor Zimmerman, aquí té una altra víctima més per afegir a la llista de dones assassinades a Viena aquests darrers mesos —em diu el comissari.

M’estranya que no hi hagi cap periodista dels altres diaris.

Una dona jove, vestida amb roba de feina senzilla, està estesa a terra cap per avall. Li manca una sabata. No hi ha més sang que la que li ha sortit del dit que li han amputat: el dit del mig de la mà esquerra. Una part del vestit està esqueixat. Observo el coll de la dona i hi veig una marca amb abrasions, morada. Dedueixo que ha estat estrangulada, com les altres, però això ho dirà el forense. Trec la llibreta de notes.

—Ja saben qui és? —pregunto a n’Schneider.

—Sí, un veí ja l’ha identificada. Es tracta de n’Elke Böhm, d’uns 20 anys, veïna del barri que viu en una caseta cinc-cents metres més enllà —diu mentre jo en prenc nota—. Treballava en una fàbrica de corda que hi ha per aquí a prop i havia acabat el torn a les onze de la nit.

—Tan tard? Per quin motiu?

—Això no ho sabem.

—Qui l’ha trobada?

—Una noia que precisament també anava a treballar a la fàbrica.

—La roba la té esquinçada.

—Penso que han estat els gossos.

Ho he apuntat tot i conservo la llibreta a la mà. Ara arriba el jutge de guàrdia, un home molt vell i ossut però enèrgic, un feix de nirvis.

—Ja ha fet l’atestat? —li diu a n’Schneider.

—Sí, senyor jutge.

—Mostri-me’l.

N’Schneider li lliura el document que un dels seus gendarmes ha redactat.

—Em sembla correcte. Afegeixi que ordeno l’alçament del cadàver i que l’envio a l’oficina del forense.

El gendarme fa el redactat i el jutge signa el paper. N’Schneider ordena als empleats de la funerària que s’emportin el cadàver. Observo l’operació. El cos comença a tenir el rigor mortis, per les hores passades. La noia és jove, sí, pot ser de 20 anys, no gaire agraciada, a la qual cosa sens dubte hi han contribuït la mala alimentació, la manca d’higiene i malalties associades a la pobresa. Els cabells són negres i els duu despentinats. Els empleats municipals traslladen el cadàver a una llitera, el tapen, el fiquen al carruatge i se’n van.

—Han trobat el dit amputat? —demano a Schneider.

—No, com en les altres ocasions.

—I la sabata?

—Quina sabata?

—La que li mancava.

—No he vist que li manqués cap sabata.

Callo. No és possible que no veiés que li mancava una sabata. Per què m’ho nega? Penso què pot haver passat amb ella. Sols se m’ocorre la teoria que el cos ha estat mogut i que en el trasllat que algú ha fet li ha caigut una sabata. Acabo amb les meves anotacions. La resta de la informació la donarà el forense. Escric la data: 13 d’agost del 1912.

—Vols que l’acompanyi fins al diari? —em pregunta n’Schneider.

—Em faria un favor perquè no crec que per aquí sigui fàcil trobar un fiacre.

Travessem la ciutat d’est a oest i, mentrestant, parlem dels casos i d’així com van les investigacions.

—Tingui en compte que tinc les mans fermades.

—Què vol dir?

—Que no puc investigar tant com jo voldria.

—Com és possible, això?

—Impediments polítics per no provocar el pànic entre la població, ni mala imatge davant la premsa estrangera.

—Ah, ja ho comprenc.

El landó em deixa davant la porta del diari.

—Comissari, permeti’m que li demani el motiu pel qual no ha convocat més periodistes al lloc dels fets.

—Perquè el seu diari és una publicació seriosa i perquè és l’únic que ha fet un seguiment d’aquests fets. En té prou amb aquesta explicació?

No, no en tinc prou amb aquesta explicació, però no li ho dic. M’acomiado d’ell i baixo del cotxe. Encenc una cigarreta i em disposo a entrar a la redacció. A l’entrada m’espera el baró Tiszakecske-Kazincbarcika, a qui començo a anomenar interiorment baronet, tan petit el veig.

—Senyor Zimmerman, tinc notícies.

—Home, baró, em pensava que ja no el tornaria a veure més. Anem a la meva taula i estarem més còmodes.

La redacció és al primer pis de l’edifici i això suposa un esforç extra a la meva adolorida cama, però ja hi estic avesat.

—Vostè dirà, baró —li dic mentre encenc una altra cigarreta i convido el baronet, que l’accepta.

—Tinc diverses informacions. —El jove està visiblement alterat.

—Anem a pams. Comenci per una d’elles.

—El tal Bonnehoved o Bohnenkopf és un pillastre de llibre i potser alguna cosa més. D’ell he pogut saber que va tenir problemes amb la justícia danesa i per això va haver de fugir a Alemanya. L’origen dels seus diners no és clar, però en té uns quants i no crec que hagi de menester cap cop de bragueta per sobreviure.

—Aleshores el que pot estar buscant a la casa dels Rootgen-Wittgenstein és una certa seguretat, un amagatall personal protegit per llinatges honorables.

—Podria ésser.

—Ha sabut quins negocis porta entre mans?

—És molt llest i desconfiat, i el rastre dels seus diners és de mal seguir.

—Poca informació és aquesta, baró.

—Més que la que teníem fins ara, o no?

—He de reconèixer que sí. Alguna cosa més?

—Que s’ha quedat sense majordom i no en troba cap. Ara mateix sols disposa de cuinera i cotxer. L’estiu no és bon moment per trobar personal domèstic.

—Aquesta és una notícia interessant i crec que podré ajudar-lo.

—De quina manera?

—Tinc el majordom perfecte.

—No sé de què em parla, però el veig amb cara de satisfacció.

—Vostè continuï seguint les pistes que trobi i amb una mica de sort l’enxamparem de quatre grapes. Per cert, quines altres notícies m’ha dit que tenia?

—Ah, sí, això és el més important de tot. He conegut una dama preciosa, increïblement bella, amb uns ulls negres que travessen els dels que l’admiren, uns braços prims i estilitzats, uns dits llargs que semblen estar fets per acaronar suaument l’arpa, una cara petita, allargada i fina, uns cabells negres perfectament pentinats i vestida de manera tan vaporosa i elegant que sembla volar, i…

—No em digui res més: és la senyoreta Amalia Ginzburg, no és així?

—Com ho ha sabut?

—Per la descripció que n’ha fet.

—Tan acurada ha estat?

—Home, és evident que la senyoreta l’ha enlluernat.

—Com és que la coneix tan bé? —em pregunta, enfadat.

—No la conec tan bé, sols he trobat resposta a la seva descripció i res més.

—Creu que tinc futur amb ella?

—Pertany a una rica família jueva i son pare és molt exigent.

—Això vol dir que no hi tinc res a fer?

—Jo no diria tant. Les exigències de son pare tenen un límit, i el límit està a casar la filla amb un aristòcrata.

—Eeeh… jo soc baró i hauria de resultar perfecte per a ella i els seus pares.

—Què em diu de la religió?

—De la religió?

—Acceptaria fer-se la circumcisió?

—Per què hauria de fer-me-la? Em pren el pèl, veritat?

—No, parlo seriosament. Seria qüestió de comentar-ho al rabí Raz, que em coneix, i potser serà benèvol amb vostè.

—No sé què em vol dir.

—És bon d’entendre, vostè no és beneit.

—Soc catòlic, jo, i ma nissaga ho és de fa segles.

—Aleshores, baró, té mala peça al teler.

Viktor Ferenc Lorand Kolozsvar queda mut uns segons.

—Parla seriosament, vostè?

—Qui vol peixet ha de banyar-se el culet, senyor baró.

—Sí, el culet sí, però tallar-se un tros de la garrova…

—Va, home, que sols és una mica de pell, li ho dic per experiència.

—Ja en parlarem, ja.

Li lliuro un bitllet de cent corones que accepta de bon grat i se’n va. No li he comentat que els Ginzburg ja són cristians i que no ha de fer-se cap circumcisió, però el faré patir una mica. No sé si m’ho ha semblat, però jo diria que porta la mà subjectant-se l’entrecuix.

He aconseguit infiltrar en Klaus Loos a la casa d’en Bohnenkopf. Ha estat relativament fàcil després de redactar-li una falsa carta de recomanació. Fa massa poc temps que l’alemany és per aquí i les seves relacions amb l’aristocràcia són limitades. La carta de recomanació anava signada, evidentment, pel tercer baró Tiszakecske-Kazincbarcika, Viktor Ferenc Lorand Kolozsvar, amb solar al castell de Pilisborosjeno, al regne d’Hongria, que ha hagut d’absentar-se de Viena per motius familiars i per això ha tancat el seu domicili. Segurament no calia tanta informació, però així la presentació ha estat més versemblant.

Som a la cerveseria de sempre on em trobo amb en Loos, que avui és més plena que altres dies. Sembla que els treballadors d’una fàbrica de gel propera han aconseguit que l’amo els apugi el sou. Estan exultants i volen celebrar-ho. Espero que no es gastin en cervesa més del que han aconseguit.

—No sé com agrair-li que m’hagi aconseguit no tan sols feina sinó aquest lloc que tant anhelava. Què puc fer ara per vostè, senyor Zimmerman? —em pregunta en Loos mentre xarrupa la cervesa ben satisfet.

—Sols vull que m’informis, com feies abans, dels cercles on es mou el teu nou amo, les amistats que sovinteja i els comportaments que no siguin habituals en un home de la seva condició.

—No vull ficar-me en problemes, senyor Zimmerman. Ja he perdut una feina i no vull perdre’n una altra.

—No, home, no, jo tampoc no vull que et fiquis en problemes ni que perdis aquesta feina, sols que em passis informació, res més. Això no et comprometrà. Ja ho has fet altres vegades.

En Loos no està gaire convençut del que ha de fer ara que ocupa un lloc de responsabilitat, però farà el que li demano en agraïment per la feina que li he aconseguit.

Passo per l’oficina del comissari Schneider per recollir l’autòpsia de n’Elke Böhm. L’ajudant és tan amable i col·laborador com sempre. S’interessa per les meves investigacions i li comento que si disposés d’alguna informació o pista noves les comunicaré immediatament al comissari.

—Des d’aquesta oficina no podem donar solució a tots els casos que se’ns presenten, perquè disposem de recursos limitats. El comissari-coronel està molt preocupat per aquest tema i no fa més que demanar més inspectors, però es veu que la nostra oficina no és prioritària.

—Ho comprenc, alferes.

A la redacció comprovo que l’autòpsia no afegeix res més del que ja havia anotat al lloc dels fets. Estrangulada, com les altres. Cap signe de violència ni de violació. Amputació del dit del mig esquerre. Ja vaig fer la crònica per al diari i poc més o menys deia això mateix, llevat de l’amputació, que no ha sortit publicada mai en cap dels casos. En Blumen em felicità per la crònica, però jo em vaig sentir un pèl insatisfet, no tant pel que explicava sinó pel que no podia explicar. És clar que la gendarmeria també es veu que està tan a les fosques com jo, però en el seu cas la falta és més gran perquè ells són o haurien de ser uns professionals i estan demostrant que no ho són. Tan difícil és obtenir una pista? Recordo que a la noia li mancava una de les sabates i que el comissari no en va fer gaire cas. Ha passat una setmana, però encara no és massa tard per trobar-la. No sé de què em servirà, però és un cuquet que em rosega el cervell i me l’he de llevar.

Un cotxe em porta fins al carrer 34, on rebo la mateixa impressió que el primer dia que el vaig trepitjar.

—Esperi’m aquí, faci el favor —li dic al cotxer.

—Mestre, vostè paga, vostè mana.

Vaig fins al lloc on trobaren el cos de la noia. El localitzo d’esma, perquè no n’ha quedat cap senyal. Començo a voltar mirant a terra per si veig la sabata perduda. Res. Dos marrecs d’uns set o vuit anys juguen descalços dalt d’una muntanyeta de terra. Els crido.

—Ei, xicots, veniu aquí!

—Què vol, senyor? —em diu el que sembla més espavilat.

—Voleu guanyar-vos vint hallers?

—És clar que sí, senyor. Vint per a cadascun de nosaltres, suposo.

El galifardeu no té un pèl de beneit.

—Exactament, vint per a cadascun.

—Què hem de fer?

—Vull que tresqueu pels voltants i mireu de trobar una sabata de noia.

—Una sabata de noia?

—Sí, de color negre. Si la trobeu no la toqueu, m’aviseu i jo aniré fins allà on sigui.

—Entesos. Poldi —diu al seu company—, tu busca per allà i jo aniré per allà deçà.

Surten corrents cadascú per una banda i jo em quedo esperant. Encenc una cigarreta i mentrestant observo aquell barri tan miserable, esquitxat de casulls i barraques. Algunes veïnes m’observen des de la distància, desconfiades. Un vell que s’ajuda d’un bastó rústic per caminar s’allunya lentament. Els nanos van amunt i avall mirant entre les pedres, les mates i les escombraries. De tant en tant espanten amb una pedra els gossos que els van darrere. El fum negre de les fàbriques properes s’enfila lentament cap al cel.

—Senyor! Senyor! —em crida el que fins ara no havia dit ni un mot—. Aquí! Aquí!

Abans que jo hi arribi ja ho ha fet l’altre marrec. Els dos m’assenyalen amb l’índex una sabata de dona que hi ha darrere unes pedres, a prop d’una barraca.

—No l’hem tocada, tal i com ens ha dit. Ara els vint hallers —diu el líder.

Dono els diners pactats a cadascun i els dos fugen com llamps, però quan són lluny de mi observo que el més gran li pren els diners al menut i li pega una clatellada. És la llei de la selva.

Bé, ja tinc la sabata, i ara què? No hi ha dubte que pertany a n’Elke, la noia assassinada, perquè és idèntica a la que portava posada. Aquesta troballa voldria dir que aquí va ser on fou estrangulada i després traslladada al lloc on la trobaren, però per què mogueren el seu cos? Per què no la deixaren aquí mateix? Observo els voltants. No, aquí no hi ha més enllumenament públic que alguns fanals alimentats per oli que segurament encenen els mateixos veïns. On he trobat la sabata no hi ha cap fanal, però sí que n’hi ha un al lloc on va ser trobat el cos. Tanmateix, això no vol dir res. Sol passar que el veí encarregat d’encendre els fanals no els encén cada dia per quedar-se amb l’oli que li facilita l’ajuntament. Toco la porta d’un dels casots, però ningú no em contesta. Vaig a un altre, amb el mateix resultat. Al tercer una dona vella i pansida m’obre la porta.

—Què se li ofereix, senyor? La meva nora i els meus nets no hi són: són a la fàbrica, treballant.

—Sabria dir-me, senyora, si aquest fanal és encès cada dia?

—Aquest d’aquí? —em pregunta mentre me l’assenyala i jo afirmo amb el cap—. Aquest fanal sempre està encès, cada dia sens falta. El meu net major és l’encarregat d’encendre’l a posta de Sol i el meu net petit és qui l’apaga a trenc d’alba.

—N’està segura?

—Ningú no podrà dir mai que la gent de la nostra família és deshonrada o gandula.

—No la vull ofendre, senyora. Permeti’m que li ofereixi quaranta hallers per les molèsties.

—Permeti’m que li digui, senyor, que es pot ficar al cul els quaranta hallers, un darrere l’altre.

La vella em tanca d’un cop la porta als nassos. M’ho tinc ben merescut.

Ara sé del cert que la noia fou assassinada en un lloc i van deixar el cos en un altre perquè fos vist pels veïns, cosa que no succeí fins l’endemà de bon matí. Per tant, la noia no morí el 13 d’agost al matí, sinó la nit del 12 o les primeres hores de la matinada del 13. El cotxer ha apropat el vehicle fins on soc.

—Ei, mestre, encara hem d’estar molt més temps aquí? La bístia té set i gana, i jo també, senyor.

No sé què més puc fer. Voldria visitar la família de la víctima, però no sé si això seria bona idea. El cavall em fa pena i es mereix menjar i beure, i jo també.

El cotxe em deixa davant del meu domicili. N’Emeline em deu esperar amb la taula parada. Ella no menja mai amb mi, sempre ho fa a la cuina. Ja li he dit que podem dinar junts, al menjador, però ella s’hi oposa, diu que les barreres socials es van fer per algun motiu i que ella no és qui per trencar-les.

—Emeline, soc jo!

—Senyoret, un vailet ha deixat una nota per a vostè.

Em lliura la nota a llapis escrita amb cal·ligrafia matussera, que llegeixo: «Senyor Zimmerman, tinc una informació que és del seu interès i que puc facilitar-li a bon preu. És relativa a un dels assumptes que porta entre mans. Si hi està interessat, l’espero al Kaiserwiese, al Prater, a les set del capvespre. Jo el reconeixeré».

El missatge és ben explícit. Informació a canvi de diners. Però quina informació? Això és el que he de saber. El primer que em ve al cap és el cas de Foscanegra, però també podria ser informació relativa a la secció de societat, amb algun escàndol a punt d’esclatar. Em pica la curiositat.

He dormit un poc després de dinar. Sobretot he pogut descansar la cama pel temps que he estat dret a Liebesfeld. Alguna cosa em fa sentir intranquil i no sé què és. Tinc els papers d’en Berger a casa. No els he volgut tornar a la redacció perquè ningú no me’ls pugui prendre. No vull dir els companys, sinó gent aliena. Encara no tinc clara la mort del meu col·lega. Era bona persona i divertit. Llàstima que no s’hagués pogut dedicar a la crònica d’esports com ell volia, tot i que comparteixo l’opinió d’en Blumen que la informació esportiva al diari no pot tenir mai cap interès per al públic en general. Miro els papers. A l’esquema que vaig fer hi afegeixo les últimes informacions. No veig cap relació entre les dones assassinades. Sols tenien en comú que eren d’extracció humil, treballadores que vivien als afores de Viena i que havien estat estrangulades. Ah, i que a totes se’ls va tallar un dels dits, que no han estat trobats. Què deu fer-ne, l’assassí, dels dits? Què s’amaga darrere d’aquests crims? Quin és el cervell que els prepara i els porta a terme? Per què ho fa? Ha de ser per força un malalt mental, com tot sembla indicar?

És hora de partir.

—Emeline.

—Digui, senyoret.

—No sé a quina hora tornaré. No et preocupis per mi, per favor.

—El senyoret ho té molt bo de dir que no em preocupi, però això no és bo de fer.

He arribat al Prater, al parc d’atraccions que s’inaugurà encara no fa vint anys. És fosca negra. La sínia gegant és l’atracció més valorada i més vistosa, amb els seus seixanta metres d’alçària que segueix rodant, ara il·luminada. Totes les altres atraccions estan tancades i hi regna la calma arreu. Vaig directe al Kaiserwiese, l’espai per a concerts de música a cel obert, que ara és buit. No sé on he de mirar ni cap a on dirigir-me per trobar-me amb el comunicant anònim. L’escrit deia que ja em localitzaria. Em sento vulnerable. Crec que buscaré un lloc més il·luminat, perquè ara soc en penombra. Noto que hi ha algú darrere de mi, però no veig ningú. Potser siguin imaginacions meves… o una rata. Crec que me n’aniré, això no m’agrada. Camino cap a la sortida, però algú m’agafa pel coll i intenta tirar-me a terra. Veig de reüll la lluentor d’un ganivet de fulla gran i faig un moviment ràpid amb el braç per desviar-lo. M’impulso i faig caure d’esquena el meu agressor i el pes del meu cos li cau a sobre. Em giro i amb l’extrem del bastó li copejo els testicles i amolla un crit de dolor. Després el copejo a la cara i tot seguit a la mà que porta el ganivet, que deixa caure a terra. Intenta aixecar-se i el torno a copejar, aquest cop al cap i sento un «crac» que no sé si és del seu crani o del meu bastó. Finalment recull el ganivet i fuig així com pot. Faig un profund alè, tant per l’esforç com per haver-me’n sortit de l’agressió. És evident que el meu anònim assaltant no m’havia convocat per explicar-me la propera organització d’una festa d’aniversari a casa d’algun nou ric esnob. Alguna cosa em diu que no he de comentar a ningú aquest atac, ni tan sols a la gendarmeria. Ara sí que me’n torno a casa. Ja sé per què en Berger portava revòlver.

Schwarzesloch és una de les zones més perilloses i desaconsellables de la ciutat, per no dir directament que és la més perillosa i desaconsellable, essent sincers. Passa que dir-ho de manera contundent sona excessiu. Hi vaig de dia, quan les cuques, les sangoneres i els escurçons encara no han sortit dels seus caus perquè són de vida nocturna i dormen la borratxera i els excessos de la matinada. Els pocs carrers que hi ha estan bruts i deixats, i els gendarmes no gosen d’entrar-hi a partir de la posta de sol. Ni tampoc de dia, tot s’ha de dir. És el paradís de la prostitució, les apostes, els jocs prohibits, les drogues, la compra d’objectes robats, la contractació de sicaris i els productes de contraban. De dia encara s’hi pot anar, però tot i així l’ambient que s’hi respira és el de la delinqüència i la pobresa, que massa vegades van juntes. M’he mudat de roba per passar més desapercebut. La roba que porto és la pròpia d’obrer de fàbrica. Em convé no cridar gaire l’atenció. El fiacre em deixa a l’entrada del barri. Li he pagat el viatge i se n’ha tornat al trot cap a la ciutat. Camino per carrers polsosos i bruts, sense rumb. Demano a una dona que porta un bolic de roba on puc trobar la taverna que busco.

—La trobaràs al següent carrer, fent cantó.

Efectivament, un rètol pintat amb lletres matusseres diu «Tischlers Wirtshaus» i entro al local. Si la cerveseria on em trobo amb en Loos és xarona i bruta, llardosa i llefiscosa, no sé quins mots he d’emprar per definir aquest espai infame. Darrere d’un enorme i gruixut tauló de fusta ennegrit per la deixadesa, que vol simular un tasser, un home gras, amb la cara sense afaitar i amb davantal ple de taques, està pendent d’una paella on està fregint unes salsitxes que desprenen olor de ranci. A la taverna hi ha un home dormint amb els braços recolzats en una taula quadrada i dos més d’aspecte poc tranquil·litzador que beuen d’una botella que segurament conté licor i fumen cigarretes.

—És vostè en Tischler? —demano al taverner.

—Qui m’ho pregunta? —em diu ell sense deixar de remenar les salsitxes.

—Un amic que no vol problemes.

—Jo tampoc no en vull, de problemes, així que deixi de preguntar i digui’m què vol beure.

—Una cervesa, si us plau.

El taverner deixa les salsitxes, agafa una gerra i l’omple de cervesa. L’escuma vessa i cau al terra de fusta, però això sembla no importar-li gaire.

—Vint hellers —em diu alhora que em deixa davant la beguda—. És costum de la casa cobrar per avançat els desconeguts.

Deixo les monedes damunt del tasser i ell les recull amb indiferència.

—La coixesa que arrossega és per ferida?

—No, és seqüela d’un accident que vaig patir.

—No és ferida de guerra, per tant.

—No he estat en cap guerra, jo.

—Jo vaig lluitar contra els turcs a Bulgària, no fa massa anys, i em van fer això —em mostra una lletja cicatriu a la panxa—. Les vaig passar amargues i vaig estar a punt de veure l’àvia, però me’n vaig sortir. Els turcs pagaren molt cara aquesta ferida.

És el típic fatxenda que no s’està de presumir sempre que pot.

—Ara que ja ens coneixem un poc més —em diu mentre s’eixuga les mans amb el davantal—, li puc dir que no soc el Tischler que busca.

—A no? A la porta diu…

—A la porta encara hi ha el rètol de l’antic propietari, en Kurt Tischler, a qui vaig fotre la taverna als daus. Què vol d’ell?

—Que em digui on puc trobar n’Sticla.

Els dos homes que estan asseguts es remouen a les cadires, com si anessin a aixecar-se, i el que està dormit alça el cap sense saber què passa.

—Ei! —em fa a cau d’orella—. Hi ha noms que convé no dir en veu alta. Què vol d’ell? Per què el busca?

—M’han dit que pot facilitar-me un objecte que he de menester.

—No sé el seu nom, senyor, però no sé si sap on s’està ficant de quatre grapes.

El fum de la paella i l’olor de cremat ens arriba als dos alhora.

—Mal llamp, se m’està cremant l’esmorzar!

Part de les salsitxes sí que s’han cremat, però encara en queden de comestibles, si no s’és gaire exigent. Deixa la paella en un racó i torna a parlar amb mi.

—Li ho torno a demanar: què vol de n’Sticla?

—Una arma.

Ajunta els llavis com si anés a bufar per fer-me saber que parlo de coses serioses.

—Quina mena d’arma?

—Un revòlver. Un amic meu en comprà un aquí fa algunes setmanes.

—Aquí?

—Sí, un Reichsrevolver.

—Bona arma, sí, recordo qui se’l va emportar.

—Era amic meu i l’han assassinat.

—Portant l’arma i tot?

—Probablement, però no la va fer servir.

—Si no s’ha de fer servir una arma és millor no portar-la i menys encara comprar-la.

—Puc parlar amb n’Sticla o no?

—El té davant, companyó disfressat d’obrer. Qui és realment vostè?

—El meu nom no crec que sigui ni important ni imprescindible per a la nostra transacció.

—Té raó. Aleshores anem per feina: què vol exactament?

—Un Reichsrevolver com el que vengué al meu amic.

—D’aquests ja no me’n queden, però tinc a la seva disposició una pistola més moderna, una Parabellum Luger que funciona amb munició de 7,65, una meravella semiautomàtica alemanya de servei actual a l’exèrcit del kàiser. Per cert, sabria fer-la funcionar?

—N’estic convençut. Anys enrere, rodolant pel món, he fet servir armes de foc.

—No m’ha dit que no ha estat en cap guerra?

—Era per esport.

—Les armes no s’inventaren per fer esport.

—Què em demana per la Luger que encara no he vist?

—Home, no voldrà que tingui sota la barra un mostrari d’armes de foc com si això fos una merceria… La Luger està nova i porta el carregador ple de munició. Crec que l’empenyorà un oficial alemany jugant a les cartes. Demano per ella cent cinquanta corones, ni una més ni una menys.

—Són molt diners…

—Aleshores no me la compri i surti d’aquí sense ella.

Després vagi-se’n als grans magatzems Newman, a Kärntnerstrasse. Potser fins i tot en tenen de rebaixades de preu i l’hi embolicaran en paper de regal.

Els dos homes del fons riuen.

N’Sticla em dona l’esquena, indiferent, i torna amb les seves salsitxes. Faig un parell de glops a la gerra i penso que no tinc cap altra opció que comprar-la-hi. Potser algun altre traficant en té de més barates, però desconec aquest món clandestí.

—D’acord, Sticla —li dic—, accepto.

—D’acord —fa ell donant-me encara l’esquena—, però el preu ha canviat i ara en són cent vuitanta, les corones.

—Per què?

—Perquè els preus canvien d’acord amb l’oferta i la demanda, que no ho sabia vostè? Ah, i es paga per avançat, com la cervesa.

—És que no porto tants diners.

—Ah, senyor, ja sap que a la fira no hi ha d’anar si no en té, perquè veurà moltes coses i no tastarà res. —N’Sticla riu i els dos homes del fons se li afegeixen—. Quants en porta?

—De què?

—De diners, de què ha de ser?

—Cent seixanta.

—No sap que aquests productes canvien de preu segons el comprador o l’humor del venedor?

—Deixi-ho córrer —li dic mentre em disposo a anar-me’n.

—Un moment, un moment, que encara no he dit la meva última paraula —m’atura ell.

—Ara què vol? Ja li he dit que no porto més diners.

—M’ha trobat en un dia que em sento generós i, per ser vostè, li deixaré la Luger pels diners que porta a sobre, per cent seixanta corones. D’acord?

Quin remei! Trec els bitllets d’una de les butxaques dels pantalons i els deixo damunt del taulell. No em cal contar-los perquè és la quantitat exacta que portava per pagar l’arma. Ell sí que els compta, un per un, mentre s’ensaliva els dits. Quan els acaba de comptar se’ls amaga sota el davantal, imagino que als pantalons.

—Suposo que no voldrà cap rebut… —em diu, sorneguer, segurament esperant la rialla dels dos que hi ha al fons, que sembla que no l’han sentit.

De sota del taulell treu un objecte embolicat en un paper de diari i el deixa damunt del tasser. Retiro el paper i veig la pistola. Efectivament, se la veu gairebé nova i ben oliada.

—M’havia dit que no la tenia mostradora i que no desava aquests articles sota el taulell.

—No es cregui tot el que li digui un desconegut, senyor, i ara és millor que se’n vagi abans que me’n penedeixi d’haver-li venut tan barata aquesta joia de la tecnologia alemanya.

M’amago la pistola en una de les butxaques dels pantalons i em disposo a sortir. Quan arribo al portal em diu, en veu ben alta perquè tothom el senti:

—Per cert, en Kurt Tischler es prengué molt malament haver perdut la taverna als daus i, essent tan mal perdedor, no em quedà altre remei que tallar-li el coll.

Els dos sequaços que estan asseguts esclaten en rialles i el que dorm torna a alçar el cap per saber què passa.

—Ah!, i em vaig quedar amb la dona.

N’Sticla no s’ha pogut estar de bravejar.

Surto de la taverna amb l’olor de l’oli cremat al nas. M’envaeix l’estranya sensació de sentir-me una mica delinqüent, però també més segur. Comprovo que a l’altra butxaca encara em queden unes quantes monedes, suficients per collir un fiacre i tornar al centre. El que no sé és on podré trobar-ne un.

L’estiu mostra símptomes d’esgotament i una tímida tardor comença a treure el nas. Fa més frescor, els dies s’escurcen, arriben les primeres pluges, bufa el vent, les fulles dels arbres comencen a caure i, mentre ells es despullen, els vienesos ens abriguem més. La família imperial ha tornat a Schönbrunn, més discretament que altres anys, tot s’ha de dir, i amb ells o per mor d’ells també han tornat les famílies aristocràtiques que se n’havien anat de la capital per descansar de les seves múltiples i esgotadores activitats.

A la Sala Daurada del Musikverein sempre és convocada la primera setmana de setembre, de manera informal, la flor i nata de la societat. És un concert perquè les famílies d’alts llinatges, així com les que disposen de riquesa suficient per arribar a ser-ho algun dia, es retrobin després de l’estiu. Al recital no hi assisteix l’emperador, sols ho fan els arxiducs, i el benefici de les entrades el destinen a obres benèfiques, com no podria ser d’altra manera, després de les grans despeses de les vacances.

La sala de concerts és, efectivament, daurada fins a l’exageració. El luxe de l’Imperi queda aquí en evidència, per greuge d’aquells que no tenen on caure morts. Això sí, l’arquitecte es va lluir amb l’acústica, probablement la millor del món. El pati de butaques i les llotges comencen a omplir-se. Jo hi tinc entrada per la meva qualitat de reporter de la vida social, però el meu seient és a l’amfiteatre, a dalt. Les llotges són ocupades per les famílies més importants, que no vol dir que siguin les més riques. N’hi ha de molt riques que han de seure al pati de butaques, una de les quals la família Ginzburg, que observo al complet, destacant-hi la filla major, n’Amalia. Avançant-me als seus desitjos, he reservat un seient al jove baronet Kolozsvar. Les meves influències, que en tinc, li han aconseguit un lloc al pati de butaques, per ser d’extracció noble, però està massa lluny dels Ginzburg. Tot i això, durant el descans pot fer un intent d’aproximació a la bella Amalia, a la qual cosa contribuiré en la mesura de les meves possibilitats.

Miro el programa. Tot són compositors austríacs, naturalment. A la primera part seran interpretades peces de Mozart, Schubert i Haydn; després es farà un descans de vint minuts perquè la gent es vegi i es saludi, i a la segona part les obres seran de Johann Strauss pare, Johann Strauss fill i Josef Strauss, un empatx d’Strauss, en poques paraules. Observo que els Rootgen-Wittgenstein hi són al complet, incloent-hi la filla Gertrude, que no fa gaire bona cara, malgrat haver passat tot l’estiu en un balneari. Darrere d’ells, a poca distància, observo en Wilhelm Bohnenkopf com si fos una au de rapinya que estigués esperant per llançar-se sobre una desvalguda coloma.

A la llotja imperial entra qui presidirà el concert. La gent es posa dempeus i aplaudeix, perquè el personatge que acaba d’entrar té el doble tractament d’altesa reial i imperial. És ni més ni menys que sa Altesa Imperial i Reial l’arxiduc d’Àustria Ludwig Salvator, príncep de Bohèmia, Hongria i Toscana, personatge que passa bastant desapercebut a la cort perquè sol visitar-la ben poc. Té el solar a Bohèmia, però passa molt del seu temps anant amunt i avall de la Mediterrània en el seu luxós iot Nixe. És un home ja gran i a més se’l veu prematurament envellit, amb gran cabellera i barba gairebé blanques del tot. Un cop assegut i acomodat comença el concert i se senten les primeres notes de la Lacrimosa.

Descans. Gairebé tothom surt al gran saló que hi ha a l’entrada. Sols els més vells, els que gairebé no poden caminar o ho fan amb molta dificultat, queden als seus llocs a la Sala Daurada. És el moment de les salutacions, dels reencontres després de la calor estival. L’espai, d’estil eclèctic amb elements neoclàssics, és molt gran i de considerable altura. Està il·luminat per quatre grans aranyes fetes amb vidre de Bohèmia amb cent bombetes elèctriques cadascuna, i també una desena de canelobres de tres braços que se sostenen amb amples peus que imiten urpes de lleó. Quatre grans finestrals fan la sala més àmplia i deu altes mitges columnes blanques i quadrades encastades als murs, amb capitell corinti daurat, delimiten l’espai. Un fresc representant les muses decora el sostre de punta a punta i, al començament de la gran escala d’estil imperi, que dona accés a la planta superior, hi ha dues esfinxs daurades.

Em moc com una serp entre els grupets que s’han format, no tant perquè em vegin sinó per veure. Capto noms ací i enllà: Nàpols, Venècia, París, Creta, Roma… mar Mediterrània, mar Adriàtica, mar Egea… platja, muntanya, balneari, ciutat, llogarret… Qui no pot presumir d’haver estat en algun lloc més o menys llunyà, més o menys car, més o menys distingit, més o menys de moda, s’arrisca a ser menystingut i ridiculitzat fins l’estiu vinent. L’única família que es pot permetre el luxe de no anar necessàriament a aquests llocs és la imperial, que sempre estiueja a la seva propietat de Bad Ischl, que és on li agrada anar a l’emperador.

Els cambrers van amunt i avall, desesperats, acalorats i sobrepassats per la feina, amb xampany i refrescos a les safates. Molts dels cavallers fumen; entre les dames, cap ni una perquè és molt mal vist. Els collars de blanques perles, les diademes límpides, les polseres brillants i els anells daurats són exhibits per elles com el signe de distinció que són, sota l’atenta i orgullosa mirada dels seus marits o pares, i d’algun amant camuflat. Els Ginzburg fan rotllana amb un matrimoni d’origen grec, propietaris d’una empresa dedicada a la comercialització d’esponges de bany. El pare de família és conscient que no podrà sortir mai d’aquest cercle si no aconsegueix emparentar-se amb la noblesa austrohongaresa, per molts diners que tingui.

Els Rootgen-Wittgenstein parlen amb els Martinkovà-Haas, comtes txecs posseïdors de grans propietats rústiques. He perdut de vista en Bohnenkopf, no sé on para, però buscant-lo és quan detecto el baronet Kolozsvar, que papalloneja entre el públic sense saber on anar ni amb qui parlar, tot i que té un cert èxit entre algunes jovenetes que l’observen de reüll i fan rialletes entre elles, que dissimulen posant-se els ventalls davant la boca. Porta una copa de xampany a la mà i mira a banda i banda amb aire despistat. Decideixo jugar-me-la. Per sort, els Ginzburg no han portat al concert la dida d’Amalia, que no pot veure’m ni en pintura. Em desplaço entre la gent i acabo agafant del braç el meu ajudant i, sense dir-li res, me l’emporto fins on són els Ginzburg, interrompent oportunament la conversa que donen per acabada.

—Senyors Ginzburg, dispensin la meva interrupció. Soc n’Efraïm Zimmerman.

—Ah, sí, el periodista del Die Menschlichkeit! —exclama la senyora Ginzburg entusiasmada—. Vostè ha participat de l’hora del te al nostre domicili. Te’n recordes d’ell, Franz? —li pregunta al seu marit.

—És clar que sí. La meva esposa és una gran seguidora de les seves cròniques.

—Moltes gràcies, senyora, és un gran honor i és un veritable plaer per a mi ser admès a les seves vetllades. Sols m’he permès la llibertat d’interrompre’ls per presentar-los aquest amic meu, el senyor Viktor Ferenc Lorand Kolozsvar, baró Tiszakecske-Kazincbarcika, que acaba d’arribar de les seves terres hongareses amb la intenció d’establir-se a Viena i formar una família. Baró, li presento el senyor Franz Ginzburg i la seva esposa, la senyora Margarette Ginzburg.

Els homes fan les inclinacions de cap corresponents i la dama li allarga la mà enguantada, que és delicadament besada.

—Aquesta —afegeixo— és la seva bella i gentil filla Amalia.

El baró repeteix la besada de mà i la noia fa una gentil genuflexió.

—És fadrí, vostè? —pregunta na Margarette, i la mirada incrèdula de n’Amalia va directa als ulls de sa mare.

—Sí, que ho soc, senyora, almenys de moment.

—Espero que no sigui per gaire temps. Un cavaller tan ben plantat, elegant i educat com vostè es mereix una bona esposa.

N’Amalia ara mira a terra i prova de tapar-se les galtes enrogides.

—S’han quedat els seus pares a la seva propietat? —pregunta el senyor Ginzburg.

—Lamentablement, senyor, els meus pares van morir i no em queda més família que uns oncles llunyans.

Els ulls dels Ginzburg es troben en un punt de l’espai que hi ha entre ells i llueixen alhora.

—Ho lamento, l’acompanyo en el sentiment, senyor baró —diu en Franz.

—D’on ha dit que és, baró? —pregunta na Margarette.

—No ho he dit, senyora, ho ha dit el meu amic Zimmerman. Soc baró de les terres de Tiszakecske-Kazincbarcika, al regne d’Hongria.

—Seria per a nosaltres un gran honor que vingués a prendre el te del capvespre al nostre domicili —diu en Franz—. Aquí té la meva targeta, senyor. Nosaltres rebem els dijous, si li va bé.

—Perfecte, senyor Ginzburg, no hi faltaré. Als seus peus, senyora Ginzburg.

En aquell moment la campaneta que avisa que el temps de descans s’ha acabat i que el concert continua ens salva. Els Ginzburg se’n van i el baró em mira.

—No m’ho puc creure!

—Doncs ja s’ho pot ben creure. Els miracles existeixen.

Encara em ressonen al cap les notes de l’Al bell Danubi blau, magníficament interpretades, quan de la Kriminalbrigade em fan saber que ha estat localitzada una altra dona assassinada. Ha estat novament a Neulerchenfeld, prop d’on trobaren la primera de totes d’aquesta macabra sèrie. Hi vaig tan aviat com puc. N’Schneider torna a estar present, en ser el cap d’aquestes investigacions. L’escenari és gairebé el mateix que el de l’última víctima, sols que aquesta vegada el dit amputat ha estat l’índex dret. «Sols en queden tres, de dits. Deu voler dir això que sols queden tres assassinats més? Quin és l’objectiu d’aquestes amputacions?», penso, i aquest pensament tan tenebrós se’m fica al cap i m’enverina l’esperit.

—Comissari Schneider, encara no hi ha cap pista?

—Cap ni una, Zimmerman, cap ni una. Si vol que em sinceri amb vostè, li diré que em sento desolat.

—Crec que disposen d’arxiu dactilogràfic.

—L’arxiu de què disposem és molt limitat i en aquests casos no hi ha empremtes per estudiar. Han de ser empremtes deixades al vidre, a la ceràmica, en una taula envernissada, en una sabata enllustrada… Però aquí… què hi vol trobar?

La dona està d’esquena a terra i té una evident marca al coll que indica estrangulament. Ja ha estat identificada pels veïns: na Marlene Wheeler, 32 anys, casada i amb dos fills, jornalera de tasques domèstiques. El marit ja ha estat avisat perquè encara és a la fàbrica de paper on treballa dotze hores diàries. Els fills eren a la casa dormint, sols perquè els pares estaven treballant. Quina mala bèstia està fent això i per què?

Ha arribat el jutge de guàrdia. És el mateix de l’última vegada. Fa cara d’emprenyat.

—És que això no s’acabarà mai? —pregunta al comissari en veu alta perquè el senti tothom.

—Fem el que podem, senyor jutge.

—Doncs facin encara més! Això és intolerable!

Ordena el trasllat del cos al dipòsit de cadàvers, cosa que dos empleats municipals fan immediatament.

—Si fossin dones de l’alta societat —diu el jutge al comissari amb veu contundent— hauria remogut cel i terra per saber qui hi ha darrere d’aquestes aberracions.

—Les dones de l’alta societat no surten de nit.

—Aquestes tampoc no sortirien si no haguessin d’anar a treballar.

El jutge se’n va en el mateix cotxe que l’ha portat al lloc dels fets. Sols ha estat cinc minuts, però ha deixat rastre al semblant del comissari.

—Vol que l’acompanyi a la redacció del diari? —em pregunta.

—Li ho agrairé.

Anem en el seu landó oficial.

—Fa un temps em demanà per què tenia tantes deferències amb el seu diari amb allò relatiu a la informació dels assassinats, se’n recorda? —em diu.

—Sí que me’n recordo.

—Li vaig dir que era perquè el seu diari és una publicació seriosa i és l’únic que ha fet un seguiment d’aquests fets.

—Sí, això em digué.

—És cert el que li vaig dir, però no era tot. El principal motiu és perquè fa uns anys, uns quants anys, quan era major de l’exèrcit, vaig ser acusat d’espiar en favor de Rússia. Era mentida, evidentment, però els testimonis eren, en principi, irrefutables. Vaig estar dos anys tancat en un presidi militar fins que la meva causa fou revisada pel mateix tribunal militar que m’havia condemnat a vint anys de presó. Tot plegat havia estat la venjança d’un major general d’enginyers i un coronel general d’infanteria, als quals havia denunciat a l’estat major per irregularitats en la construcció de dues casernes, una a Bratislava i l’altra a Praga. Tot i que no van fer cas de la meva denúncia, ells dos decidiren venjar-se i tramaren un complot contra la meva persona. Tothom em donà l’esquena, sobretot els diaris, que s’acarnissaren amb mi. Però no tots van fer el mateix: el propietari del seu diari, el senyor Alon Kaplan… sap de qui li parlo?

—Sí, de l’amo i fundador del meu diari.

—Exactament. Ell fou l’únic que em donà tot el seu suport i el del diari, segurament perquè encara servava en la memòria el cas del militar francès Dreyfus, jueu com ell, que fou condemnat injustament. Gràcies al suport que em donà i a les proves en favor meu que aportà i publicà, el meu cas fou revisat. Vaig ésser declarat innocent, se’m restauraren l’honor i la graduació, i vaig sortir de presó. El senyor Kaplan morí poc després, però jo li estaré eternament agraït perquè em sento deutor d’ell. Per això faig el que puc pel seu diari. Ho entén ara, senyor Zimmerman?

—Perfectament, comissari. Per cert, què va ésser dels generals corruptes?

—Ni tan sols van ser investigats.

Hem arribat a la porta de la redacció i em disposo a baixar del cotxe.

—Zimmerman, ja li vaig dir que continuen pressionant-me perquè no investigui a fons els assassinats de les dones.

—Em sorprèn el que diu. Com és possible això?

—Algú mou fils darrere de mi perquè fins i tot deixi el càrrec. Li revelo això en confiança, no ho comenti a ningú.

No sé què contestar. Simplement afirmo amb el cap i baixo del vehicle.

El landó se’n va carrer avall i em quedo pensant en les últimes paraules del comissari. Com és possible que hi hagi algú que no vulgui que s’investiguin uns assassinats? Quins interessos poden exercir una tal pressió? Comprovo que porto a sobre la Luger i em disposo a pujar a la redacció, quan un cotxer se m’aproxima.

—El duc Rootgen-Wittgenstein vol parlar amb vostè a la seva berlina —em diu el cotxer.

Com en l’ocasió anterior, el duc no vol que el vegin parlant amb mi. El cotxer s’asseu al pescant i jo entro a la caixa del vehicle.

—Bon dia, senyor duc.

—Bon dia, senyor Zimmerman —em saluda—. Endavant! —ordena al cotxer, i el vehicle es posa en marxa—. Suposo que ja sap per què vull parlar amb vostè. Fa uns dies el vaig veure al concert, però, evidentment, no era ni el lloc ni el moment per parlar del tema que li vaig comanar que investigués. Què pot dir-me’n?

—Si no m’he posat abans en contacte amb vós és perquè volia tenir dades més concretes per oferir-li.

—Però disposa d’alguna informació?

—Sí, senyor duc, puc informar-lo que el cavaller alemany en realitat és d’origen danès. El seu nom és Vilhelm Bonnehoved, perseguit per la justícia del seu país, però també disposa de passaport alemany amb el nom amb què es fa conèixer.

—Farsant! Malnat! Canalla!

—Disposa de diners, això sí, però no és ric ni tampoc té terres. Encara no sé quins afers o negocis l’han pogut dur a Viena i estic pendent de més informacions.

—La meva filla Gertrude ja ha tornat a la capital, com pogué comprovar al concert. Tornar ha suposat per a ella recuperar la seva obsessió per veure i compartir el seu temps amb l’alemany. De fet, el metge li està a sobre perquè té un estat d’ànim melancòlic. Sa mare, la marquesa, està a punt d’emmalaltir de veure sa filla d’aquesta manera i pensa que si la curació ha de passar perquè es casi amb Bohnenkopf, doncs… endavant. Ella no hi veu la personalitat tèrbola de l’alemany tal i com la veig jo, cosa curiosa, perquè la marquesa sempre ha estat molt intuïtiva, però sembla que ara el patiment no li permet veure la realitat. En qualsevol cas, Zimmerman, afanyi’s a recollir tota la informació que em permeti desemmascarar aquest impostor.

—Faré el que podré, senyor duc, no ho dubti.

—Accepti aquest avançament de diners que…

—No, per favor, senyor duc, no ho puc permetre.

—No declini aquest pagament si no em vol ofendre.

Davant d’aquesta contundent insistència, agafo els bitllets, seixanta corones.

—Atura’t davant del diari! —ordena al cotxer.

El landó ha estat voltant per les illetes de cases properes i en un moment tornem a ser a la porta del diari.

—Mantingui-me’n informat, Zimmerman.

Baixo del cotxe, que s’allunya al trot. Em fa pena el duc. En el fons dels seus títols i privilegis, sols és un pare preocupat que vol protegir sa filla… i el patrimoni familiar.

L’autòpsia de la malaguanyada Marlene Wheeler no aporta res de nou a les investigacions. Quan avui he anat a la Kriminalbrigade per recollir-la, l’alferes Mörderisch, l’ajudant de n’Schneider, m’ha dit que la investigació és en punt mort i que el comissari es planteja fins i tot renunciar al càrrec i retirar-se.

—Comprenc que se senti tan decebut i desanimat —li dic.

—Potser vostè, des de la seva posició de civil i periodista, disposi d’accés a més fonts d’informació que nosaltres. Ja sap que no sols és una obligació cívica, sinó també penal, facilitar a la justícia qualsevol informació que serveixi per esclarir un delicte o un crim.

—Ja sé quines són les meves obligacions, alferes, no cal que me les recordi.

Mörderisch és un jove que vol fer carrera a la gendarmeria i que els superiors reconeguin la seva vàlua, així com el zel que demostra en la seva feina.

El baronet ve a informar-me que dijous passat, dia de visita a cals Ginzburg, es presentà al domicili i que fou molt ben rebut i afalagat.

—Tot van ser atencions, senyor Zimmerman. Vaig parlar de tot i molt amb el senyor i la senyora Ginzburg, però amb n’Amalia sols intercanviàrem mirades. Em mira de bon ull!

—Au, va, no exageri ni es faci massa il·lusions, encara.

—Que sí, Zimmerman, que li caic bé.

—Això ja es veurà. De moment, no es precipiti.

—M’han convidat la setmana vinent a tornar a prendre el te amb ells.

—Respecte d’en Bohnenkopf, què pot dir-me?

—De qui?

—Del cavaller alemany que havia de vigilar. Vol dir que ja no se’n recorda?

—Ah, de l’alemany. El cas és que en sé poca cosa més, d’ell… Sap que els Ginzburg tenen una mansió preciosa? Les sales són àmplies i ben moblades i decorades i…

No escolto les descripcions i lloances que em fa. El baronet està enamorat, sens dubte, i ha caigut bé a la família de la seva enamorada. Ja veurem com acaba tot.

—Digui’m què més sap de Bohnenkopf.

—Que allò de les terres al Palatinat, res de res, i que disposa de bastants diners. Per cert, jo en necessito més, Zimmerman.

—Això de les terres ja ho sabia.

—És tot el que li puc dir.

Ja no em diu «senyor», com abans? Què ha passat amb la bona educació dels nobles? Li dono cent corones. Ara que sovinteja la casa dels Ginzburg, n’haurà de menester més que mai. Anar-hi sols amb un títol de la baixa noblesa hongaresa no és suficient.

—Algun dia les hi tornaré, Zimmerman. Ara he de pagar algun deute pendent, comprar-me roba nova, flors per a la senyora Ginzburg, bombons per a…

Les cent corones li duraran poc. Tot sigui per l’amour, que diuen els francesos.

Després de dinar em poso a llegir el diari. Hi ha notícies preocupants. A Graz i Praga han estat assaltades botigues jueves, les destrosses han estat grans i fins i tot hi ha hagut ferits. Més enllà, a Alemanya, passa dos cèntims del mateix. A Núremberg, Leipzig i Munic han assaltat comerços propietat de jueus i a Stuttgart una bomba ha causat morts i ferits en una rellotgeria també de jueus. Què està passant?

Trec la carpeta del cas de les dones assassinades per adjuntar-hi l’informe forense de la darrera. Obro la llibreta amb les informacions recollides, que he sistematitzat fent esquemes.

N’Emeline em porta una tassa de cafè.

—Al mercat, la senyora Kristina, on vaig a comprar la fruita i la verdura, i a qui compro flors de vegades, m’ha dit que, aprofitant la lluna minvant, ja ha sembrat els crisantems i els pensaments d’enguany.

—Molt bé, Emeline, molt bé… —li dic d’esma, sense prestar-li gaire atenció.

—A mi m’agraden molt les flors, vostè ja ho sap, senyoret. A la seva difunta mare també li agradaven. Bé, senyoret, el deixo amb els seus papers perquè veig que està molt ocupat i que no em fa gaire cas.

N’Emeline surt de la saleta d’estar i se’n va a la cuina. Segueixo bevent el cafè i encenc una cigarreta. Miro els papers i, de sobte, em ve una idea al cap.

—Emeline, faci el favor de venir un moment.

—Vostè dirà.

—Podria portar-me l’almanac d’enguany, aquell que edita la Comercial Agrícola i Ramadera de l’Alta i Baixa Àustria?

—És que vostè no pot agafar-lo? Tant de mal li fa la cama?

N’Emeline sempre protesta, sempre em renya, però després se’n penedeix. Va a la cuina, torna amb l’almanac i me’l deixa damunt la tauleta. El té ella perquè el sol consultar periòdicament per a informacions relatives al camp, receptes de cuina, remeis per a malalties i coses semblants. A mi el que m’interessen són les fases lunars d’enguany. Vaig passant les pàgines i prenent notes: març, abril, maig, juny, juliol, agost, setembre… Quan acabo, faig comparacions i em resulta esborronador constatar que les llunes noves coincideixen, dia per dia, amb les dels assassinats de totes les dones. M’envaeix una sensació estranya, com si aquest descobriment m’hagués introduït en la ment malalta de Foscanegra, com si hagués descobert un secret que sols ell coneix. És impossible que siguin casuals les coincidències. Un calfred em recorre el cos, que s’accentua quan penso que ara puc saber quan es produirà el proper assassinat: serà el 9 d’octubre. Haig de fer-ho saber al comissari Schneider més prest que tard.

El sol ja es pon quan agafo un fiacre i vaig directe a la Kriminalbrigade.

—Vull parlar amb el comissari —dic a l’alferes Mörderisch.

—Això és impossible, senyor Zimmerman. El comissari se n’ha anat fa una hora al seu domicili particular i no tornarà fins demà. Vol deixar-li algun missatge, algun avís, alguna nota…?

—No, ja parlaré demà amb ell.

Estic a punt d’anar-me’n quan torno enrere.

—Seria possible parlar amb ell per telèfon, si és que el comissari en té?

—És clar que en té. Ara mateix em posaré en contacte amb ell —em diu Mörderisch tan servicial com sempre.

Despenja el telèfon i demana comunicació amb el domicili del comissari. Espera uns segons.

—Domicili del coronel Schneider?… Vull parlar amb el coronel, soc el seu ajudant, l’alferes Mörderisch… Sí, gràcies… Mon coronel?… L’alferes Mörderisch a l’aparell. Tinc davant meu el senyor Zimmerman… Sí, el periodista… Sí, el mateix… Diu que vol parlar amb vostè… Sí, sembla que és important… Ara l’hi passo.

—Senyor comissari? Soc Zimmerman… Dispensi que el molesti al seu domicili. No sé si l’he interromput… Sí… Disculpi’m, però crec que he fet una troballa important… Sí, considero que era prou important fins al punt de molestar-lo… Sí… Resulta que els assassinats de les dones coincideixen amb la lluna nova… No, ho he comprovat personalment… Sí… El mateix dia… No hi ha possibilitat de confusió possible… D’acord… Sí, ha estat per casualitat, però el món i la vida són plens de casualitats… Demà passaré a parlar amb vostè personalment, si li sembla bé… Gràcies i disculpi la intromissió.

Torno l’auricular a Mörderisch i m’acomiado d’ell.

Surto de l’edifici del Ministeri de la Governació alleujat, ara que ja he fet saber a qui convé el que he deduït. En el fons em preocupava pensar que em podia passar qualsevol cosa i que el descobriment de la relació de la fase de la lluna amb els assassinats es perdés. Soc un poc betzol. Ara almenys ja la sap el comissari i sabrà com actuar. El que no puc saber és on actuarà l’assassí, però és gairebé segur que serà a l’extraradi i que la víctima serà amb tota seguretat una dona jove i pobra. Enmig de la plaça, una monumental font de tres altures projecta l’aigua cap al cel gris que anuncia pluja.

Les campanes del rellotge de l’ajuntament toquen les dotze del migdia quan pujo les escales que porten al despatx del comissari Schneider.

—Bon dia —dic a l’alferes Mörderisch—. Vinc a parlar amb el comissari, tal i com vaig quedar ahir amb ell per telèfon.

Mörderisch es posa dret i al seu rostre veig una mirada perduda.

—El senyor comissari-coronel…

—Sí, què passa, no ha arribat encara?

—El senyor comissari-coronel ha estat assassinat avui, a primera hora, quan sortia del seu domicili per venir aquí.

—Com és possible?

—La gendarmeria ho està investigant. El major Fassbenderdorf ara és el comissari en funcions, però no és aquí. Ha anat al lloc dels fets per dirigir la investigació.

—Com l’han mort, ho sap vostè?

—Crec que li han disparat, a ell i al cotxer. Els dos són morts.

—Quan puc parlar amb el comissari en funcions?

—Ara mateix no l’hi puc dir.

—Ja tornaré, aleshores.

Surto de l’edifici commocionat, fins al punt que ja no recordo què m’havia portat fins allà. Assassinar un comissari de la gendarmeria és molt agosarat i ha de ser per un motiu de molt de pes. Potser ha estat un assassinat polític.

A la redacció he trobat un missatge d’en Klaus Loos. Deu tenir informació sobre l’alemany Bohnenkopf. La nota em cita a les set, a la cerveseria de sempre. Un poc tard per al meu gust, però la seva informació m’interessa molt, especialment després de la conversa que vaig tenir amb el duc Rootgen-Wittgenstein. La notícia de l’assassinat del comissari ja ha arribat al diari per via telegràfica. Les autoritats consideren el cas reservat i no fan comptes de donar gaires detalls. Informen, així mateix, que el major Sebastian Fassbenderdorf, del cos de cavalleria, assumeix provisionalment la comissaria del Kriminalbrigade. Escric una necrològica del comissari mort i la hi mostro a en Blumen.

—És increïble que coses així passin a la nostra plàcida Viena —em diu—. Això seria més propi a Sant Petersburg, Barcelona o París, perquè sens dubte es tracta d’un atemptat polític, probablement anarquista.

—No sé què dir, senyor Blumen. Em sento confús i ara mateix sols puc lamentar la mort del comissari, amb qui havia aconseguit assolir un important nivell de col·laboració.

—Publicaré la teva necrològica, no faltaria més. Està ben escrita i expressa el pensament del diari. Et molestaria si en faig l’editorial?

—En absolut.

No puc dinar. Sols de veure el plat de sopa que m’ha posat davant n’Emeline se’m forma una bola a l’estómac. Tinc, com se sol dir, l’estómac tancat.

—Està desganat, senyoret?

—Ja ho veus, Emeline, no dec tenir gaire bé l’estómac.

—Li faré una tisana.

És admirable la fe d’aquesta dona en les tisanes i les herbes remeieres, però venint ella de poble muntanyenc és comprensible. Arrossega la mentalitat de la gent rural, de muntanya, que se sent sola i aïllada i s’ha d’espavilar quan la salut es desbarata. A la salut amenaçada contraataca amb infusions, considerant que si les herbes no són suficients per curar és perquè no convenien.

La tisana i una curta però profunda becaina han contribuït a asserenar-me l’esperit i l’estómac.

—La culpa de tot la té el tabac —em diu n’Emeline abans de sortir de casa—. Deixi de fumar d’una vegada! Parlaré amb el seu rabí perquè el tabac no sigui kosher.

Al carrer aturo un cotxe perquè em porti a Brotstrasse. Els carrers estan banyats. Fosqueja. Els serenos ja han encès els fanals de gas. Als suburbis encara són d’oli. Diuen que aviat els electrificaran tots, però suposo que els del centre aniran abans.

En Klaus Loos ja és a la taverna i, com sempre, té davant seu una gerra de cervesa. En demano una altra a la mossa mentre em llevo el copalta i l’abric.

—Què pots contar-me, Klaus?

—Tal i com em digué, he vigilat els moviments del meu senyor i ho he fet de la manera més subtil i discreta possible, tot i que m’he sentit molt violent.

—Et comprenc.

—Suposo que la informació que li ofereixo serà recompensada.

—Naturalment, Klaus, ben recompensada i agraïda.

—Li estic molt agraït per la feina que m’ha aconseguit, però pensi que corro un risc molt gran, i si jo…

—Klaus, ja t’he dit que sí, que et recompensaré per la informació que em donis. Sempre ho hem fet així.

La mossa ens interromp quan deixa a la taula la cervesa que li he demanat. Ens mira com si esperés alguna cosa més de nosaltres i, en veure que no li diem res, se’n va.

—He descobert que el senyor Bohnenkopf reuneix periòdicament la mateixa gent al seu domicili.

—Quina gent?

—Primer no ho sabia, perquè pensava que sols era una trobada puntual de camarades, sempre després de sopar. Els convidats fumaven, parlaven, bevien i fins i tot cantaven tancats en un saló on jo no podia entrar mentre ells hi eren. Però les reunions les fan cada quinze dies i sempre són els mateixos. Ja s’han reunit quatre vegades.

—Sempre els mateixos… Qui és aquesta gent?

—En són vuit, la majoria gent madura, algun de vell i un de jove, i tots ells homes elegants i ben vestits, que arriben en bons carruatges, tots per separat.

—En saps algun nom?

—No.

—No els anuncies quan arriben?

—No, tinc ordres estrictes del senyor Bohnenkopf de no demanar el nom a ningú i portar-los directament al saló.

—Això és molt estrany. Com pot saber si els que van arribant són membres del grup que es reuneix?

—Fan servir una contrasenya.

—Quina?

—Wiederaufblühen.

—Hi ha algú que es digui així?

—No ho sé. Ah, ara m’ha vingut a la memòria que n’he reconegut un: el jutge Weixelbraun.

—El jutge Oskar Weixelbraun del Tribunal Suprem! —exclamo, tot intentant imaginar-me quina relació hi pot haver entre un honorable home de lleis i el pinxo d’en Bohnenkopf—. N’estàs segur?

—Segur del tot.

—Dels altres què pots dir-me?

—Sols he pogut llegir les etiquetes dels seus capells, abrics i capes que recullo quan entren i vaig desant a l’armari de l’entrada. Part de les etiquetes sols porten marcades les inicials dels propietaris, com l’O.W. del jutge. Li he escrit les inicials i els noms en aquesta llista.

Posa un paper masegat damunt la taula, que tapa amb el palmell de la mà mentre mira a banda i banda. Agafo el paper i em disposo a llegir-lo.

—No, senyor Zimmerman, aquí no. No em posi en un compromís.

—D’acord, Klaus, ja miraré la llista en un altre moment.

La guardo en una butxaca interior.

—Quan es reuneixen?

—Una vegada cada quinze dies, sempre els dijous. La setmana passada fou el darrer cop.

—Crec que t’has guanyat una bona recompensa, Klaus —li dic sincerament—. Aquí tens cent corones a compte de cinquanta més que et donaré i que ara no porto a sobre.

En Loos sembla que se sorprèn de la meva generositat. És evident que no esperava tants diners. Retira els bitllets de la taula i se’ls amaga immediatament comprovant si algú l’ha vist.

—Alguna cosa més? —li pregunto, i ell em fa que no amb el cap—. Aleshores me’n vaig. La propera vegada que ens vegem et donaré el que t’he deixat a deure.

—Moltes gràcies, senyor Zimmerman, és vostè molt generós —em diu mentre s’aixeca i insinua una reverència.

Faig un glop a la cervesa, em poso l’abric i agafo el copalta.

—Adéu, Klaus.

—Una cosa més, senyor Zimmerman.

—Sí?

—L’expressió que he sentit repetir unes quantes vegades darrere les portes tancades del saló ha estat Wiederaufblühen, el mateix mot que fan servir de contrasenya. Li diu res, a vostè, aquest nom?

—Wiederaufblühen… No, no em sona de res.

Surto de la cerveseria. Miro si veig algun fiacre, però no, no en veig cap ni un esperant clients. És massa tard. Tornaré a peu, quin remei! Sortosament la cama no em fa massa mal, avui. Percebo com si algú em seguís, però no veig ningú. Mentre travesso els carrers, que cada cop estan més buits de gent i de carruatges, vaig pensant en el que m’ha contat en Loos i tot em forma un embolic al cap, com una pasta feixuga d’on em resulta difícil destriar els fets més importants. Què deu ser «Wiederaufblühen»? Un club de lectura? Una associació d’alpinistes? Estic desbarrant. Sens dubte és alguna cosa més important i que no té res a veure amb llibres ni amb muntanyes. No hi ha gaire bona il·luminació en aquests carrers propers al riu, d’on estic tan a prop que sento la remor de l’aigua. Potser més endavant trobaré algun cotxe de lloguer.

Dos homes se’m planten davant amb tota la intenció de no deixar-me passar. Van a cara descoberta i porten sengles ganivets de fulla ampla, però la manca de llum no em permet veure bé les seves faccions. Segurament pretenen robar-me. Em poso la mà a la butxaca. Sí, porto la Luger, però sense muntar. La trec i la munto. Clac-clac! El so se sent perfectament i, tot i la poca llum que hi ha, els dos galifardeus han comprovat que vaig armat. Tot i això no s’acoquinen i venen cap a mi. Disparo a l’aire. Un tret, dos, tres, i ara apunto a un dels dos. S’espanten.

—Ens havia dit que seria fàcil —sento dir a un d’ells.

Un amolla un renec, fugen i es perden en la foscor de la nit. Recullo els cartutxos buits i respiro fondo. No, no venien per robar-me, venien per matar-me. Alguna cosa em diu que l’assassinat del comissari i l’intent d’assassinat que he patit estan relacionats. Arriba el sereno del barri, que segurament ha sentit els trets. Les cames em tremolen, la bona més que la dolenta.

—Què ha passat?

—Algú m’ha disparat.

—L’han ferit?

—No, estic bé, gràcies.

—Què fa vostè per aquí a aquestes hores? No és del barri.

—Venia de fer una cervesa amb un amic i se m’ha fet tard. Ara no trobo cap fiacre que em porti al centre.

—Jo li’n trobaré un, de fiacre. Acompanyi’m.

El segueixo i a dos centenars de metres toca una porta.

—Radovan, tens un cavaller que ha de menester els teus serveis.

El tal Radovan obre la porta.

—Que no veus que estic acabant de sopar i me’n vaig a jeure?

—Sí, però aquest cavaller no troba cap cotxe que pugui portar-lo a casa.

—On va, senyor?

—A Hoffnunggasse. Li pagaré el doble si m’hi porta.

—No en parlem més. Ara mateix torno a junyir l’euga al cotxe. Frantiska, me’n vaig que se m’ha girat feina!

—T’inventes qualsevol excusa per anar-te’n a beure amb els amics —se sent dir a la dona.

—Ah, les dones, no ens creuen ni quan els diem la veritat!

Torno a casa en el fiacre i de camí vaig pensant en el que m’ha succeït. És evident que eren dos sicaris, probablement contractats. Faig nosa a algú, com també en feia el comissari.

—Senyoret, ja em tenia preocupada —em diu n’Emeline mentre em cull el copalta i m’ajuda a llevar-me l’abric.

—És que m’he trobat amb uns amics i ens hem allargat.

—Aquest abric pesa massa… Què hi porta dins?

És la pistola.

—Deixa-ho estar i ves-te’n a jeure, que ja és tard. Jo em quedo per revisar uns papers.

—Li havia preparat una tassa de te, però ja deu estar gelat, tant temps fa que l’hi he escalfat.

—Gràcies, me’l beuré tal i com estigui.

A la sala d’estar trec el paper que m’ha lliurat en Loos amb la llista dels homes que es reuneixen a casa d’en Bohnenkopf. És un paper corrent escrit a llapis.

«O.W.», que evidentment corresponen al jutge Oskar Weixelbraun, perquè en Loos l’identificà personalment.

«Karl Meisterhaft», aquest ha d’ésser l’empresari propietari de tres foneries d’acer i de mines de ferro i de carbó de Silèsia.

«G.O.», lletres acompanyades d’una corona de marquesat, que sens dubte corresponen a Günther Oberhauser, comte de Breistetten-Ebergassing i baró de Göttlesbrunn, home de pocs escrúpols i de molt mal caràcter, amb gran presència i influència a la cort.

«G. Vogel» i l’arma de cavalleria, que probablement correspon al major general de cavalleria Gerard Vogel, home autoritari i de caràcter bel·licós, partidari d’intervenir als Balcans per pacificar la regió i conquerir Sèrbia.

Les inicials «E.A.», «L.S.», «S.F.» i «H. M.» no em sonen de res, no em fan venir al cap noms que puguin correspondre’ls. Les hauré d’investigar, però ara vull descansar. Crec que no em beuré el te.

A la redacció vaig directament a parlar amb en Marcus Schmidt, periodista d’una cinquantena d’anys, amb molts anys de feina al diari i encarregat de la secció d’internacional. Disposa de molta informació i té una gran memòria sota el seu posat d’home esprimatxat i sense caràcter.

—Schmidt, vull demanar-li un favor.

—Vostè dirà, Zimmerman, aprofiti’s ara que tinc poca feina —em diu mentre es lleva les ulleres rodones.

—Ha sentit mai el nom «Wiederaufblühen»?

—No, no em sona de res. És possible que sigui una associació cultural o filosòfica de caràcter universitari? Ho dic per la denominació.

—No ho sé.

—Pel nom, gairebé segur que és una institució o una associació alemanya o filogermànica. Té molt d’interès a saber-ne més, d’ella?

—Sí, molt. És per a una investigació.

—Aleshores em posaré en contacte amb el nostre corresponsal a Potsdam, que ho sap tot, fins i tot on jau la llebre, i ens n’informarà.

—Gràcies, Schmidt.

El deixo amb la seva feina mentre el telegrafista li diposita uns fulls escrits damunt la taula, amb tota seguretat notícies de l’estranger que ell analitzarà i redactarà convenientment.

Escric un parell de cròniques de societat que sortiran els propers tres dies: una festa d’aniversari de noces, un naixement, l’anunci d’unes properes noces i dues defuncions. El cicle de la vida resumit en unes quantes aristocràtiques línies. Hi afegeixo una nota breu sobre els Ginzburg i les seves vacances a Florència, per fer-los quedar bé, i un afegitó dedicat al baró Tiszakecske-Kazincbarcika, amb qui he de parlar tan prest com pugui.

Torno a repassar la llista que em facilità en Loos. De primer no ha de ser fàcil deduir els noms que hi ha darrere les inicials, però si tots pertanyen al mateix nivell social, o almenys proper, crec que podré descobrir qui hi ha. Crido el mosso dels encàrrecs perquè faci arribar una nota al baronet Kolozsvar. Ara he d’anar a presentar-me i a presentar els meus respectes al nou comissari de la Kriminalbrigade.

L’alferes Mörderisch està tan enfeinat com sempre a la seva taula, ara escrivint a màquina amb disciplina, eficiència i concentració.

—Bon dia, senyor Zimmerman, el conserge m’ha informat que pujava i ja ho he comentat al comissari-major Fassbenderdorf.

—Gràcies. Puc entrar ara per saludar-lo i fer-li present el meu condol?

—M’ha dit que esperi, perquè està molt ocupat. Si no li fa res, segui i ja l’avisaré.

Espero… i espero… i espero, passant el temps fumant cigarretes fins que se m’acaben. Fa dues hores que espero i l’ajudant no em diu res. De fet, segueix amb la seva feina com si jo no hi fos. Entra i surt del despatx del comissari, de vegades amb papers i de vegades sense. Sento que alguns dels despatxos propers tanquen les portes i que els funcionaris, tant els alts com els baixos, se’n van a dinar. No sé si el comissari vol ignorar-me o si la seva intenció es sotmetre’m a alguna penitència.

—Ara ja pot passar, senyor Zimmerman —em diu l’ajudant.

El comissari Fassbenderdorf, amb graduació militar de major, no aixeca el cap quan entro i segueix escrivint damunt d’un paper. Tot i el poc temps que porta ocupant el despatx, el nou comissari ja ha fet alguns canvis estètics retirant alguns quadres, penjant-ne uns altres i traient de la taula qualsevol objecte pertanyent al seu antecessor. El nou comissari, ara en funcions, és més jove que n’Schneider, però no s’assembla gaire al seu antecessor perquè és calb, de cara ampla, corpulent i un pèl gras, de mans grans i perfectament afaitat.

—Bon dia, senyor comissari-major, soc n’Efraïm Zimmerman, periodista del Die Menschlichkeit.

El comissari em mira i m’observa uns instants.

—Comissari-coronel Fassbenderdorf, si no li fa res.

—Perdoni, jo no…

—No, no cal que es disculpi perquè el meu ascens m’ha estat comunicat sols fa una hora. De fet, encara porto la graduació de major a la guerrera i l’abric. També he deixat de ser comissari en funcions.

—Doncs l’enhorabona, comissari-coronel, per dos ascensos tan seguits… i ràpids.

—Què vol de mi i de la meva oficina?

—Primer de tot, fer-li arribar el meu condol per la violenta mort del coronel Schneider.

—Gràcies. Això és tot?

—Tenia una bona relació i comunicació amb el seu antecessor respecte de la investigació sobre els assassinats de dones d’aquests darrers mesos. Volia saber si era possible continuar amb la mateixa col·laboració i entesa.

—Tot i que conec l’estat de les investigacions, vull posar-me al dia dels fets que han succeït, així com de les pistes que hi ha. Respecte de la col·laboració, crec que responia més a una deferència personal del comissari difunt que no puc assumir. Aquesta oficina farà els comunicats que d’ella s’esperen per a tota la premsa, res més. Vol de mi alguna cosa més? El meu ajudant m’ha comentat que facilità una informació al meu antecessor en el càrrec.

—Quan? —faig el boig.

—Ahir, per telèfon.

—No ho recordo.

—Sí, era alguna cosa relativa a la lluna.

—El seu ajudant té una bona oïda. Sí, li vaig comentar alguna cosa al respecte, era sobre la coincidència dels assassinats de les dones amb la lluna nova.

—Creu que això té interès per a la investigació?

—No ho sé, però podria ésser.

La cama em fa mal i el comissari encara no m’ha convidat a seure, tot i que ell no s’ha mogut de la cadira de braços.

—Si això fos així, cosa que investigaré, no ho dubti, voldria dir que l’assassí és un malalt mental que actua motivat o dirigit per la lluna. Una mena d’home-llop que mata segons la fase del satèl·lit. No és una mala deducció, no, i això ens posaria davant del que els psiquiatres anomenen un psicòpata.

—Es refereix al doctor Freud?

—Freud? Aquest jueu que està obsedit amb la idea que mitja Humanitat es vol tirar la seva pròpia mare i l’altra meitat vol matar son pare? Ell sí que és boig.

—El doctor Freud no és jueu, sols té avantpassats que sí que ho eren.

—El jueu sempre és jueu, tot i que es converteixi al cristianisme o a qualsevol altra religió. La religió no defineix el jueu, que manté les seves característiques racials, socials i psíquiques sempre, com una càrrega de la qual no se’n podrà desfer mai.

—Percebo que no simpatitza gaire amb els jueus.

—Sí que hi simpatitzo, però lluny de mi, dels meus i de la meva nació, on no són més que nouvinguts i paràsits.

És evident que no ha identificat el meu cognom i no sap amb qui parla. O potser sí que ho sap?

—Vol alguna cosa més de mi, Zimmerman?

—Senyor comissari…

—Comissari-coronel, no se n’oblidi.

—Comissari-coronel, si la meva teoria és encertada, podem saber quan matarà l’assassí.

—Què?

—Sí, ho farà la propera lluna nova, el 9 d’octubre.

—No pot estar-ne segur, d’això.

—Hi ha moltes possibilitats.

—Possibilitats, sols possibilitats, i elucubracions seves.

—Són més que possibilitats.

—Què vol que hi faci, jo?

—El cas és que no ho sé, perquè…

—Aleshores, si no sap què fer, no em vingui amb teories esbojarrades.

—El gendarme expert en aquestes coses és vostè. No se li ocorre cap idea, cap iniciativa, sabent que en pocs dies pot haver-hi un nou assassinat?

—Au, va, deixi de dir bajanades. Vol que posi un gendarme en tots els carrers de Viena? Vol que ordeni un cobrefoc que prohibeixi a la població sortir al carrer? Vostè ha perdut el seny, Zimmerman.

—Hauré de publicar aquesta informació.

—Que s’ha tornat boig?

—Canviaré el nom de Foscanegra pel de Llunàtic.

—Això és una bestiesa. Provocarà una por general.

—Si serveix per evitar més assassinats, benvinguda sigui.

—Li ho prohibeixo.

—Què és el que em prohibeix?

—Que publiqui res que relacioni l’estrangulador amb la lluna.

—Això vostè no pot evitar-ho.

—Aleshores, fora del meu despatx!

Em disposo a sortir del despatx quan observo que al nou comissari li manca el dit anul·lar de la mà dreta, tot el dit sencer, tallat d’arrel. Surto del despatx sense acomiadar-me, amb les darreres paraules que m’ha dirigit ressonant-me al cervell.

Fora, dret i expectant, està l’ajudant, neguitós pels crits que ha sentit. Em mira buscant una explicació.

—El nou comissari té molt mal caràcter —li dic—. Es veu que no té bona lluna.

Dino amb el simpàtic baronet Kolozsvar en una fonda de Rindfleischstrasse, un ambient molt menys formal que en el Moldawien Palace i on em sento més cómode. El jove està entusiasmat.

—Ja són dues les vegades que he estat a cals Ginzburg i he estat ben rebut. N’Amalia és preciosa, encantadora, i em casaria amb ella ni que fos pobra.

—Sí, i jo que m’ho crec.

—De veres, és que és un àngel caigut del cel, una fada del bosc, una nimfa dels rius, una sirena de…

—Au, va, ja n’hi ha prou de mitologies i de poesia romàntica tronada i passada de moda. Ja han pogut parlar sense intromissions?

—El cas és que fins ara no. De fet no la deixen parlar directament amb mi, però estic segur que és intel·ligent i culta, i de bona memòria i…

—Sí, pot estar-ne segur, perquè la conec.

—Què vol dir que la coneix? —em diu arrufant el nas i arquejant les celles.

—No, no pensi coses rares, sols la conec per contactes de caràcter social amb la seva família, on la dida em té una especial mania.

—Sí, jo també he notat que no li soc simpàtic.

—Protegeix la seva noieta.

Enmig del soroll general del lloc, molt concorregut, el cambrer ens demana què volem per dinar i ens assenyala la carta que hi ha penjada a la paret.

—Crec que una sopa de carabassa em caurà bé —li dic— i de segon, el bacallà bullit i amb patates.

—I vostè? —li pregunta a Kolozsvar.

—Jo també prendré sopa de carabassa i de segon les kasekrainer.

—Kasekrainer? —li pregunto.

—Sí, per què?

—Ja sap de què estan fetes les kasekrainer?

—Sí, són salsitxes farcides de formatge i fumades. M’agraden molt, sempre m’han agradat.

—De quina carn estan fetes aquestes salsitxes?

—De carn de porc, suposo.

—De carn de què?

—De… porc. Ja entenc per on va, senyor Zimmerman.

—Aleshores?

—En lloc de les kasekrainer, porti’m el bacallà bullit i amb patates, com al senyor —diu al cambrer.

—Per beure què voldran?

—Què puc demanar? La cervesa està prohibida?

—No, de cap manera.

—Aleshores beurem cervesa, no és així? —em pregunta, i jo afirmo amb el cap.

El cambrer se’n va i jo enceto la conversa que m’interessa.

—Senyor Kolozsvar, ha d’espavilar-se per saber a quins noms corresponen les inicials que li he escrit en aquest paper.

Kolozsvar les mira.

—No en dedueixo cap nom.

—És lògic, fa massa poc que viu a Viena.

—Miraré què puc fer. Per cert, m’estic quedant sense diners.

—M’ho imaginava. Quan acabem de dinar li donaré una corona.

—Una corona? Què faré jo amb una corona?

—No ho sé… potser comprar un anell de brillants o un collar de perles.

Arriba el cambrer amb les cerveses i després amb les sopes de carabassa.

—No podré menjar porc mai més?

—No es pot tenir tot en aquest món. O n’Amalia o el porc.

—Ara ha estat molt desagradable, senyor Zimmerman, molt.

Les cent cinquanta corones que li dono quan acabem de dinar li fan fugir el mal humor que em demostrava.

He reflexionat sobre la qüestió i he de donar la raó al comissari Fassbenderdorf: relacionar els assassinats amb la fase de la lluna no sols provocaria el pànic aquest dia, sinó que estimularia la formació de patrulles de gent a la cacera de l’assassí, i algun innocent podria patir-ne les conseqüències. Quan el poble s’exalta, no mira prim. Ho deixaré córrer.

—Una altra dona assassinada, Zimmerman.

M’ho acaba de dir el redactor en cap Blumen. Ahir era lluna nova.

—De la Kriminalbrigade no m’han dit res.

—A mi tampoc, ho he sabut per un dels repartidors del diari, que se l’ha trobat quan era a Siebenhirten. Ja sabem que no podem esperar el mateix tracte que rebíem per part de la gendarmeria. Hem d’espavilar-nos sols. Agafa un cotxe i ves cap allà ara mateix.

Immediatament surto al carrer i aturo el primer fiacre que passa.

—Siebenhirten és gran, senyor. On vol anar exactament?

—No sé on he d’anar. Vostè volti pels carrers fins que vegem cotxes de la gendarmeria.

—Ha passat alguna cosa per allà?

—És el que vull esbrinar.

Em sento neguitós. No era una profecia, sols era una deducció, però era una deducció encertada, la de la lluna nova. Encenc una cigarreta.

—Faci el favor de córrer un poc més —dic al cotxer.

Arribem a Siebenhirten i el cotxer, tal i com li havia dit, volta pels carrers. Moltes de les cases estan agrupades compartint parets i patis, a l’estil anglès. És una zona en procés d’urbanització, tranquil·la, pensada per a la classe mitjana i funcionaris. A pocs carrers d’allà hi ha la casa de madame Mezoket, aïllada discretament de la resta d’habitatges. En un dels carrers oberts, on encara no s’han construït cases, es veuen quatre cotxes agrupats. Dos són de la gendarmeria; un, del metge forense, i un altre que reconec com el landó oficial del comissari.

—Deixi’m aquí.

—Què deu haver passat? —em torna a preguntar el cotxer.

—Vostè esperi’m aquí el temps que faci falta.

—D’acord, senyor, però això li costarà més diners.

—Ja m’ho suposo.

Em dirigeixo al grup de cotxes dins del qual hi ha un rotgle de gendarmes, empleats municipals i el forense.

—Què hi fa vostè aquí, Zimmerman? —em pregunta un malhumorat comissari Fassbenderdorf, que ja porta les estrelles del seu nou grau a l’abric—. Aquí no se li ha perdut res!

—Soc periodista i vinc per informar del que ha passat.

—Aquí no està permesa la presència de civils. Jo no la permeto. Vagi-se’n si no vol que el detingui per desobediència.

Un cos de dona està estès a terra, com els altres que he vist anteriorment. Està estirada d’esquena a terra, immòbil, morta. Algú li ha tallat un dit de la mà, l’índex esquerre. No li veig bé la cara perquè està de costat i la té mig tapada pels cabells. Sembla una dona jove, petita, prima, esvelta. Una víctima més del salvatge que assassina. El metge forense està inspeccionant el cadàver, li mou el cap i puc observar el seu rostre. No puc reprimir un crit d’angoixa i desesperació.

—No! No! No!

—Coneix aquesta dona xinesa? —em pregunta el comissari.

—Sí que la conec: és na Mei-Mei, de la casa de madame Mezoket.

Tinc el cor trencat i les cames em fluixegen. M’aproximo al cadàver sense que ningú m’ho impedeixi. El forense s’enretira. M’agenollo. Miro el rostre de la noia i la marca que porta al coll. Té els ulls mig oberts i els hi tanco. Els cabells els porta descambuixats. El rostre no demostra gens de patiment, com si na Mei-Mei estigués adormida. Em poso a plorar, no puc evitar-ho. Un dels gendarmes m’agafa del braç i m’ajuda a aixecar-me. Amb les llàgrimes encara als ulls, m’obro pas entre els que són aquí. A poc a poc, arrossegant la cama i l’esperit, vaig cap al cotxe que encara m’espera.

—On anem ara, mestre?

Callo. No puc parlar. Tinc un nus a la gola.

—Està bé, senyor?

—Sí, gràcies. Porti’m a casa de madame Mezoket.

—Bon lloc per ofegar les penes —mussita el cotxer pensant que no el sento. El seu comentari em fa mal.

En pocs minuts soc al bordell. El cotxer em demana dues corones i les hi dono fora protestar, però li demano que m’esperi allà, cosa que l’estranya. A aquesta hora del matí la casa és tancada, però hi ha gent dins: la madame, les noies i un parell de criades. El porter turc no hi és. Toco la campaneta i m’obre una noia que, evidentment, fa les feines de la llar perquè no és gaire afavorida per fer la que fan les seves companyes.

—Què vol, senyor? La casa és tancada a aquesta hora.

—Vull parlar amb madame Mezoket.

—No el podrà rebre ara; haurà de venir de capvespre, a partir de les sis.

—Vull veure-la ara. Digui-li que soc el periodista Efraïm Zimmerman.

Em tanca la porta als nassos, però no em moc del lloc. Estic a punt de tornar a copejar la porta, ara amb més fúria, quan la madame en persona m’obre.

—Senyor Zimmerman, passi, per favor. —Se la veu abatuda, trista, apagada—. Ja sé per què ha vingut.

—És millor que parli amb mi abans que arribin els gendarmes.

Em porta a una habitació reservada en un racó del casal. És un lloc que em sembla excessivament decorat, amb canelobres, quadres pressumptuosos, rellotges i gruixudes estores. Una finestra deixa entrar la claror del dia.

—Segui, senyor Zimmerman. Em sento… no sé com li ho he d’explicar.

—Culpable?

—Culpable? Culpable de què? —diu, desafiant.

—De la mort de na Mei-Mei.

Els ulls se li humitegen i la veu se li apaga.

—Sí, en realitat sí que me’n sento culpable. Na Mei-Mei era una de les meves noies i me l’estimava tant com a les altres perquè jo, senyor, m’estimo les noies que treballen per a mi. Totes elles han sortit de llocs feréstecs i han patit tota mena d’humiliacions i calamitats. Cert és que la seva feina no és moralment acceptada ni està ben vista, però estan millor aquí que allà d’on venen. Tenen sostre, plat a taula, llit on dormir i quan estan malaltes són ateses. Pel meu compte els faig una guardiola i quan decideixen anar-se’n no se’n van amb la bossa dels diners buida. No, no soc una santa, ni prop fer-hi!, soc una dona que també ha passat abans per això.

Es posa a plorar.

—Què va passar ahir, madame?

—Ahir vingué l’ordenança del major general Diehl a buscar una noia. De vegades el general ho fa, això de venir a buscar una noia de companyia quan té una reunió social, sobretot si hi participen companys seus d’armes. El major general és d’avançada edat, de fet té vuitanta-dos anys, i, tot i el seu posat de galant fatxenda, sols vol les noies per presumir, perquè és l’única cosa que pot fer amb elles. És educat, les tracta bé i paga molt bé per la seva companyia. En aquell moment estava disponible na Mei-Mei i ella se n’anà amb l’ordenança, que, com sempre, em digué que la tornaria passada la mitjanit.

—Ella hi anà de bon grat?

—És clar que sí! No hi posà cap objecció, i si m’hagués dit que no hi volia anar no l’hauria obligada. Però na Mei-Mei no tornà passada la mitjanit i vaig començar a preocupar-me. He estat desperta fins a trenc d’alba. Després, quan na Gisela, la criada que li ha obert la porta, ha tornat del forn de comprar el pa del dia, m’ha contat que havien trobat una noia morta a prop d’aquí, i he sabut del cert que era na Mei-Mei. L’ordenança del major general sempre deixava les noies a la porta, però de vegades no és ell qui les acompanya, sinó el cotxer, i ell sí que algunes vegades les ha deixades un o dos carrers més avall, segurament perquè és tard i frisa d’anar-se’n a dormir.

—Creu que és això el que ahir degué passar?

—No ho sé, però és molt probable.

La madame torna a plorar. Aquesta tragèdia ha tret d’ella la part més humana, la de la gallina que es preocupa per pollets que no són seus però que protegeix com si ho fossin.

Deixo la dona desolada, surto del casal i vaig cap al fiacre alhora que veig aproximar-se el landó del comissari.

—Què fa per aquí, Zimmerman? —m’interpela baixant del cotxe abans que s’aturi.

—He vingut de visita, senyor comissari.

—Li he dit que no es fiqui en les meves investigacions.

—No m’hi fico, és vostè qui em segueix.

Pujo al fiacre i li dic al cotxer que em porti al diari al més aviat que pugui, i no tardem a arribar a la destinació.

—Què li dec? —dic al cotxer.

—Deixi-ho córrer, amb les dues corones d’abans em dono per pagat.

—Aquí en té una altra que també se l’ha guanyada.

—Tant de bo tots els clients fossin tan generosos com vostè!

Schmidt, redactor d’internacional, em surt al pas tot just arribo al primer pis.

—Zimmerman, tinc notícies sobre el que em demanà de Wiederaufblühen. —Està alterat i acalorat.

—El seu contacte a Postdam li ha enviat la informació que li demanà?

—Ha estat més complicat del que s’imagina i del que jo suposava. Ha hagut de demanar informació a altres col·legues seus, amunt i avall d’Alemanya, fins a aconseguir treure’n el net.

Arribem a la seva taula. S’arromanga les mànigues i s’eixuga la suor del front.

—Wiederaufblühen és una associació secreta il·legal però que és consentida per les autoritats alemanyes. Se suposa que és de caràcter cultural per donar a conèixer les tradicions germàniques, però és alguna cosa més que això. És molt influent i hi entra gent d’alta volada o directament selecta.

—Té alguna ideologia especial?

—Recullen les tesis eugèniques i…

—Eugèniques?

—Sí, de la teoria eugènica, que propugna la millora i la perfecció de la raça humana…

—La millora?

—És una manera de parlar. Ells entenen la millora de dues maneres: afavorint els gens bons o suprimint-ne els dolents.

—Crec que ja m’imagino per on va això.

—Sí, són supremacistes, racistes que pretenen millorar la raça germànica suprimint aquells elements que la contaminen, que són sobretot…

—No m’ho digui: els jueus.

—Efectivament, i també altres races.

—Per què no m’estranya?

—Els contactes de Postdam diuen que es tracta de gent perillosa que mou fils des dels més alts nivells. Què penses fer amb aquesta informació?

—De moment res, però ara ja sé per on em moc.

—Vagi alerta, Zimmerman, tot apunta que aquesta gent no té gaires escrúpols.

—Moltes gràcies, senyor Schmidt.

Vaig cap a la meva taula quan n’Schmidt em diu:

—Sap que un arqueòleg suís ha trobat el bust d’una reina egípcia que va viure fa uns quants milers d’anys?

—Els d’internacional sempre saben coses que a la llarga fan història. Se sap com es deia la faraona?

—Nefertiti.

Porto uns dies molt dolents. N’Emeline ho nota a l’hora de dinar i no vull preocupar-la. Avui està essent un dia molt feixuc i per això l’he avisada que no aniré a dinar. Em quedo en un cafè cèntric, el Dijon. Després de les derrotes contundents que els gals ens han infligit aquests darrers cent anys, no comprenc la fixació de posar noms francesos a cafès i restaurants.

—Un te, per favor —dic al cambrer.

No tinc gana. De fet, tinc com un nus a l’estómac que m’oprimeix i no afluixa. El cambrer em porta el te. Veig passar pel carrer la figura prima i lleugera del baronet. El saludo amb la mà. Em veu i també em saluda, després entra al local i s’asseu davant de mi. El cambrer, ràpid com una centella, li demana què vol.

—Un armagnac.

El francès a tot arreu, ja ho deia jo.

—Tinc notícies —em diu Kolozsvar.

—Quina mena de notícies, les que m’afecten a mi o a vostè?

—A vostè.

—Endavant.

Calla mentre el cambrer li serveix la beguda espirituosa i treu de la butxaca una llista.

—Crec que he identificat algunes de les inicials de la llista que em donà. Tinc motius sobrats per creure que E.A. són les inicials de n’Eric Allerwerteste, ministre del Govern.

—Guaita! Com n’està tan segur?

—La seguretat total no la tinc, però són les úniques inicials que encaixen amb algú important. És el mateix que passa amb L.S., que pot ésser en Ludwig Schweinigel, alt funcionari de l’Estat que, casualment o no, està al mateix ministeri que E.A.: el de Governació.

—No poden ésser simples casualitats.

—Encara ens falta identificar H.M. i S.F.

—Fins aquests no hi he arribat, i no tinc cap pista fiable que em porti a ells. Ara, si m’ho permet, me’n vaig perquè m’esperen a la mansió dels Ginzburg.

—Un altre cop?

—Sap què és el més graciós de tot?

—Què?

—Que ara fins i tot caic bé a la dida.

—Això és tot un èxit!

El baró alça el seu got com si fes un brindis, beu d’un glop l’armagnac i surt esperitat del cafè sota la mirada de sorpresa del cambrer.

Miro la llista que m’ha deixat i en trec la meva. Tenim un alt funcionari de l’Estat, un ministre del Govern, un jutge del Tribunal Suprem, un empresari ric i influent, un aristòcrata d’alta volada, un general de molt alta graduació, naturalment un suposat cavaller alemany d’origen danès i dues inicials encara per descobrir: H.M. i S.F.

Torno a mirar les inicials. Bec un glop del te que ja s’ha refredat. Reviso les inicials. Encenc una cigarreta. Miro altre cop les inicials, i de sobte… de sobte… se m’encén un llum. No, no pot ser! Un nom em ve al cap i coincideix amb dues inicials: Sebastian Fassbenderdorf, comissari-coronel de la Kriminalbrigade.

Aquesta vegada és inútil que vagi a demanar l’informe de l’autòpsia de na Mei-Mei, perquè estic segur que no me’l donaran. En Fassbenderdorf em vol lluny d’ell i de la seva oficina, i si les inicials S.F. són seves, encara és més comprensible la seva actitud hostil.

He llegit algunes informacions sobre els eugenistes i he arribat a la conclusió que potser els primers de tots actuaven de bona fe, però és tan fàcil passar al racisme! Sols hi ha una passeta. Creure que s’han de seleccionar els millors gens per millorar els humans porta implícit rebutjar els gens no tan bons que porten altres humans, i d’aquí a considerar que una ètnia és pitjor que les altres, més contaminadora, hi ha sols el tel d’una ceba.

Els de la Wiederaufblühen no poden pensar-ne una de bona, a les seves reunions a la mansió de l’alemany. Si efectivament aquests elements tan influents són racistes, no sols els jueus estem en perill, sinó la societat sencera. Tots estem en perill, tant si som austríacs com europeus, africans o xinesos. Avui som nosaltres els perseguits, però demà ho poden ésser els de baixa estatura, els de cabells negres, els pèl-rojos i els que són lletjos. Tanmateix, aquestes coses no es veuen a primer cop d’ull. Qui més qui menys pensa que aquesta mena d’amenaces mai no li afectaran. Els jueus ja estem escalivats i sabem d’on trona, però tot i això ens aferrem a la terra que ens ha acollit i que considerem nostra. Quantes generacions de Zimmermans m’han precedit en aquesta terra? Cinc? Deu? Ja poden ser vint les generacions de Zimmermans, que tanmateix ens seguirien considerant estrangers, intrusos i nouvinguts. Tal i com deia el comissari Fassbenderdorf, encara que acabéssim convertint-nos al cristianisme, sempre seríem jueus. Crec que és hora que comenci a pensar seriosament d’emigrar a la Terra d’Israel.

M’ha arribat una carta de la Casa dels Folls de la ciutat. Em comuniquen que el meu cosí Judà és mort. El pobre feia molts anys que estava ingressat allà. La seva bogeria venia de lluny, de naixement, deien els metges. Els seus pares, l’oncle Elia i la tia Sarah, germana de ma mare, es casaren ja vells i potser per això a Judà li va faltar sempre un aire i no hi va ser mai del tot. Era, però, molt intel·ligent i dotat d’una memòria prodigiosa. Son pare era rabí hassidita, molt estricte amb ell mateix però comprensiu amb els altres. Son fill recitava de memòria llargs textos sagrats que havia après sense que ningú l’obligués, però quan tenia 14 anys començà a demostrar símptomes de bogeria. Els metges primer l’intentaren curar; després, controlar, i finalment, quan arribaren a la conclusió que no tenia ni cura ni remei possibles, decidiren ingressar-lo a la Casa dels Folls per la seva pròpia seguretat. Al cap d’un temps l’oncle morí i aviat el va seguir la tia. La meva família sempre ajudà al manteniment del cosí. Els meus pares van arribar a tramitar la seva sortida del manicomi perquè visqués a la nostra pròpia casa, però la convivència amb ell arribà a ser complicada i fins i tot perillosa. Ara és mort. Em sap greu. Era un parell d’anys més gran que jo. Cada cop em quedo més sol en aquesta ciutat, en aquest món; de família directa, vull dir. Ma mare tenia l’esperança que em casés, però no ho tinc clar. No soc gaire bona companyia. Na Mei-Mei em tolerava perquè sols la visitava de tant en tant. Conviure amb mi tots els dies és una altra cosa.

Penso en el jutge Weixelbraun i en la seva participació en les reunions de Wiederaufblühen. Si ell hi està ficat, des del Suprem pot intervenir directament o indirectament en afers que afectin el grup. Potser Schneider es referia a ell quan em confessà que rebia pressions perquè no investigués els assassinats de dones? Hi ha alguna relació entre aquesta associació secreta i els assassinats? És creïble que el comissari Fassbenderdorf formi part del grup?

La mort del meu cosí em fa venir al cap una sentència que un cop ell mateix em recità: «Si entre deu magranes no en trobes cap ni una que sigui digna de ser menjada per tu, no és que siguin dolentes, sinó que a tu no t’agraden les magranes». Això m’ha vingut a la memòria perquè soc conscient que tinc moltes proves i moltes pistes, però en aquests moments soc incapaç de treure’n l’aigua clara, i això em fa pensar que no soc un bon investigador. El meu cervell elabora sense aturall teories de conspiració. Podria ésser que el nou comissari hagués fet assassinar l’anterior per ocupar el seu lloc i frenar o desviar la investigació dels assassinats. Entra dins les possibilitats. Això explicaria algunes coses. Encara queden dues inicials per desvetllar, si és que les altres han estat desxifrades correctament: H i M. Qui deu ser aquest individu? No acabo de relacionar aquestes consonants amb cap nom conegut. Potser el baró tingui més sort que jo si segueix buscant. Per cert, què li he de dir al duc de qui pretén ser gendre seu? Si li dic que es reuneix amb racistes supremacistes potser se n’alegra i tot, i l’accepta a la família! Abans em sentia més neutral, en aquesta qüestió, però ara el meu interior em diu que he de fer la punyeta tant com pugui al farsant i supremacista cavaller alemany.

A la redacció llegeixo una informació que sortirà a l’edició de demà, on s’explica que han trobat surant riu avall el cos d’un home a l’altura del castell de Devínsky, a cinquanta quilometres de Viena i a dotze de Bratislava. La notícia diu que estava totalment nu i que de moment està sense identificar. El jutge l’ha portat a Viena per fer-li l’autòpsia. No és una dona, no ha estat estrangulat i la lluna és creixent, i això em porta a la conclusió que la seva mort no està relacionada, en primera instància, amb els crims que estic investigant. O potser sí. Al contrari del que pensava, no estic fent el cercle més petit a l’assassí, sinó que l’estic ampliant amb altres aportacions que m’arriben.

El so de les Underwood de la redacció em martelleja el cap, però tot i això el record de na Mei-Mei no m’abandona. Vaig passar moments molt agradables amb ella. Era atractiva i tenia aquell punt de sensualitat i sensibilitat orientals tan allunyat de les dones europees. Sé de què parlo. La tristor m’omple el cor quan hi penso. Encenc una cigarreta com si això em pogués servir per cremar i transformar en fum els meus pensaments. Ella sols volia arribar a ser una dona normal, dedicada al seu marit i a la seva família, i si feia el que feia era per arribar a fer un racó que li permetés anar a Amèrica i començar una nova vida. Li havien parlat molt d’aquell continent, de les grans possibilitats que oferia i de l’amalgama de races, llengües i religions que permetia la integració de qualsevol nouvingut. També dels xinesos.

Avui és dimecres i he de veure’m, com sempre solem fer tal dia com avui, amb en Loos. Potser té més informacions d’en Bohnenkopf.

—A Brotstrasse —dic al cotxer, que casualment és el que em va portar fa dies a Siebenhirten, on fou trobat el cadàver de na Mei-Mei.

—Quina casualitat, senyor.

—Viena és més petita del que pensem.

—Si no és massa maleducat demanar-ho, ha sabut res de l’assassinat de la noia xinesa? Ho dic perquè em penso que vostè és periodista.

—No va equivocat, soc periodista. El que li puc dir és que encara no se n’ha tret l’entrellat de tot plegat. Ella, com les altres dones, també fou estrangulada.

—Això sembla un conte de por que no s’acaba. Trobo que els militars haurien d’intervenir i fer detencions massives fins a trobar l’assassí.

—No cridi el mal temps, cotxer, que coses així poden arribar algun dia.

—Jo sé on he d’anar a buscar el malparit i no m’equivocaria.

—On?

—A Schwarzesloch, que és on viu tota l’escòria de la ciutat.

—L’autor també podria ser una persona honorable i aparentment inofensiva, un maniàtic, un sàdic que passa desapercebut, que de dia és com qualsevol altre i de nit es transforma en un monstre.

—Com aquell anglès anomenat Jack que esbudellava dones?

—No ho sé; en tot cas, ho estic investigant com puc.

L’esbudellador… sí, l’assassí de dones. El nostre escanyadones podria ser un personatge semblant, però de la mateixa manera que encara no se sap per què matava aquell malvat londinenc, potser no arribem a saber mai per què mata el nostre Jack vienès. La semblança important entre ells dos és que les seves víctimes són dones, pobres i treballadores.

—Ja hem arribat, senyor —em diu el cotxer.

Li lliuro dues corones.

—Gràcies, senyor, és el doble del que esperava. Si segueixo així prompte puc tenir un altre fiacre. Espero tornar-lo a veure aviat.

Arribo a l’hora a la cerveseria, però en Loos no hi és. L’esperaré, i mentrestant demano una cervesa, com és costum. Hi ha la gent habitual, la majoria de la qual conec de vista. El vell que sempre dorm és al seu lloc. Ningú no el molesta. Quins trists o tèrbols pensaments fan que s’emborratxi fins a perdre el coneixement? M’agradaria demanar-li-ho, però tinc la impressió que no té gaires ganes de conversar.

—Escolta —demano a la mossa quan passa pel meu costat—, has vist en Klaus Loos per aquí?

—Qui?

—En Klaus Loos, l’home amb qui em veig aquí de tant en tant i, mentre parlem, demanem cervesa.

—Ah, aquell home! No, no l’he vist. L’últim cop que el vaig veure va ser amb vostè precisament, i degué ser…

—Fa quinze dies?

—Sí, això mateix, dues setmanes; sempre en dimecres, ara que hi penso.

Espero, però el temps passa i en Loos no compareix. Espero encara més i segueix sense comparèixer. No és normal, això. No havia faltat mai a la cita quinzenal. Fins i tot una vegada comparegué amb febre i tot. Alguna cosa li ha passat. Decideixo anar-me’n i tornar a casa. Un cotxe parat en un cantó m’hi porta. L’absència d’en Loos em preocupa.

Avui, dijous, de capvespre vull portar a la pràctica una idea que no em fuig del cap. És una mica esbojarrada, ho reconec, o si més no imprudent, però d’alguna manera he de confirmar les identitats dels assistents a les reunions de Wiederaufblühen.

Un fiacre em porta a prop del 39 de Briefpoststrasse, on viu en Wilhem Bohnenkopf. Passen uns minuts de les sis i ja és fosc. La casa és en un carrer ple d’habitatges ocupats per gent de classe mitjana que no es fica en problemes ni controla el veinatge. L’accés a totes les mansions es fa per un caminoi empedrat que comença al carrer i arriba fins a la porta. L’entrada a la casa sol quedar discretament tapada per la vegetació, ben cuidada i retallada, que hi ha a l’ampli jardí. Això permet els visitants pujar o baixar dels cotxes discretament.

Avui és el dia en què es reuneixen. És la meva oportunitat per identificar-los. La casa del costat sembla que està deshabitada. Ho dedueixo perquè la reixa que dona accés al camí està tancada amb cadena i forrellat, i perquè el jardí està molt deixat. Quan ningú no mira, salto la reixa així com puc i entro al jardí. Després vaig fins a un lloc amagat que em permet veure la porta d’entrada de la casa d’en Bohnenkopf, il·luminada per un gran fanal penjat del sostre. El carrer també està il·luminat per fanals de gas, però la seva claror no arriba fins on jo soc. Sort que m’he abrigat bé, perquè fa fred i estar quiet al lloc tan humit que he trobat, entre xipresos retallats, acabaria per fer que em refredés. No puc veure l’esfera del meu rellotge de butxaca, però dedueixo que ja deu faltar poc perquè sigui l’hora d’arribada dels convidats. Trec el llargavista que he portat i miro a totes bandes. Sembla que ja arriba el primer carruatge, un landó. La reixa exterior és oberta i hi entra fins a la porta de la casa. Abans que ningú surti del vehicle, aquesta porta ja és oberta. Hauria de rebre en Loos, que per alguna cosa és el majordom, però rep el mateix Bohnen-kopf. Del landó baixa n’Eric Allerwerteste, el ministre, que saluda l’amfitrió i entra a la mansió mentre el carruatge que l’ha portat se’n va. Un minut després, si és que hi arriba, entra un altre cotxe, aquest cop un cabriolé, del qual baixa l’empresari Karl Meisterhaft i l’escena anterior es repeteix. Arriben seguits una berlina i dos landós, portant cadascun d’ells el comte Günther Oberhauser, l’alt funcionari de l’Estat Ludwig Schweinigel i el jutge del Suprem Oskar Weixelbraun. Tots els carruatges se’n van i m’imagino que passaran més tard, a hora convinguda, per recollir els seus senyors. Sembla que les indagacions del meu ajudant, el baronet, han estat correctes. Hauré d’augmentar-li el salari. Per cert, com li deuen anar les coses amb els Ginzburg? No, no puc despistar-me. Encara queden tres membres més per arribar. S’atura una berlina i d’ella baixa el major general de cavalleria Gerard Vogel, difícilment reconeixible perquè va vestit de civil. La porta s’obre i es tanca contínuament, i sempre és en Bohnenkopf qui ho fa. Es veu que dins de la mansió no hi ha ningú més: ni la cuinera, ni el cotxer, ni tampoc en Loos. On coi deu ser, en Loos? Ara arriba un cabriolé i d’ell baixa… uep!, aquest personatge no me l’esperava. És n’Stefan Ferch, catedràtic universitari de gran prestigi a la Facultat d’Antropologia. Això vol dir que les inicials S.F. no corresponen al nom del comissari. Faig un involuntari alè. Passa el temps i encara no ha arribat l’últim que queda per identificar. És possible que estigui malalt o que tingui altres feines més urgents. Un genet entra al caminoi en direcció a la casa. Va vestit amb barret fort i gavardina. A ell no se li obre la porta de la casa. Descavalca, deixa el cavall a la quadra, amb altres cavalls, va cap a la porta principal i fa sonar la campaneta. No li puc veure bé el rostre. Està de costat i la penombra l’hi tapa. En Bohnenkopf obre i se saluden. El visitant es lleva el barret i aleshores sí que li puc veure la cara. No, no és possible que sigui ell, però… sí que ho és, sí, perquè ara el veig millor. L’amfitrió el copeja al muscle, familiarment, amb molta confiança. És en Heinz Möderisch, l’ajudant del comissari de la Kriminalbrigade.

Surto de l’amagatall i torno al carrer. Comença a ploure suaument i camino tot esperant trobar un fiacre disponible. Ja tinc identificats els membres del grup, però ara què haig de fer, i, sobretot, quina utilitat puc treure d’aquesta informació? Almenys sé que a Viena hi ha un grup racista que potser està relacionat amb els atemptats contra jueus o les seves propietats. Ja és alguna cosa. També conec la implicació de l’ajudant del comissari. No m’ho hauria cregut mai. Per cert, on era en Klaus Loos? Per què no era ell qui obria la porta i ho feia el senyor de la casa? Hauria de parlar amb en Fassbenderdorf, si és que ell vol parlar amb mi. Guaita, al cantó hi ha un fiacre!

Descobrir que l’ajudant del comissari Fassbenderdorf pertany al grup de Bohnenkopf m’ha preocupat especialment. Coneix, evidentment, tots els detalls de les investigacions que se realitzen sobre Foscanegra. Bé, què passa si els coneix? Quin interès por tenir per a l’organització racista? Però també… ara que hi penso… era present quan vaig parlar per telèfon amb el comissari Schneider per comentar-li la relació que hi havia entre la lluna nova i els crims, i l’endemà el comissari era assassinat. Està relacionada aquesta mort amb en Mörderisch? I, si ho està, és possible que també estigui relacionada amb Wiederaufblühen? El cap em farà un tro. He de parlar amb el nou comissari, és urgent.

Penso de trucar-li per telèfon, però, tot i que d’aquests nous invents en sé poc, dedueixo que l’ajudant d’alguna manera pot sentir la nostra conversa. Hauré de parlar amb ell personalment. Però com puc fer-ho sense despertar les sospites d’en Möderisch? Un cop més he de demanar ajuda al meu assistent, el baronet, i per això li envio un avís perquè ens vegem al cafè que hi ha just enfront del diari i que es diu Riskal.

Ràpidament acudeix a la meva crida i ens veiem al cafè.

—Senyor Kolozsvar, hauria de fer-me una feina especial.

—Vosté dirà, senyor Zimmerman —em diu fent una cara que ja no és la del jove que vaig conèixer fa mesos.

Kolozsvar ha canviat, sens dubte. Amb mi i amb tothom. D’aquell jove orgullós i prepotent ja no en queda gairebé res. Demostra dignitat i educació, però veu la realitat d’una altra manera i se li nota. M’ha agafat molta confiança. Si ara li demanés alguna feina i no la hi pagués, no es queixaria. Crec que li he demostrat que soc un amic i entre això, el seu enamorament i la satisfacció que sent veient que les coses li van bé a cals Ginzburg, jo diria que és un home content i fins i tot feliç. Me n’alegro per ell.

—Primer de tot li he de reconèixer la parpella que va tenir deduint la major part de les inicials d’aquella llista.

—Les ha pogudes confirmar?

—Personalment.

—Magnífic. I les que quedaven sense identificar?

—Ja tenen nom i cognoms.

—Perfecte, qui són?

—Un és un professor universitari de molta anomenada i l’altre, un gendarme, l’ajudant del comissari de la Kriminalbrigade.

—Vatua!

—Sí, sense saber-ho ens hem ficat de ple en un cau de hienes i estem jugant amb foc.

—Què més vol de mi?

—A vostè l’ajudant del comissari no el coneix. Hauria d’anar a parlar amb ell.

—Amb l’ajudant?

—Nooo, amb el comissari.

—Què li dic?

—Sols li ha de lliurar una nota.

—Per què una nota? Potser no puc parlar directament amb ell?

—És per un si de cas el seu ajudant escolta darrere de la porta.

Li deixo damunt la tauleta la nota que he escrit amb la màquina. Ell desplega la quartilla i la llegeix: «Nota confidencial i personal d’Efraïm Zimmerman al senyor comissari-coronel Fassbenderdorf. Senyor, disposo d’informació de vital importància que li vull transmetre de la manera més secreta possible, atès que tinc la seguretat que soc vigilat. Si li sembla bé podem veure’ns dissabte vinent al cafè Trient a les sis del capvespre. Li agrairé que no comenti aquesta nota amb ningú, especialment amb el seu ajudant. Respectuosament i atentament».

—Creu que assistirà a la cita?

—Tot depèn de la seva curiositat i de si és un comissari honrat.

—Ara mateix em presentaré al seu despatx. Què faig, però, si no em vol rebre?

—Deixi-ho córrer.

—I si no hi és?

—Redactaré una altra nota per a la setmana vinent.

—D’acord. Disculpi, però ara se m’ha mogut feina i me n’he d’anar.

—On?

—A veure el comissari. No és així com hem quedat?

—Comediant! Per cert, com van les coses amb n’Amalia?

—Com es diu el rabí que coneix? Ram? Rag?

—Raz! —Però Kolozsvar ja no m’ha sentit perquè ha sortit esperitat del cafè.

Fumo una cigarreta assegut al voltant d’una de les taules del cafè Trient, en un racó bastant discret. He demanat un te. Manquen pocs minuts per a les sis. El baronet em digué que havia pogut lliurar el sobre al comissari. Ara és qüestió d’esperar que, almenys per curiositat, el destinatari de la nota comparegui. No puc llevar-me del cap en Loos. Per què no assistí a la nostra cita quinzenal? Per què no era ell qui obria la porta de la casa on treballa? On era? Per què no s’ha posat en contacte amb mi?

Em sorprèn, sí, en el fons em sorprèn veure entrar per la porta giratòria el comissari Fasbenderdorf perquè realment no l’esperava. Pensava que menystindria la informació que pugui donar-li o que directament em menystindria a mi. M’aixeco per saludar-lo i m’inclino educadament.

—Senyor comissari, m’alegro molt que hagi acudit a la cita.

Es lleva el copalta i l’abric, que són retirats per un dels cambrers, mentre demana a un altre que li porti una copeta de jägermeister. S’asseu i em mira fixament als ulls. Després treu de la petaca una cigarreta i l’encén.

—Bé, Zimmerman, ja soc aquí. Volia veure’m, no és així? Doncs aquí em té, deixant sola la meva família un dissabte capvespre.

—Lamento la molèstia, senyor comissari, però disposo d’una informació que penso que hauria de saber. És possible que vostè ja n’estigui assabentat… —El cambrer deixa la copa de licor davant del comissari, per això callo uns instants, i quan se’n va reprenc la conversa—. És possible que ja n’estigui assabentat, com li deia, però si no ho està penso que és una informació vital.

—Digui’m d’una vegada el que m’ha de dir i parli sense embuts.

—A casa del senyor Wilhelm Bohnenkopf, un alemany que es fa passar per terratinent i que en realitat és danès i es diu Vilhelm Bonnehoved, es reuneixen membres, no sé si tots o no, d’una organització secreta d’origen alemany anomenada Wiederaufblühen, d’orientació clarament racista. La llista dels membres és aquesta. —La hi lliuro i ell l’agafa sense entusiasme; soc conscient que me l’estic jugant ben jugada, perquè si en Fasbenderdorf em traeix estaré perdut.

Mira uns quants segons la llista amb els set noms, com si volgués memoritzar-la.

—Mörderisch? El meu ajudant?

—Sí, comissari, jo mateix el vaig veure dijous capvespre. Puc confirmar tots els noms perquè els he vist personalment.

—Wiederaufblühen… He sentit parlat d’aquesta organització, però no pensava que fos present a l’Imperi.

Podria ser que dissimulés, però m’estranyaria. Tinc la percepció que el comissari no sap res de tot això.

—No han comès cap delicte. Què n’he de fer, jo, d’això que m’informa?

—És una organització que no és legal i que està infiltrada en estaments molt importants. No creu que hi ha prou motius per vigilar-la? He arribat a la conclusió que el cavaller alemany no és més que un enviat amb la missió d’implantar l’organització de moment a Àustria. No és conscient que els atacs contra jueus han augmentat aquests darrers mesos?

—Sí que ho he notat, no cal ésser molt espavilat per veure-ho, però també hi ha comparegut Foscanegra, i això no vol dir que en Bohnenhopf hi pugui estar implicat directament o indirectament.

I si fos així?, penso. I si ambdues coses estiguessin relacionades amb Wiederaufblühen? Però de quina manera? El comissari acaba la seva copa, s’aixeca de la cadira, es fica la llista a la butxaca i demana que li portin el copalta i l’abric.

—Zimmerman, si és certa, la informació que m’ha donat és important i transcedent.

—És certa, no ho dubti.

—Li agraeixo que me l’hagi facilitada i a partir d’avui, si vol parlar amb mi o té més informacions que siguin del meu interès, vagi al saló del ministeri, on a les onze del matí esmorzo cada dia.

El comissari se’n va. Tinc la impressió que avui hem fet les paus.

Abans d’adormir-me, la nit passada vaig decidir que avui, dilluns, aniré al dipòsit de cadàvers perquè el neguit amb el que pot haver-li passat a en Klaus Loos no em deixa tranquil. El cadàver que trobaren fa uns dies al Danubi, a l’altura de la fortalesa de Devínsky, em fa sospitar el pitjor. Arribo al dipòsit de cadàvers situat vora el Cementeri General. Allà és on fa les autòpsies el metge forense. Em saluda un home vell i esprimatxat que fuma en pipa i fa de porter.

—Bon dia, què se li ofereix, senyor?

—Soc el reporter Efraïm Zimmerman, del Die Menschlichkeit, i vull parlar amb el metge forense.

—Demanaré al doctor si el pot rebre.

El porter desapareix uns instants i després torna.

—El doctor el pot rebre al seu despatx. És el que hi ha al fons de tot del passadís.

Entro a l’edifici que algú podria prendre per un hospital si no fos per la sentor especial que s’hi respira, en què predomina el formol. Un llarg passadís pintat de blanc i de rajoles igualment blanques em condueix fins a una porta, blanca també, on es veu un rètol que diu: «Dr. Erwin Treumann, patòleg». El doctor m’espera assegut rere la taula del seu despatx. La bata blanca reforça clarament la seva autoritat mèdica. Deu haver superat ja els seixanta anys, segons demostren els cabells i la barba totalment blancs. És prim, gairebé ossut, de cara allargada i amb un nas aquilí que li atorga un aire d’au rapinyaire.

—Bon dia, senyor Zimmerman. —S’aixeca i m’allarga la mà—. Què se li ha perdut a la premsa per aquí? Segui, per favor. Dispensi la pregunta, però és per deformació professional: aquesta coixesa que arrossega és de naixement o adquirida?

—Conseqüència d’un atac de feridura —li explico mentre m’assec.

—Doncs es pot donar per satisfet, perquè les seqüel·les solen ésser pitjors.

—Senyor Treumann, he vingut per demanar-li un favor, si és possible.

—Ah, no és per motius professionals? Em pensava que venia a fer-me una entrevista.

—La hi podria fer, però aquest no és l’objectiu de la visita. Resulta que he perdut el contacte amb un amic meu i tinc la mala impressió que podria ésser l’home que trobaren fa uns dies al Danubi, a prop de Bratislava.

—Ah, sí, l’home sense identificar.

—Encara no saben qui és?

—No, ningú no ha reclamat el seu cos i ningú ha vingut a identificar-lo… fins ara.

—El puc veure?

—El cas és que em faria un gran favor si el pogués identificar, perquè no hi ha res que em neguitegi més que enterrar un cadàver a la fossa comuna. Faci el favor de seguir-me.

Sortim del despatx i entrem en una de les sales laterals a la qual s’accedeix per una gran porta de frontisses articulades. Dins hi ha un assistent tot vestit de blanc que neteja uns estris metàl·lics. El forense obre un dels armaris refrigerats on conserven els cadàvers. El tuf de la sala és ofensiu i em provoca una mica de basca. El doctor estira el calaix amb rodes que porta escrita a mà una nota que diu «desconegut del riu» i el treu. El cadàver està tapat per un llençol esgrogueït. Descobreix la meitat del cos, deixant el rostre i el tors al descobert, i em mira.

—Coneix aquest home?

—És sens dubte en Klaus Loos.

Torna a tapar el cadàver i tanca el calaix i l’armari.

—Vingui amb mi —em diu.

Tornem al despatx. Agafa una carpeta amb uns fulls preimpresos i en treu un que es disposa a complimentar.

—Qui m’ha dit que és l’home que ha identificat?

—En Klaus Loos.

Escriu el nom als espais reservats de l’imprès amb una bella ploma Waterman.

—Coneix alguna dada més d’ell?

—Com ara què?

—Data i lloc de naixement, nacionalitat, estat civil, religió…

—No, sols que havia estat vailet en una casa i que ara feia de majordom en una altra.

—El domicili?

—El d’en Loos no el sé, em penso que no en tenia. No, no en tenia, perquè fa poc vivia en una pensió.

—Sap el domicili de la darrera casa on treballà?

—39 de Briefpoststrasse. És la mansió del senyor Wilhem Bohnenkopf.

—Com és possible que el seu amo no n’hagi denunciat la desaparició?

—Deu tenir els seus motius.

—Alguna dada més que sigui d’interès?

—No. I ara, si no li és molèstia, m’agradaria ser jo qui li fes algunes preguntes.

—Vostè dirà.

—Pot dir-me de què ha mort en Klaus Loos?

—Ofegat al riu.

—Segons han publicat, anava tot nu.

—Sí, la gendarmeria ha dit que probablement nedava nu al riu i que s’ofegà després de copejar-se el cap amb alguna cosa. Ho tenen tot tan clar que ni tan sols s’han molestat a passar el cas a la Kriminalbrigade. Jo ja no hi puc fer res més.

—Està d’acord amb aquesta suposició?

En Treumann es recolza damunt la taula, entrellaça els dits i, mig tapant-se la boca, diu, taxatiu:

—No.

—Per què?

—Puc acceptar que l’home anà a nedar sol, que es despullà del tot, que ja és dir, que nedant es copejà amb un tronc o una pedra i que, en perdre el sentit, s’ofegà; però ningú no entra en un riu desprenent-se absolutament de tot, fins i tot dels anells.

—Els anells? Com ho sap això?

—Portava un anell a la mà dreta, al dit anul·lar, on tenia una marca ben visible d’haver-ne dut un feia ben poc.

—Ara que ho diu, recordo que en Loos portava un anell en aqueixa mà. Podria ser que se l’hagués llevat abans, a casa seva.

—No tenia cap necessitat de llevar-se’l, i més tenint en compte que li degué costar molt de treure. Vull dir que la marca al dit era molt profunda i que l’anell li havia quedat petit.

—Ha pensat en el suïcidi?

—Sí, si s’hagués fermat una pedra al coll, però suïcidar-se pegant-se un cop al cap per perdre el coneixement i ofegar-se… és una teoria ridícula.

—Ha comentat això a la gendarmeria?

—És clar, però no m’han fet gens de cas.

—Per què?

—Perquè tanmateix les meves opinions no són concloents per a ells.

—Li estic molt agraït per tota la informació. Ha estat molt amable. Amb qui puc parlar perquè en Klaus Loos tengui un sepeli digne?

—El difunt no tenia família, suposo.

—No, no en tenia.

—Jo m’encarregaré que tingui un enterrament com Déu mana, no passi ànsia.

—Però… i les despeses?

—Van a compte meu i de la meva parròquia.

Aquest home té un cor ben gran. M’acomiado d’ell, agraït i reconegut, i després surto del dipòsit. L’aire fresc i net m’omple els pulmons després d’haver respirat un aire ofensiu, i per compensar-ho encenc una cigarreta. Han assassinat en Loos, no hi ha dubte, i no puc pensar en ningú més que en el seu amo, en Bohnenkopf, que probablement el descobrí espiant les reunions de la Wiederaufblühen. Massa morts hi ha damunt la taula. Ara em venen els escrúpols pensant que li vaig facilitar la feina a casa de l’alemany perquè l’espiés. En part, em sento culpable de la seva mort.

Me’n torno a peu per esplaiar-me un poc abans d’anar a la redacció. El camí fins a la ciutat no és gaire llarg. És de terra piconada i travessa un bosquet. Als costats hi han sembrat xipresos i de tant en tant hi ha bancs de pedra per seure-hi. El dia de Tots Sants és un camí molt transitat, però la resta de l’any és bastant solitari i sols el fan servir les comitives mortuòries amb els carruatges tirats per cavalls amb plomalls negres i la gent que porta flors als difunts.

He notat que un tílburi cobert fa una estona que em segueix. Ho dedueixo fàcilment perquè va al meu pas i això no és normal. Fins i tot de tant en tant s’atura per conservar la distància. Miro si porto la Luger i, sí, efectivament, la porto a la butxaca. Davant de mi hi ha un revolt bastant tancat amb densa vegetació a les dues voreres. Camino amb normalitat i quan entro a la corba i els que em segueixen no em poden veure, m’amago entre les mates. El carruatge entra al revolt, en surt i, probablement, en no veure’m, s’atura. Els passatgers se n’han adonat que m’han perdut de vista. De la caixa del cotxe baixen dos homes malcarats. Els reconec: són els mateixos que m’assaltaren a prop de la cerveseria de Brotstrasse. Ara, a la llum del dia, els identifico amb tota seguretat. Es nota, sense por d’equivocar-me, que són gent de got i ganivet. Vestits amb roba de menestral podrien ser obrers de qualsevol fàbrica o taller. Tots dos porten gorres de les anomenades irlandeses i la cara sense afaitar. A un d’ells li falta un ull, el dret, i l’altre exhibeix a la galta una cicatriu molt lletja. Treuen de l’interior de les jaquetes sengles ganivets de fulla ampla i lluent. Miren amunt i avall, a banda i banda. Em busquen. Primer ho fan per l’altra costat del camí. Remouen els matolls i miren darrere els troncs dels xipresos i dels faigs. Ara veig que venen en la meva direcció travessant el camí. Trec la Luger i la carrego: clac-clac. Sembla que no han sentit el renou. Em preparo per disparar. Segueixen avançant. Surto del meu amagatall i els apunto amb la pistola.

—Alto! No us mogueu d’on sou! Tireu els ganivets!

—Maleït sigui! —diu el de la cicatriu—. No recordava que anés armat! Treu el teu revòlver.

Disparo a l’aire una, dues, tres vegades. S’han acotat en sentir les detonacions i queden quiets uns segons. S’aixequen en veure que els trets no continuen. El tort ara porta un revòlver a la mà i em mira amb un mig somriure despectiu, com si estigués segur que no soc capaç de disparar-li de bon de veres. Li disparo dos trets que l’encerten de ple al pit i al ventre, i cau fulminat. El de la cicatriu, que està apartat de mi i del seu company, queda espantat i sorprès.

—Deixa el ganivet a terra! —li dic.

—Maleït siguis, malparit assassí! —em diu.

—He dit que amollis el ganivet!

No em fa cas i li disparo dos trets, però sols aconsegueixo ferir-lo en un braç, i ell surt corrents cap al tílburi, hi puja i engega el cavall al galop. El segueixo així com puc i intento disparar-li… però he esgotat les bales.

Aquests dos han intentat matar-me per segon cop. Qui deu haver-los enviat i per què? A tot això, com explicaré als gendarmes el que ha passat? Tenir armes no és legal i jo he comprat aquesta a un delinqüent. Hauré d’inventar-me alguna història, perquè no podré desempallegar-me de la Luger. Agafo el revòlver del mort i el deixo a prop del camí, a la vista. No sento cap remordiment per haver mort un dels sicaris.

A la comissaria de Simmering, responsable de la zona propera al cementeri, em ve a veure el comissari Fassbenderdorf a petició meva. De moment no estic detingut. Estem els dos sols, després que el comissari de la zona ens hagi cedit el seu despatx.

—He llegit l’informe preliminar, però expliqui’m què ha passat realment.

—El que diu l’informe, senyor comissari. Aquests dos ja intentaren matar-me fa unes setmanes quan sortia d’una cerveseria, precisament després de parlar amb en Klaus Loos, l’home que trobaren mort fa uns dies al riu, a cinquanta quilometres d’aquí. Jo acabava d’identificar-lo al dipòsit de cadàvers.

—L’home que estava nu i sense identificar?

—Ell mateix. Quan tornava a peu cap a la ciutat, un tílburi m’ha seguit i n’han baixat dos homes que han intentat matar-me. Són els mateixos que m’assaltaren a Brotstrasse i no descartaria que també haguessin estat implicats en una agressió que vaig patir al Prater, tot i que aquell cop sols en va ser un.

—Anem a pams, Zimmerman. Diu que el cadàver correspon a en Klaus Loos, és així?

—Així és.

—Quina era la seva relació amb ell?

—Em facilitava informacions per a la meva secció de vida social i darrerament era el majordom de la mansió d’en Wilhem Bohnenkopf.

—Què?

—Sí, va ser ell qui em facilità la informació dels que assistien a les reunions de Wiederaufblühen.

—El seu amo, en Bohnenkopf, no n’ha denunciat la desaparició… És estrany.

—No necessàriament ha de ser estrany. M’hi jugo deu corones que si li demanem pel majordom ens dirà que és de permís.

—Podria ésser una excusa creïble.

—Au, va, comissari, no digui ximpleries!

—Zimmerman…!

—Comissari, en Loos ha estat assassinat pels sequaços d’en Bohnenkopf. Són massa les casualitats. També hi ha l’estranya mort d’en Berger i els tres intents de matar-me que ja li he comentat. Què més vol? Per cert, què se sap de l’home a qui he disparat en defensa pròpia?

—Li hem pres les empremtes dactilars i, amb una mica de sort, si és al registre, el laboratori l’identificarà. No portava cap identificació a sobre. A l’altre, amb la descripció que ha donat als gendarmes, ja l’estem buscant i amb la ferida de bala que li ha fet no crec que triguem massa a capturar-lo. Li mostraré el que el mort portava a sobre i a les butxaques, per si reconeix alguna cosa.

Sortim del despatx i anem fins a una habitació on hi ha arxius, material divers i molta pols.

—On és el cadàver? —pregunto.

—Al dipòsit, per a l’autòpsia. Per cert, com ha aconseguit la Luger?

—La hi he pres al que he disparat.

—Té bona punteria.

—Era molt a prop, no té gaire mèrit.

—Ha estat molt valent de prendre-li l’arma.

—Sort, res més que sort.

El comissari arrufa el nas. No m’acaba de creure, és evident.

—Miri si en aquesta caixa de sabates hi ha algun objecte que reconegui —em diu.

A la caixa de cartó hi ha les coses que portava a sobre el pinxo que he mort, que al cel dels sicaris i malfactors sigui. Hi ha un rellotge de butxaca amb la seva cadena, quinze corones i trenta hallers, tabac i paper de fumar, una caixeta de mistos, una cadena d’or sense medalla, dos anells d’or amb segell i un ganivet de carnisser de vint centímetres de fulla.

—Reconeix algun objecte?

—Sí, comissari, un dels anells era d’en Klaus Loos. Aquest, concretament.

L’agafo i l’hi mostro. Era d’en Loos, sens dubte, perquè el segell porta gravades les inicials KL superposades.

—L’anell de l’home trobat ofegat al riu —diu ell agafant-me’l.

—Exactament. Això demostra que la seva mort no fou un accident, sinó un assassinat.

—Sens dubte, sens dubte… Obriré la investigació avui mateix. També hem trobat aquest M-1879 Reichsrevolver a la vora del camí —em diu mostrant-me’l.

—Li degué caure al que aconseguí fugir.

—Sense fer cap tret? —el comissari torna a arrufar el nas.

—El meu amic Gustav Berger en tenia un de la mateixa marca i model que no li trobaren quan fou assassinat. Podria ésser seu, i si ho fos demostraria que aquests dos van ésser els seus assassins.

—Això és de mal demostrar.

—Però és una possibilitat.

—Zimmerman… —diu abaixant la mirada—. Què creu que està passant?

—No ho sé, senyor comissari, però si ara em diguessin que els assassinats fets per Foscanegra, el del meu company Berger i el d’en Loos estan relacionats, m’ho creuria a ulls clucs.

—Per què?

—Perquè són massa casualitats. Si a això hi afegim que en Bohnenkopf podria estar implicat en l’assassinat del seu majordom, aleshores podria fins i tot pensar que Wiederaufblühen també hi està relacionada i, estirant encara més la corda i la imaginació, és possible que també ho estigui amb els atemptats contra jueus i els seus interessos.

—M’estimo més no arribar tan lluny ni forçar massa la imaginació.

El comissari se’n va i jo torno al despatx, on espero que em deixin sortir, cosa que succeeix quan s’han fet totes les diligències i s’ha omplert tota la paperassa, amb el sol ja post i la foscor fent-se mestressa del cel.

Un fiacre em porta a casa. Em sento cansat i amb ganes de sopar i anar-me’n a dormir. Obro la porta i em trobo de cara amb n’Emeline.

—Què passa, Emeline? Què hi ha de nou? —li pregunto, perquè no és normal que em surti al pas.

—Hi ha un senyor que fa dues hores que l’espera a la saleta i m’ha dit que no pensa anar-se’n fins que no parli amb vostè.

Trobo assegut en una butaca el baró Tiszakecske-Kazincbarcika, encongit i amb una cara com enfebrada, mescla d’alegria i d’angoixa, molt mala de descriure.

—Què passa, senyor baró?

—Quan podem anar a parlar amb el rabí Raz?

Tal i com havíem quedat, a les onze del matí em presento al saló del Ministeri de la Governació, on el comissari Fassbenderdorf esmorza cada dia.

El lloc és exclusiu per a funcionaris d’alt nivell. En el cas de la gendarmeria sols hi poden entrar els graus superiors al de major. L’espai està molt ben decorat i condicionat. A les parets hi ha penjats llenços que representen personatges reconeguts de la política i de l’exèrcit. Unes cariàtides substitueixen les columnes i suporten figuradament el pes de la sala. Hi ha cadires de braços, butaques i tauletes, en una part, i taules per berenar i prendre el te a l’altra, tot massa recarregat de vellut vermell i de catifes que no deixen veure el terra.

Hi he pogut entrar perquè el comissari ha donat el meu nom al cap de sala, un home vestit amb camisa blanca i frac negre, que parla amb accent molt forçat. Després de dir qui soc, m’ha acompanyat fins a la taula del comissari.

—Vol prendre alguna cosa? —em pregunta quan hi estic instal·lat.

—No, gràcies.

El pingüí se’n va i el comissari continua amb el seu àpat de mig matí, consistent en salsitxes tallades a rodanxes, melmelada de maduixa, pa i mantega, tot acompanyat d’una tassa de te que va omplint d’una tetera. Es torca la boca i em passa uns papers.

—Són les autòpsies de la darrera noia assassinada, la prostituta.

—Na Mei-Mei —l’interrompo.

—Això mateix, na Mei-Mei. També la d’en Loos i la del pinxo que vostè va matar en defensa pròpia.

Llegeixo els informes. El de na Mei-Mei no diu res de nou respecte de les altres dones assassinades. El d’en Loos informa que es tracta d’un ofegament que de cap manera pot qualificar-se de suïcidi per la ferida del cap. Per acabar, el del que intentà matar-me diu que morí instantàniament per un dels impactes de bala, el que li travessà el cor.

—Aquí manca afegir-hi una cosa —em diu el comissari assenyalant l’últim informe, el del sicari—: el nom.

—L’han identificat?

—Sí, després de fer l’autòpsia. Hi ha hagut sort. Teníem les seves empremtes a l’arxiu de la Kriminalbrigade. Es tracta de n’Adolf Skraup, austríac de 35 anys, delinqüent habitual detingut una dotzena de vegades, que passà cinc anys a presó per agredir un gendarme. Lladregot i esbirro, ha format part de diverses bandes i és sospitós d’uns quants assassinats, sis concretament, però sense proves concloents no l’hem pogut detenir mai. El més probable és que, en el seu cas, hagi estat contractat per algú perquè el matés. El seu company de malifetes ha de ser, per força, en Ladislav Hasprovà, eslovac de 37 anys, amb un historial molt semblant al de n’Skraup, amb qui coincidí a presó. Sabem on el podríem localitzar i sols és qüestió de temps, de dies, que caigui en les nostres mans, sobretot estant ferit. Un cop l’interroguem, alguns dels enigmes que ara ens volten pel cap quedaran resolts. De veres que no vol prendre res, Zimmerman?

En aquell precís instant entren al saló l’alt funcionari del ministeri, en Ludwig Schweinigel, i el ministre Eric Allerwerteste i s’asseuen al voltant d’una taula reservada.

—Els ha vist, comissari?

—Ja els havia vist anteriorment en unes quantes ocasions, però no amb els ulls amb què els miro ara. Zimmerman, el tindré informat quan hàgim detingut n’Hasprovà.

—Està molt segur de detenir-lo.

—Si tot ho tingués tan clar, la meva vida seria molt més senzilla. Ah, per cert, he posat el meu ajudant sota vigilància molt discreta per part d’un agent camuflat.

—Segueixen les seves passes?

—No he aconseguit tant, però almenys vigila que no surti de la ciutat.

—Han interrogat ja en Bohnenkopf?

—Sí, vaig anar personalment a demanar-li pel seu majordom. Em digué talment el que vostè va suposar que diria: que se n’havia anat amb permís al seu poble uns quants dies.

—Hauria guanyat deu corones si vostè hagués acceptat l’aposta.

—El vaig veure molt tranquil i segur d’ell mateix. No feia més que demanar si el seu subordinat havia fet alguna cosa mal feta, si havia comès algun delicte, i llavors va ser quan li vaig dir que l’havien trobat ofegat al riu. Va fer una mica de comèdia, però a mi no és fàcil enganyar-me i conec quan m’intenten prendre el pèl. Li demanàrem si ens deixava registrar la seva habitació i ens digué que sí, cosa que no hauria d’haver fet perquè a l’habitació d’en Loos no hi havia res de res.

—Res de res?

—Res de res, com si no hi dormís ningú. No hi havia cap objecte personal, ni roba, ni sabates, i això no és normal en una persona que se’n va uns dies al poble. S’han afanyat massa a fer desaparèixer les seves coses.

—Si això és tot, me n’aniré, comissari. Gràcies per les seves informacions.

—No cal que li digui quines poden ser publicades i quines no.

—Sí, ja ho sé: cap ni una pot ser publicada.

—Exactament o, com diuen els gavatxos, equilequà.

—Els francesos no diuen això, són els italians.

—Són igualment estrangers, com els gavatxos.

He quedat amb el duc Rootgen-Wittgenstein davant les portes del palau Belvedere. Hi arribo abans que ell. La façana del palau queda un poc allunyada de la meva vista, però tot i això es pot apreciar la seva bellesa barroca. Un landó s’atura davant de mi i una mà enguantada obre la portella. És el duc mateix. Pujo al carruatge.

—Té notícies per a mi? —em diu sense embuts mentre el cotxer engega el cavall.

—El que li puc dir del senyor Bohnenkopf és el que ja li vaig dir l’altre dia: que és un farsant amb identitat falsa i que no és ric tot i que disposa de diners.

—Això ja m’ho va dir.

—També li puc dir que és fals que tingui propietats agrícoles al Palatinat.

—En Bohnenkopf ha intentat entrar al meu palau aprofitant el dia de visita, provocant un escàndol quan he volgut fer-lo fora. La meva filla està emmalaltint per culpa d’aquest home i la meva esposa té els nervis destrossats. Sempre seguit envia rams de flors per a na Gertrude i de vegades ha intentat parlar amb ella quan ha sortit a passejar acompanyada de la dida. N’estic fart, d’ell!

—Per què no vol que s’acosti a la seva família?

—La meva filla no és per a ell ni ho serà mai. La primera vegada que parlàrem d’ell ja li vaig dir que em semblava un home sospitós, gens transparent. Des del primer instant em feu la impressió de ser gentalla, un aprofitat i oportunista que busca introduir-se com sigui en els meus llinatges. Avui tinc encara més motius per voler-lo ben lluny de la meva família i de na Gertrude.

—Què diu, de tot plegat, la seva filla?

—La meva filla bada per ell d’ençà que el va conèixer. Es tornà folla i no ha superat l’embogiment malaltís que l’està rosegant per dins. No va servir de res allunyar-la de Viena els mesos d’estiu, perquè quan hi tornàrem tot començà de bell nou. Esperava que en Bohnenkopf es cansés d’ella, que se n’oblidés, però no ha estat així.

—En Bohnenkopf podria estar relacionat amb una societat alemanya anomenada Wiederaufblühen.

—No l’he sentida anomenar mai. Quina mena de societat és?

—D’eugenèsics.

—No en vull saber res d’aquesta gent, jo.

—Ho lamento, senyor duc, però ja no tinc més informació per facilitar-li.

—D’acord… no es preocupi.

El to del duc ha baixat. Ara el veig més abatut, com si estigués esgotat per l’esforç que li ha suposat parlar obertament d’aquest tema. Na Gertrude és la seva filla petita, la nineta dels seus ulls, i no vol deixar que caigui en mans d’un desaprensiu. Treu un feix de bitllets de la bitlletera que porta a la butxaca interior de l’abric.

—Tingui, Zimmerman, per les molèsties.

—Senyor duc, jo no he fet res, no li he estat d’utilitat, no li he fet el servei que esperava. Ja li vaig dir que era millor que contractés un investigador professional.

—No em rebutgi els diners. Tanmateix sols són diners, res més. La informació que ha obtingut m’ha fet veure que no anava equivocat, tot i que, en el fons, desitjava equivocar-me. —Agafo els bitllets—. Gràcies i adéu.

El duc fa parar el landó, que ho fa en sec. Obro la portella i baixo, i el carruatge se’n va per Margarettenstrasse cap al seu palau, situat a prop del de Schönbrunn, on, segons he sentit dir, avui hi són de visita els arxiducs Franz Ferdinand i la seva esposa Sofia, molt afeccionats d’anar amb els nous carruatges sense cavall, altrament dits automòbils.

Miro el feix de bitllets que el duc m’ha obligat a acceptar: mil corones, una barbaritat tenint en compte la poca feina que he fet.

—El comissari Fassbenderdorf al telèfon! —em diu el cap Blumen des del seu despatx.

—Soc en Zimmerman.

—Zimmerman, hem detingut n’Hasprovà i el tenim tancat a la comissaria d’Atzgersdorf. Voldria que fos present quan l’interrogui. A més, ha d’identificar-lo. Ens trobarem allà tan prest com pugui arribar-hi.

—D’acord, comissari.

Penjo el telèfon i en Blumen em mira per si haig de dir-li alguna cosa.

—Han detingut un dels que m’intentaren matar. El comissari vol que sigui present a l’interrogatori.

—Endavant.

—Encara tinc per acabar l’article de demà-passat.

—Deixa-ho estar, això altre és més important.

Surto de l’edifici del diari i, després d’esperar uns minuts que se’m fan llargs, aconsegueixo parar un fiacre, però un cavaller, molt arrogant ell, me’l vol prendre.

—S’aprofita de mi perquè soc un tolit de la batalla de Belazgömlek contra els turcs.

—Ah, perdoni —diu ell—, jo no sabia…

Em dirigeixo directament al cotxer.

—Ja ho veu, cotxer, et fereixen en batalla lluitant pel teu emperador i després has de discutir amb un compatriota per un cotxe de lloguer.

—Dispensi, ja li he dit que no sabia… —em diu el cavaller tibat—. Pugi, pugi al cotxe, jo ja n’agafaré un altre.

Entro al fiacre i tanco la portella amb un cop sec.

—A la comissaria d’Atzgersdorf —dic al cotxer.

—No he sentit anomenar mai la batalla que ha dit, senyor —em diu ell.

—Jo he fet moltes batalles al cabaret parisenc que porta aquest nom. Au, va, tiri endavant.

A la comissaria ja hi és en Fassbenderdorf.

—Vingui amb mi —em diu—. El tenim en una cel·la i ha d’identificar-lo.

—Com l’han aconseguit detenir?

—Els nostres confidents ens han ajudat a localitzar un ferit per arma de foc, que era ell. No ha estat gens difícil. El molt idiota s’havia amagat a la seva pròpia casa i era atès i curat per una amiga seva, una prostituta que sembla no tenir res a veure amb tot l’embolic. Ara vull que l’identifiqui.

Veig pel finestró d’una cel·la un home assegut en un banquet. Està ferit al braç i porta un embenatge tacat de sang. Duu barba i els cabells descambuixats. Té una lletja cicatriu a la galta. Sí, no hi ha dubte, tot indica que és el que vaig ferir quan intentava matar-me.

—Sens dubte, és qui m’atacà —dic al comissari—. És ell, segur. Endemés, està ferit de bala, la que jo li vaig disparar.

—Bé, ara ja tenim fermat aquest costat.

Un gendarme ens obre la porta metàl·lica de la cel·la, que grinyola. En Ladislav Hasprovà ens rep amb indifèrencia evident. El gendarme no se separa de nosaltres.

—Bé, Hasprovà, el teu company és mort, tu estàs ferit i sol, i t’acusen de moltes coses. És millor que parlis.

—No tinc res a dir.

—Hi ha dues maneres que confessis, de grat o per força, i si tries la força crec que te’n penediràs.

—Què vol?

—Que em diguis qui t’ordenà matar aquest home —el comissari m’assenyala.

—No sé de què em parla.

—No el reconeixes? És el mateix a qui el teu company va disparar.

—Skraup? Skraup no arribà a disparar, no hi va ésser a temps perquè eixe paio coix…

Hi intervinc perquè aquest parla massa i pot descobrir-me.

—Què volíeu de mi? Per què m’assaltàreu? Qui us ha contractat? —li dic.

—Va, contesta! —diu, cridant, el comissari.

N’Hasprovà es posa a cantar:

«Stojí vojak na varte, na varte

v roztrhanom kabáte, kabáte…»

En Fassbenderdorf ja no pot més. Conscient que el detingut s’està burlant d’ell, perd els nirvis i li pega una forta galtada que el fa caure del banc on està assegut.

—Comença ara el festival de galtades, si vols, que jo també sé cantar, però amb les mans.

—Pot pegar-me tant com vulgui, komisár, que tanmateix no li diré res.

—Que no em diràs res? Això ja ho veurem! Gendarme, vingui aquí!

Surto de la cel·la perquè ja m’imagino el que està a punt de passar i no tinc estómac per resistir-ho. És cert que he participat en moltes bregues, però no he pegat mai a un que no pot defensar-se. Deixo el comissari i el gendarme a la cel·la i surto al carrer. Els mètodes de la gendarmeria no m’agraden, però he de reconèixer que de vegades no hi ha altra manera d’aconseguir la confessió d’un criminal. Encenc una cigarreta i miro com passen els carruatges i els busos. Compro un diari a un minyó que passa. És el Wiener Zeit, una publicació populista que ben poques vegades llegeixo. Ara ho faig sols per distreure’m. A la tercera pàgina parla de més pogroms a Ucraïna, així com de la crema de dues botigues jueves a Zagreb i agressions a Budapest. Em trasbalsen i inquieten aquestes informacions. Si un dia assalten una sinagoga, no sé què pot arribar a passar. No, no ho dic per les represàlies que prenguem els jueus, sinó perquè pot ésser interpretat com el tret de sortida a moltes més agressions indiscriminades, en atrevir-se a profanar un lloc sagrat sense témer les conseqüències. Les autoritats semblen no fer res, i això és encara més preocupant. És clar que, si simpatitzen amb Wiederaufblühen, tot podria tenir una explicació.

Fa una hora que soc fora i m’he fumat quatre cigarretes. Surt el comissari.

—Finalment el paio ha cantat, ves si ha cantat!

—Vol dir?

—Sí, i més del que em pensava, tot i que ha donat feina i ara em fan mal els artells de les mans. M’he fet vell.

—Aleshores?

—Resulta que Foscanegra no era un home sinó dos, ell i n’Adolf Skraup, el mort.

—Això ha confessat?

—Això ha confessat… i més coses. Resulta que no han actuat de motu proprio, o com es digui, sinó per compte d’un altre que els tenia, diguem-ho així, en nòmina, i aquest senyor és un cavaller d’accent alemany…

—Anomenat Wilhem Bohnenkopf.

—Exactament, Zimmerman, exactament. També ha confessat la mort del seu company de diari, en Gustav Berger, perquè estava ficant el nas allà on no tocava. Això explica el revòlver que trobaren. També ha reconegut la mort d’en Klaus Loos, i fins a tres intents d’assassinat a vostè pel mateix motiu que li va costar la vida al seu company: per ficar massa el nas a les investigacions dels crims contra dones. Tres intents d’assassinat, Zimmerman? De veres?

—Sí, comissari.

Quedo atabalat amb tota la informació i les seves possibles conseqüències.

—Quina és la propera passa?

—Vostè què creu? Evidentment, detenir el senyor Bohnenkopf perquè ens expliqui per què ordenà la mort de les dones i per què feia que els tallessin els dits. A ell no el podré estomacar com a l’eslovac i hauré de ser més subtil. Acompanyi’m. Em sento emocionat amb aquests esdeveniments i el curs que estan agafant.

Al landó oficial del comissari, seguit per una berlina amb gendarmes, ens dirigim a la mansió de l’alemany. Arribem davant la reixa de la casa, quan veig sortir un cavaller vestit amb abric i copalta. El reconec: és el duc Maximilian Rootgen-Wittgenstein, que, a pas lleuger per la vorera del carrer, s’allunya de la mansió. Què se li ha perdut per aquí, al duc? Què ha vingut a fer a casa de l’alemany? Ha vingut a revelar-li el que li he contat d’ell? Ha vingut per amenaçar-lo? Núvols negres recorren el meu cap.

Entrem pel caminoi i arribem fins a la massissa porta de la casa, decorada amb una daurada picaporta al centre. El comissari toca fort amb el puny, ignorant la cadena de la campaneta i la picaporta.

—Obri, senyor Bohnenkopf, soc el comissari Fassbenderdorf de la Kriminalbrigade.

Res, en Bohnenkopf no respon, tot i que el comissari hi insisteix fins a tres vegades. Veient que ningú no apareix, ordena als gendarmes que obrin la porta a les males, però és massissa i les empentes no són suficients per tombar-la o fer botar les frontisses. Un dels gendarmes mira d’entrar per alguna de les finestres de la planta baixa, però totes estan tancades i no es poden obrir per fora. Un altre agent duu una maça de la berlina i copeja la porta a l’altura del pany. A base de cops, aconsegueix fer-lo saltar i entrem a la casa. Tots ho fem amb precaució. Els gendarmes desenfunden les pistoles i Fassbenderdorf, també.

—No nota una fortor especial? —em pregunta el comissari.

—Sí, què és?

—Pólvora cremada. Algú ha disparat aquí dins una arma de foc. Gendarmes, estiguin atents!

Ens distribuïm pel vestíbul i la sala principal, i després ens dirigim al menjador. No hi ha ningú. Observem una porta doble tancada. És el salonet. Hi entrem i a terra hi veiem el cos ensangonat d’en Bohnenkopf. Els meus negres pensaments s’han fet realitat. El duc probablement és qui l’ha mort, fart que fos tan insistent amb la seva filla.

—Ha estat de dos trets —diu el comissari mentre, amb un genoll a terra, observa el cadàver—. Els dos al pit i a poca distància. Caporal!

—Sí, senyor.

—Que algú avisi el jutge de guàrdia i el metge forense.

La casa està en ordre, això vol dir que no hi ha hagut brega prèvia. Damunt d’una tauleta rodona encara fumeja una cigarreta al cendrer, al voltant del qual hi ha dues copes de licor plenes. Deduir què ha suceït en aquell espai mitja hora abans és senzill i no cal gaire imaginació.

—Ha estat el duc Rootgen-Wittgenstein —dic al comissari.

—Com ho sap vostè?

—Perquè l’he vist sortir quan nosaltres arribàvem.

—Jo no m’hi he fixat. Quin motiu tenia el duc per matar-lo?

—Això és millor que li ho demani a ell, però de motius en tenia, d’això pot estar-ne segur.

—Aviat ho sabrem. Caporal, vostè i els altres gendarmes escorcollin la casa.

—Què busquem, senyor comissari?

—Tot allò que no sigui normal en una casa normal.

És difícil discernir el que és normal i el que no quan s’és a casa aliena, però el pot de vidre que un dels gendarmes ha trobat dins d’un armariet metàlic tancat no sols no és normal, sinó que és extraordinàriament anormal. Porta el pot i el deixa damunt d’una taula. És de vidre, gran, tapat, dels que se solen utilitzar per conservar els ous bullits i els cogombres envinagrats, però al seu interior, surant en un tèrbol líquid, no hi ha ni ous ni cogombres, sinó dits humans. No puc evitar que m’entri basca i acabo perbocant en un racó.

—No m’he pogut contenir —dic al comissari.

—No es preocupi: a mi també em passava abans, però lamentablement ja he vist massa carnatges.

—Són… són…

—Sí, Zimmerman, segurament són els dits de les víctimes de Foscanegra, tot i que això ho haurà de confirmar el forense. Però m’hi jugaria la paga de tot l’any que ho són.

Entre aquells dits n’hi ha d’haver un de na Mei-Mei i no puc evitar sentiments de repulsió i tristesa.

—Senyor comissari, és evident que ja sabem qui hi ha darrere els assassinats de Foscanegra, però els dits… quin sentit tenen?

—Podrien ser trofeus… fetitxes… o una prova que els sicaris aportaven per demostrar que havien fet la feina. Hi ha gent molt trabucada.

—Podria ésser, però tot plegat no troba que no té gaire sentit?

—Què vol dir?

—Un foll, algú que té el cap malalt, pot matar, per motius que segurament el doctor Freud sabria descobrir, i conservar proves de les seves malifetes. Però ho fa ell, no ho encomana a uns altres, per molt professionals que siguin. Vull dir que per a un malalt del boll és ell qui ha de matar, qui ha de sentir la satisfacció de matar i qui ha de mutilar.

—No arribo tan lluny com vostè en les elucubracions que fa, però reconec que pot tenir raó.

—Tot ha de tenir una explicació; més que una explicació, una motivació. Tal vegada els de Wiederaufblühen podrien donar-nos-en alguna pista.

—Que s’ha tornat boig, Zimmerman? Com vol que interroguem un jutge del Tribunal Suprem, un comte que sovint dina amb l’emperador, un ministre del Govern i altres personatges de categoria semblant? Vol que em quedi sense feina?

—N’hi ha un que ens pot quedar a l’abast.

—Qui?

—El seu ajudant, en Mörderisch.

—És clar! Anem per ell!

Comencen a arribar els reforços demanats pel comissari i també veiem arribar els carruatges del jutge de guàrdia i del metge forense. Nosaltres, però, partim veloçment cap al ministeri per interrogar en Mörderisch.

Hi arribem en pocs minuts. Pugem les escales per arribar al segon pis. En Fassbenderdorf, tot i que és més vell que jo, puja els esglaons més ràpidament, però juga amb avantatge, perquè no coixeja com jo. Encara no he arribat dalt de tot, quan ell guaita pel buit de l’escala i em diu que no hi és.

—Deu haver fugit en saber el que estava passant —li dic.

—Donaré ordre de recerca i captura. Avisarem les comissaries i també els controls fronterers.

—És possible que encara no hagi sortit de la ciutat.

—Podria ésser. Anem a comprovar-ho. S’allotja a la caserna d’infanteria Prinz Ferdinand Maximilian, als afores.

—Anem-hi.

El landó torna a trotar, ara cap a l’est de la ciutat, travessant carrers i places entre una densa circulació.

La façana de la caserna és com la de moltes altres que hi ha escampades per l’Imperi, presidida per un gran escut de pedra de la Casa Habsburg i coronada per merlets decoratius. Es tracta d’un conjunt de quatre edificis de tres altures, que formen un gran rectangle dins del qual hi ha un immens pati, pla i sense obstacles, on diàriament es fa la instrucció en formació tancada. És el millor que sap fer l’exèrcit austrohongarès: desfilar al so de marxes triomfals mentre és derrotat als camps de batalla.

—Soc el comissari-coronel Fassbenderdorf, de la Kriminalbrigade, i he de parlar immediatament amb l’oficial de dia —diu a un dels sentinelles de l’entrada.

Un d’ells ens acompanya fins al despatx de l’oficial de dia, un major.

—Major, soc el comissari-coronel Fassbenderdorf, de la Kriminalbrigade, i vinc a detenir l’alferes Heinz Mörderisch, ajudant meu, que s’allotja a l’edifici d’oficials.

El major s’ha posat dret immediatament i ha saludat el coronel.

—A les seves ordres, mon coronel. Jo mateix l’acompanyaré fins a la seva habitació, si és a la caserna.

—Comprovi-ho.

El major truca al cos de guàrdia perquè revisin el registre d’entrades i sortides de personal.

—Ha entrat encara no fa una hora i no ha sortit —ens diu.

Anem a l’edifici destinat als oficials. Pugem unes escales i arribem al primer pis, on hi ha un passadís flanquejat per portes que recorrem fins a arribar a la retolada amb el número 16. El major es disposa a tocar a la porta, però el comissari l’atura.

—Alferes Mörderisch, soc el comissari-coronel Fassbenderdorf, el seu superior. Obri’ns la porta immediatament perquè tot ha acabat i és millor que es lliuri voluntàriament per salvar el seu honor.

No contesta ningú. El comissari intenta obrir la porta, però està tancada. Desenfunda la pistola, fet que imita el major.

—Mörderisch, no m’ha sentit? Soc el seu superior i li ordeno que es rendeixi.

Uns segons de silenci i, de cop, el soroll d’un moble que cau a terra. En Fassbenderdorf empeny amb el pes del seu cos la porta, però no aconsegueix obrir-la. El major i jo l’ajudem i entre els tres fem saltar el pany. A l’habitació aparentment no hi ha ningú. Els oficials regiren l’estança mentre jo m’avanço i guaito per la finestra. Al pati d’instrucció, a sota de la finestra, hi ha el cos immòbil de l’alferes. El comissari i el major també guaiten i després surten de l’habitació. Observo que l’alferes estava preparant la maleta i que fa olor de socarrim. En una ribella hi ha papers cremats.

En Mörderisch no ha mort en la caiguda, però està greument ferit, per això ha estat traslladat a la infermeria.

—No hi ha res a fer —ens diu el capità-metge—. Té lesions internes i no hi ha remei possible. Morirà en un parell d’hores.

—Està conscient? —pregunto.

—Sí, però no convé molestar-lo.

—Per què, perquè no és bo per a la seva salut? —diu el comissari—. Tanmateix, morirà igualment en un parell d’hores, no és així?

El capità-metge, grassonet i bonàs, no sap què contestar.

En un dels llits, separat dels altres ingressats, en Mörderisch agonitza lentament. Una monja vestida de blanc i amb una creu vermella a la toca està pendent d’ell al seu costat.

—Sor, serà tan amable de deixar-nos sols? —li diu el comissari.

La monja se’n va, però no ho fa gens convençuda. Sols és perquè ho demana un coronel.

—Com està, Mörderisch?

La caiguda li ha fet perdre un ull i li ha trencat el nas i les dents, però el mal mortal el porta dins.

—Malament… estic malament… mon coronel.

—Per què no se’ns ha lliurat? Per què no s’ha rendit? No tenia cap altra sortida que llençar-se per la finestra? Quina estupidesa!

—L’he traït, mon coronel… l’he traït. Vostè… vostè confiava en mi i jo… A més és gent molt… perillosa, molt… cuag!

—Té mal, ja ho veig. Li posen morfina i li’n posaran tota la que li calgui per no patir, d’això me n’encarrego jo, però m’ha de contar tot el que sap.

—Em mataran.

—Morirà igualment, Mörderisch, suposo que n’és conscient —diu el comissari amb una cruesa que em colpeix—. La diferència entre parlar i no parlar és que, si em diu el que sap, aconseguiré una pensió per als seus pares i que vostè pugui ser enterrat dignament sense que hagin de passar vergonya.

En Mörderisch em mira a mi com si volgués la confirmació de les paraules del comissari i jo li faig que sí amb el cap. L’ull que encara conserva se li omple de llàgrimes.

—M’ho assegura… mon coronel?

—Té la meva paraula de coronel de cavalleria.

El moribund espera uns segons, com si volgués ordenar les idees, i finalment parla.

—En Wilhelm Bohnenkopf és agent de la Wiederaufblühen enviat… des d’Alemanya. Un criminal que ha fet de tot… Compta amb protecció important. Arribà per organitzat una cèl·lula de… de la qual formen part set homes molt importants… Són…

—No s’esforci, no cal que ens digui els noms perquè ja els sabem —l’interrompo.

—Llavors deuen saber que és gent molt… poderosa.

—Sí, ja ho sabem. Però quin era l’objectiu de Wiederaufblühen? —li pregunto.

En Mörderisch de moment no contesta. No sé si és perquè dubta, perquè està cansat o perquè soc jo qui li ha fet la pregunta. Després continua.

—La major part dels… atemptats contra negocis jueus d’aquest… darrer any han estat instigats i finançats per Wiederaufblühen.

«Ho sabia!», penso, però no ho dic en veu alta.

—La seva implantació… depèn de l’antisemitisme social que es pugui arribar a generar…

—Per què no s’han investigat els atemptats? —li torno a preguntar.

—Zimmerman, no l’interrompi —em renya el comissari, però jo em regiro.

—Comissari, els meus pares foren morts per una bomba que aquests malparits van fer esclatar a la seva botiga.

El comissari acota el cap i fa una ganyota.

—Els atemptats… els atemptats no han estat investigats perquè altes instàncies han donat ordres. Wiederaufblühen té tentacles més enllà dels que ens reuníem a la… la mansió d’en Bohnenkopf… cuag!… cuag!… cuag!

El ferit tus sense aturall. La monja el sent i ve en el seu auxili.

—Haurien de deixar-lo tranquil —ens diu mirant-nos amb cara de voler-nos renyar.

—No disposem de temps, sor, i el que ens ha de dir és molt important —li respon el comissari—. Pot posar-li un poc de morfina per al dolor?

—La morfina no li llevarà la tos.

—Sor, insisteixo que és molt important que aquest home ens expliqui tot el que sap abans de morir —diu el comissari.

—Deixi’ns parlar amb ell un poc més, si us plau —afegeixo jo—. Acabarem prompte.

—Vull confessar-me! —exclama desesperat en Mörderisch—. Vull confessió!

—Sor, vagi a buscar el pater —diu el comissari.

La monja surt de l’estança amb el morro tort.

—Ara ens deixarà una estona tranquils —em diu a cau d’orella el comissari—. Mörderisch, per què en Bohnenkopf tenia un pot de vidre amb els dits tallats de les dones assassinades?

—Havíem de fer creure… que les… les dones eren assassinades per un psicòpata obsedit a matar en la lluna nova. —Fassbenderdorf em mira reconeixent la meva intuïció—. Tallar… un dit… hi… afegia sadisme.

—Ah, era per això? Era per afegir més bogeria al comportament de l’assassí? —pregunto.

—No, no era sols això… Els dits… els dits… cuag!… servirien per a una altra cosa —el comissari i jo ens mirem estranyats—. En tenir-ne deu… els deixaríem en una botiga jueva de vetes i fils… una que hi ha a Seifestrasse… cuag!… després que gent nostra l’assaltés.

—La botiga dels Bernstein?

—Sí… la mateixa… Els que la porten, cuag!… són un matrimoni jueu i els seus tres fills… Després de l’assalt… entre les runes, cuag!… trobarien la bossa amb els dits amputats.

—Però per què? —li pregunto sense poder-me reprimir—. Quin sentit tenia això?

—Provocar… indignació entre la gent contra… cuag!… contra els jueus… i justificar els saquejos i assalts… a tot l’Imperi.

—No m’ho puc creure! —diu el comissari—. Supera la meva capacitat d’imaginació.

En aquell moment entren el pater i la sor.

—Mon coronel… cavaller… els agrairé que ens deixin sols —diu el capellà.

—Només faltaria, pater —diu el comissari mentre el sacerdot es posa l’estola morada.

Estem anant-nos-en quan en Mörderisch es dirigeix al comissari.

—Una cosa més, mon coronel, he… cuag!… he d’avisar-lo que per sobre d’en Bohnenkopf hi ha algú més, un… que el dirigia… que havia gestionat la… la seva arribada a Viena… que el comandava.

—Qui és?

—No ho sé… no el coneixia ningú, ni… ni tan sols en Bohnenkopf. Jo era… jo era… l’únic que el mantenia informat… de tot el que sabia… en cada moment… cuag!

—Com ho feia?

El capellà s’interposa entre el moribund i nosaltres.

—Coronel, sigui tan amable de…

—Per… telèfon —diu ell.

—L’avisà de la detenció del sicari? —li pregunto.

—Sí.

—A quin número telefonava?

—Senyors… un poc de caritat cristiana… —ens reclama el pater.

—Al… 75.

—Qui contestava?

—No… ho… sé…cuag!

—Per favor, cavallers, ja n’hi ha prou! Aquest home s’està morint i ha demanat confessió! —diu el capellà, clarament enutjat, mentre ens empeny sense gaire miraments cap a la sortida.

Sortim del quarter i encenc una cigarreta. El comissari mira com ho faig.

—És curiós que a mi no m’agradi el tabac. No sé què li troben, a això de tirar fum pel nas o per la boca.

—No sé per què fumo, si li he de ser sincer.

—Recorda el que ha dit el meu ajudant?

—Que hi ha algú per damunt de l’alemany?

—Qui deu ser?

—Tinc una sospita, però hauríem de trucar al 75 i intentar identificar qui respon.

—És el camí més curt abans d’anar a la central telefònica perquè ens informin.

—Tornem al despatx de l’oficial de dia.

Entrem al despatx del major, qui segurament pensava que no ens tornaria a veure mai més.

—Ha pogut interrogar el ferit, mon coronel? —pregunta ell cordant-se la guerrera.

—Sí, però li queda molt poc temps de vida. De fet, no m’estranyaria que ja fos mort. Ara vull que em deixi telefonar.

—És clar, mon coronel, té el telèfon a la seva disposició. Sols ha de demanar el número a la centraleta.

En Fassbenderdorf despenja l’aparell i de la centraleta li demanen el número amb què vol comunicar. «El 75», diu. Hi ha uns segons d’espera, de silenci total entre nosaltres. Algú contesta la trucada, però el comissari fa cara de no reconèixer la veu. Em passa l’auricular.

—Hallo? —repeteix la mateixa veu, que reconec.

La comunicació es talla i penjo l’auricular.

—L’ha reconegut, Zimmerman?

—I tant que sí, senyor comissari! Quan li digui el nom quedarà sorprès.

El vent suau i sec del sud-est ens porta el so apagat i monòton d’una de les campanes de la Karlskirche en aquest matí tardoral. Mig centenar de persones ens hem reunit al Cementeri General per donar sepultura a les restes de les dones assassinades pel malnat que anomenàvem Foscanegra. Era impossible identificar els dits i dipositar-los a les sepultures corresponents, per això l’autoritat municipal i la religiosa han decidit enterrar-los tots junts en una única sepultura.

El comissari Fassbenderdorf hi és, i també hi són el cap de la gendarmeria, el burgmestre i els regidors del consell municipal, familiars de les víctimes i alguns periodistes. Madame Mezoket i na Gisela, la noia que li fa de criada, també hi són presents, però en un lloc discret. Oficia un capellà catòlic vestit de morat, assistit per dos escolans. Les restes són en una caixeta de fusta de forma cúbica. Formem un semicercle al voltant del petit taüt. Enmig hi ha excavat un forat de gairebé dos metres de profunditat. Rams de flors i corones esperen per ser dipositats sobre la pedra rectangular de marbre que serà deixada damunt de la sepultura. A la llosa hi figura gravat «Víctimes innocents de la barbàrie humana».

El capellà resa les oracions corresponents i el cap se me’n va a un altre lloc, recordant els darrers esdeveniments, quan vam descobrir qui era la mà negra que ho havia mogut tot: el duc Maximilian Rootgen-Wittgenstein.

En saber-ho, el primer que em vaig preguntar fou per què matà en Bohnenkopf. La resposta fàcil i que assumí la gendarmeria era per fer callar l’alemany. Es donava per fet que en Mörderisch l’havia informat que un dels sicaris estava detingut i era interrogat, i que això el preocupà. Però no crec que aquesta fos la informació que el mogué a assassinar l’alemany. Ni els sicaris ni Bohnenkopf coneixien la identitat del duc i no podien delatar-lo, però la informació que li vaig donar, que Bohnenkopf era agent de Wiederaufblühen, potser sí que influí en la decisió de treure’l del mig. Fins aleshores, el duc no sabia que l’agent i el bergant que assetjava sa filla eren la mateixa persona. Al fet que el duc odiava profundament l’alemany se li degué afegir que havia descobert que formava part de Wiederaufblühen, i no podia consentir que un element com aquell arribés a ésser el marit de la seva estimada nena. En el fons, l’acte del duc va estar més motivat per l’amor que sentia per la filla que per l’aversió que li provocava Bohnenkopf.

Quan el duc Maximilian Rootgen-Wittgenstein sentí que el comissari Fassbenderdorf copejava la porta de la seva luxosa mansió, fou conscient que tot s’havia acabat. Es tancà al seu estudi i es disparà un tret a la boca, deixant-nos clar que l’honor familiar anava per davant de tot, i que els seus llinatges i escuts no serien mai sollats en un judici públic. De fet, no s’investigà res: la trama descoberta es tapà i els assassinats de dones foren atribuïts exclusivament a la parella criminal que hi havia rere de Foscanegra: els autors materials de les morts, Hasprovà i Skraup.

Encara no puc acabar d’entendre per què va recórrer a mi per obtenir informació sobre en Bohnenkopf, quan el més lògic era que hagués contractat un detectiu. L’única explicació que hi trobo és que no confiava en ningú, menys encara en detectius que havien estat militars, i que en el fons del seu cor no volia saber qui era realment Bohnenkopf i confiava que jo no en descobrís res.

El capellà aspergeix aigua beneïda damunt la petita caixa, i així acaba la cerimònia religiosa. No hi ha previst cap parlament. Tots, menys els familiars, ens n’anem. Els fossers dipositen la caixa al clot i la comencen a tapar amb terra. Tot és molt trist.

M’acomiado del comissari Fassbenderdorf.

—Espero que seguirem col·laborant, Zimmerman.

—Sempre que vostè ho vulgui, senyor comissari.

Encaixem les mans i ell se’n va amb les autoritats que ja avancen cap a la sortida per un caminoi flanquejat per sepultures. Amb la meva coixesa no els puc seguir, i vaig pel mateix camí darrere d’ells, a poc a poc, observant com s’allunyen.

L’any vinent assistiré a unes noces. Sí, Viktor Ferenc Lorand Kolozsvar, baró de Tiszakecske-Kazincbarcika, es maridarà amb la bella i elegant senyoreta Amalia Ginzburg. Aquesta notícia sortirà a les meves cròniques unes quantes vegades: ara per explicar on es farà la cerimònia, ara per comentar el menú del dinar, ara per explicar qui hi serà convidat, ara per comentar les característiques del vestit de la núvia… Finalment vaig haver d’acabar dient al pobre, enamorat i desesperat baronet que no tenia cap necessitat ni una de mutilar la seva benvolguda i delicada cigala, perquè els Ginzburg ja feia temps que s’havien batejat i eren tan catòlics com ell. Per poc no em matà quan ho sabé.

Els Ginzburg tindran un noble a la família, i això els ajudarà a ampliar el cercle d’amistats, però sobretot han deixat entrar un bon home, una bona persona que estima sa filla. Viktor, que sols buscava la manera de solucionar la seva vida i omplir-se les butxaques de diners per pagar deutes, finalment també ha trobat la dona amb qui vol compartir la seva vida i per la qual estava fins i tot disposat a canviar de religió. És un home sortat en un final feliç. La vida, tanmateix, és llarga i el futur, incert, tal i com ens ho demostraren quan es casaren, en un ambient de mel-i-sucre i de cotó-en-pèl, l’emperador Franz Joseph i la bella Elizabeth Amelie de Baviera.

Seguiré amb la meva feina al diari, ara amb la satisfacció afegida d’haver col·laborat en una investigació criminal i contribuït a evitar una massacre entre gent innocent i indefensa. Mentrestant, cada Iom Kipur seguiré dient des del fons de la meva ànima i amb la quipà posada «Leshana haba’ah bi’Yerushalaim»: l’any vinent, a Jerusalem.

ANTONI ROCA i JEREZ (Palma de Mallorca, 1956) és un escriptor mallorquí. Va estudiar magisteri i va donar classes de llengua catalana i literatura a secundària durant gran part de la seva vida. Col·laborador habitual de les revistes Felanitx i Pòrtula, l’any 1985 va rebre el premi de periodisme de l’associació Premsa Forana de Mallorca. És autor, entre altres, de les novel·les Fotografia en blanc i negre (2004, Premi 25 d’abril Vila de Benissa 2003) i Viena, 1912 (2023, Premi Memorial Agustí Vehí - Vila de Tiana 2023).