Memòria dels morts s’inscriu en la temàtica dels millors llibres de Teresa Pàmies: vivències d’una generació que va conèixer la segona república, la guerra civil, l’exili, la segona guerra mundial, el combat clandestí antifranquista, el retorn a la terra, la desaparició de Franco i l’inici de la democràcia. Aquí, però, Teresa Pàmies imagina situacions insòlites, com la trobada amb la seva mare difunta entre les boires de la tardor balaguerina. Els morts parlen lliurement, perquè ja no necessiten ningú ni han d’amagar res.

Mare i filla desgranen records i reconstitueixen situacions que afecten altres dones, amigues de l’una i de l’altra: amistats modificades pel pas del temps i les llargues separacions imposades pels esdeveniments dramàtics.

Teresa Pàmies

Memòria dels morts

ePub r1.0

Titivillus 27.04.2021

Títol original: Memòria dels morts

Teresa Pàmies, 1981

Fotografia de la portada: col·lecció Gerard Costa Serret

Editor digital: Titivillus

ePub base r2.1

PRIMERA PART

1

No parlem,
però, dels morts i fem-nos lentament
al pensament que alguna cosa d’ells
és molt a prop.

JOAN VINYOLI
El silenci dels morts

Quan els vius ens recorden ho fan condicionats pel remordiment. Ens evoquen més bons del que fórem. Totes les virtuts ens són atribuïdes; tots els defectes, oblidats. Des del cel, l’infern o els llimbs estant, els morts no ens reconeixem en la descripció que fan de nosaltres. Tampoc no ens podem creure les expressions d’amor, de respecte i d’admiració que se’ns dediquen. Si tant ens estimaren, per què ens van fer patir? Si tan savis érem, per què no ens obeïren? Si tanta fou la nostra autoritat moral, per què no ens escoltaren?

Visiten les nostres tombes i ploren. Ens duen flors naturals o de llautó, de seda o de plàstic, i un cop a l’any paguen al fosser perquè fregui la llosa o repinti la creu, car el dia de Tots Sants s’ha de quedar bé, no amb els difunts, sinó amb els vius xafarders que fan la visita al cementiri aturant-se més en els detalls ornamentals de cada sepulcre que en el recolliment emocionat que podem suscitar els morts.

Tanmateix estem agraïts als estimats comediants. Preferim la comèdia a l’oblit. No ens sap greu escoltar allò que mai no ens digueren en vida. És bonic sentir-los dir que la mare era meravellosa, bonica, intel·ligent i simpàtica. Entendreixen les expressions d’amor filial o fraternal, tot i sabent que ens arriben massa tard per fer-nos dolça la vida. L’amor explicitat des de llur condició de vivents és més mort que nosaltres. És erm. Només ells se n’aprofiten puix que els consola, conhort que necessiten especialment quan foren dolents amb nosaltres i els ataca el rau-rau del penediment. Volen creure que ens estimaren i a força d’insistir-hi acaben convençuts d’haver-nos estimat. Un cop assolit aquest convenciment es queden tranquils, se senten més bons, més humans, més decents…

Als marbres dels nínxols, damunt les lloses de pedra o d’alabastre, sobre les planxes de porcellana, d’argent o d’aram, hi fan escriure desconsolats epitafis, frases manllevades a l’Evangeli o als poetes com si participessin en un concurs de belles dedicatòries als morts i, com en altres detalls de la cerimònia, preval la competició dels vius i no el record afectuós pel difunt.

No obstant això els morts necessitem aquesta farsa per tal de no sentir-nos tan morts. Quina desolació fora la nostra sense escoltar el ressò de tot allò que els vius fan i diuen en recordar-nos! No són sincers? Prou que ho sabem, però com els estimats mentiders acabarem creient les mentides.

De vegades m’ha passat això, d’escoltar unes passes conegudes damunt la terra que m’embolcalla. Els meus ossos encara poden estremir-se de tendresa. Espero amb delit que les passes s’aturin a la vora de la creu de ferro del capçal. Sé que és un dels meus fills. Quin? Tant se me’n dona. En la presència d’un hi són tots. Eren infants quan jo vaig morir. Infants els recordo. Ja tenen de cinquanta a seixanta anys. No he vist els estralls del temps en els rostres enyorats. Quina sort la meva! I quina sort la d’ells de no haver tingut una mare vella!

Vaig morir ofegada al riu. Ningú no presencià la meva agonia, i que llarga! Ningú no em va veure malalta. Ben pocs em veieren morta. Tots em recorden viva, sana i jove. Mai no podran associar-me a la malaltia ni a la decrepitud. No tinc curiositat per conèixer els meus nets. No faig l’esforç d’imaginar-los perquè caldria passar per fills adults que no he conegut. Tots els records són tendres. Els meus sofriments de mare i esposa són menys dolorosos perquè van acabar en la plenitud de la meva vida. No he estat mai una anciana i els meus fills segueixen infants en la memòria de morta, la més fidel de les memòries.

Fidel i inofensiva. Els morts no ens servim de la nostra memòria ni per venjar-nos dels greuges patits ni per deformar la història en benefici d’una ambició o d’una política. La meva mort, per exemple, ha estat manipulada pels dos bàndols de la guerra civil. Uns acusen els altres d’haver-me matat. Que en van d’errats! No poden preguntar-me el que va passar i jo soc l’única que ho sap. Fou tan natural que ningú no s’ho creuria. La vida n’és plena, d’accidents inesperats i naturals alhora, però la gent hi busca explicacions artificials, no per afany de veritat sinó perquè, entorn als fets casuals, s’afronten, es mosseguen i s’exterminen.

Fou el darrer episodi dels quaranta anys que vaig viure. El recordo amb més precisió que els anteriors precisament per ésser l’últim. La darrera remor de la vida fou la veu del barquer de la bultra cridant que l’ajudessin a treure l’ofegada del pedregar. Això vol dir que encara era viva quan el corrent em va deixar entre el pedregam després d’aquells minuts d’asfíxia que em semblaren un segle. No recordo res més perquè el barquer em va treure ja morta del pilot de grava. No sé si anava sol o acompanyat. Recordo, això sí, que ja tardejava quan vaig ficar els peus al riu per treure el fang de les faveres. Suposo que degueren trobar les espardenyes al costat de la vimetera i la cistella plena de faves tendres a frec d’aixada, arrimada a la cabana de l’hort. Encara s’hi veia quan vaig perdre peu i una batzacada d’aigua em projectà rocam endins. La claror hi penetrava i jo alçava els braços per agafar-la. El riu baixava ple aquell dia, que era diumenge.

Són llargs els dies de juny i al captard tenen una claror blava. Recordo els crits del barquer i la barra de ferro que m’aturà el cor. El darrer record és aquell dolor violent i aterridor. Però en la mort no hi pensava.

Així vaig morir. Així de senzill, però els vius n’han fet versions diferents i si jo els pogués dir la veritat no la creurien. Ja són esclaus de llurs fabulacions.

De vegades puja al fossar la meva veïna Beta. S’atura damunt del clot, mastega un parenostre i clama justícia, com si a mi m’haguessin afusellat igual que afusellaren el seu home. Mai no he desxifrat el significat de les seves visites sota la pluja o la neu, el sol i les ventades. Si ha nevat treu la neu a cops de peu i si hi ha gebre hi passa els dits com si fos el llom del seu gat. La seva veu ja no és aquell tro que jo recordo. Les veus s’aprimen amb els anys i es trenquen fàcilment en sanglots inexplicables. Jo sé que la Beta no tardarà gaire a mudar de casa, que un dia d’aquests la pujaran dins d’una caixa, l’enterraran entre els ossos del Beto i ja no haurà d’esfreixurar-se per enfilar la costa del cementiri. Ingressarà a la confraria dels difunts, però ella és una anciana i jo no. Ens entendrem?

La rància senyora de can Fonoll també solia pujar carregada de remordiments i de pedres boniques als dits i al coll. S’aturava una estona a parlar-me malament dels meus fills, acusats d’haver-me abandonat per la política. Els vius ignoren que, als morts, no se’ls pot enganyar. Encara tenia la barra de deixar-me, al capçal, un pom de clavellines abans d’anar-se’n pel carrerany dels xiprers. El fosser sortia de la cofurna i la saludava ajupit i murri. Ella li donava un duro a tall de propina recomanant-li el clot de la «pobra abandonada».

Els meus fills van tardar molts anys a tornar perquè eren a l’exili. Mai no vaig dubtar que un dia pujarien a visitar-me. Els morts tenim paciència i no som malpensats. No ens ve d’un dia ni d’un any ni de vint.

Van pujar i van dir-me el que mai no van dir-me en vida. Van plorar molt, és clar. Han madurat i han après a expressar-se. La gran escriu llibres i tot. Em deixen preciosos rams de flors i rastregen amb els dits la grava de la tomba per tal de treure’n brossa i fullaraca. S’han fet acompanyar pels fills i els han dit: «aquí reposa la vostra padrina» o «vuestra abuela» o «votre grand-mère», perquè han creat una família a l’exili i la canalla és estrangera. I jo no tinc cap curiositat per a conèixer els nets. Només m’interessen els fills tal com els recordo i em fa una mica d’angúnia pensar que ja són vells. Parlen i parlen amb mi perquè s’hi veuen obligats. No saben que jo en tinc prou de saber que no m’han oblidat al cap de tants anys. El que pensen i el que diuen no m’interessa gota. No m’interessen els seus projectes, embolics, èxits, fracassos… Tampoc no podria ajudar-los a resoldre-ho. Els necessito per suportar la soledat del sepulcre i no m’haurien d’importunar amb les seves preguntes i els seus remordiments. Tan senzilles que són les coses i tant que les compliquen.

Potser ho veig tan senzill perquè soc morta. La mort ho simplifica tot. Els trencacolls de la vida queden a l’altra banda i els vius s’hi han d’afrontar, ells sols, deixant els difunts en pau. Per això viuen, i viure és una responsabilitat que cal assumir. Els morts no en tenim cap perquè no podem influir sobre la vida ni sobre res. Tot ha quedat aturat en el nostre univers de fred i de silenci. Com la nostra memòria.

En deixar l’esplanada el sol badallava. Des de l’ampit de pedra del llarg mirador, s’albirava el curs del Segre entre els sots, els vims i canyissers dels bordois mentre la boira s’enfilava pels grenys i matolls del camí del Calvari.

Em disposava a emprendre el retorn a la ciutat quan vaig veure la dona asseguda al primer pedrís del corriol, d’esquena al riu, entre dos arbres en les branques dels quals tremolejaven les primeres fulles de la tardor, la dolça tardor de les terres de ponent.

No m’estranyà la presència de la meva mare en aquell indret. Tanmateix m’haguera hagut d’estranyar atès que feia trenta-set anys que ella era morta.

«Hola, mare», li vaig dir en seure al seu costat. «Hola, xiqueta», em va respondre. La veu em va semblar que venia de molt lluny.

Anava descalça i el cabell, llarg i llis, li tapava la cara. Les mans, esteses damunt la falda, eren d’una lividesa que la foscor del davantal extremava. La veu s’assemblava a la meva. «No teniu fred?», vaig preguntar mirant-li els peus nus. Ella contestà que els morts no tenen fred ni calor, ni set ni gana, ni goig ni tristor. «Els morts —afegí— només tenen memòria».

Va dir «tenen», com si ella no es considerés morta. No se m’acudí demanar-li aclariment sobre l’ús incorrecte del verb «tenir». No podia treure els ulls de les seves mans pàl·lides, d’una pal·lidesa com la cera vella.

Tan idèntiques eren les nostres veus i l’accent que no podria dir si va parlar ella o parlava jo, mentre bafarades de boira rellentosa pujaven del riu embolcallant el paisatge, que esdevenia lívid com les mans, com els peus de la mare.

«Vos han agradat los crisantems?», vaig preguntar-li per tal d’omplir els silencis o d’evitar-los. Ella va dir que les flors que li oferien el dia de Tots Sants li feien més goig que les llàgrimes falses: «Com ho sabeu que els plors no són sincers?». Ella contestà que als morts no se’ls pot enganyar. «Hi ha gent que plora riuades sense plorar. Altres, amb els ulls secs, ploren de cor i ànima. Sense consol».

Ho deia tot com si parlés sola, i a mi m’estranyava la seva eloqüència. No es proposava convèncer ni esperava resposta a les seves reflexions que, de vegades, eren interrogants. No sé si me l’escoltava o si era jo la que pensava en veu alta, parlant amb la mare, com m’havia passat altres vegades. En somnis, és clar. Aquell vespre, però, no somniava.

De sobte vaig adonar-me que jo era més vella que la meva mare. Li mirava les mans llises, de dits encara plens. Les comparava a les meves, pigmentades de taques de vellesa. Li mirava els peus no deformats, peus de donzella, sense ulls de poll, sense les venes endurides i protuberants. «Sou més jove que jo, mare; deu anys més jove, exactament. Podria donar-vos consells. No diu l’adagi que sap més el llop per vell que per llop? No, és clar, teniu raó: els morts no necessiten consells. I els vius, tampoc, mare».

De consells me n’havien donat un feix, aquell matí. Consells de vella entenimentada, enriquida per la veterania de viure, car ella, la Beta, havia sobreviscut.

Era una vella amiga de la meva mare i es diu Beta perquè al seu home li deien lo Beto. «L’he trobada a la reguereta, sí, encara hi és, la reguereta, mare. Una dona molt grassa hi rentava llençols i els picava amb una pala quadrada. Encara hi ha gent que renta roba picant-la».

S’ha quedat sola, la Beta. Viu a la mateixa casa, però s’ha aposentat als baixos. L’edifici s’esfondra i l’han apuntalat amb bigues de ferro, clavades al carrer entre un pedrís i la paret, com canyes de tomateres. Sempre que hi ensopego em diu el mateix: «Ta mare sí que n’era de valenta…», i ho diu com si tots els altres, ella inclosa, fóssim una colla de covards. Sempre repeteix la mateixa anècdota: «Li vai dir a ta mare de què viuria, i ella contestava: “Amb un grapadet de caragols ja en tinc prou”. Era així, ta mare, però tu, és clar, no te’n recordes…». No li vaig contestar que sí, que me’n recordo sempre, jo, de la mare. Tampoc no li vaig dir que tot allò sobre vós m’ho havia contat infinitat de vegades. Els vells es repeteixen.

La Beta em va demanar que l’acompanyés a comprar el sopar. «I què sopeu?», vaig inquirir. M’informà detalladament sobre el menú, que es reduïa a un brou de peix. El peix ja no el venen a la plaça del Pou. Ara hi ha peixateries a diversos indrets de la ciutat. Fan molt goig les amples paneres de sardines i lluç, de rap i llenguados estesos entre fulles de palmera i branques de julivert, resplendents com si fossin de plata viva sota un sol artificial projectat per grans fanals que pengen del sostre. Per això és tan car el peix, mare.

A la Beta, li fan bon tracte a la peixateria. L’he acompanyada fins al llindar de l’establiment, millor dit, fins al taulell, car per entrar cal baixar dos graons. Per evitar accidents als badocs hi ha un rètol que avisa: «¡Atención a la escalera!». Sí, a mi també m’ha xocat que ho digui en castellà, però a la ciutat n’hi ha un fotimer, de forasters no catalans, molts més que quan feien la presa de Llorenç i, és clar, els rètols s’escriuen en castellà, altrament alguns parroquians podrien trencar-s’hi el turmell, especialment a l’edat de la vostra amiga. Vuitanta-cinc? Els ossos de vuitanta-cinc anys no suporten caigudes. Li vaig aconsellar: «Hauríeu de caminar amb mangala», però la Beta digué que la mangala és per als tolits i per als vells.

Amb el brou del peix escaldarà una llesca de pa torrat, un crostonet com l’ungla —ha precisat—, i serà el seu sopar. El lluç se’l cruspirà demà per dinar, amb dues cullerades d’arròs blanc. L’arròs se l’adoba amb un gra d’all i una cullerada d’oli d’oliva, bullit lentament dintre d’un tupí de terrissa arrimat a les brases.

La mare no s’interessà en les tècniques culinàries de la seva amiga. Volia saber quins consells m’havia donat. La vaig complaure. «M’ha dit que no em fiï de ningú». «Ara tothom és dels teus i com que surts als diaris i a la televisió tots te faran alabances…».

Calgué explicar-li, a la mare, què és la televisió, puix que ella havia mort l’any 1941. Malgrat l’esforç que vaig esmerçar per descriure-li el prodigiós invent i el seu funcionament, la meva ignorància tècnica no m’ho permeté.

«… de manera que la vostra amiga m’advertí: “Quan te diuen que són dels teus no te’ls cregos. No és veritat. Als teus los van pelar o van haver de fugir. Només se van quedar los de dretes i els que no érem res, amb la boca cosida i l’ai al cor. I quan ta mare va tornar, carregada de bona fe…”».

És cert el que ha dit la Beta. De bona fe n’estàvem carregats tots, vull dir, nosaltres, els que vam perdre. Tinguérem el poder i no ens en vam servir per destruir els que, més tard, maldaren per destruir-nos. Potser és aquesta la nostra superioritat.

2

Viu la teva vida
mesclada amb ells.
Usa dels morts així.

JOAN VINYOLI

Abans de trobar la mare havia fet una visita que algú em degué suggerir no sé per quins conductes. Al portal de la muralla, una de les set portalades que un dia tancaren la ciutat, allí on comença el camí del santuari, vaig tenir por. Por de no saber ben bé el sentit de les meves intencions.

El paisatge era estrany i d’una inclemència malastruga. El barranc, a mà esquerra, havia esdevingut escorranc de deixalles modernes, els plàstics, encara ignorats quan jo era xiqueta i lliscàvem pel pendís d’argila color d’aram, fang roig i llefiscós amb el qual pastàvem cassoletes i tupins per jugar a coudinetes, ninots deformes i, tanmateix, expressius o bé, senzillament, projectils per a les nostres guerres d’infants pobres.

Aquell ja no era el fondal on els pagesos i els gitanos abocaven els rucs morts que els corbs, de matinada, rosegarien voraços entre la boira. Hi havien plantat uns avets que no arrelaren. Eixien esguerrats entre el polsim d’un camí de grenys que mai asfaltaren. El fum pestilent de les escorries que cremaven sense flama s’arrapava a la muralla que l’erosió dels segles corsecà inexorablement.

Vençuts els primers recels, prosseguí costa amunt amb una sensació d’impotència que no m’explicava. Em sentia tan canviada com el paisatge, però calia fer la visita, calia pujar al Sant Crist després de quaranta anys d’haver-hi anat amb la meva mare, que n’era devota.

En atènyer l’ampla graonada de ciment que du a la lliça del temple vaig reviscolar. De quatre gambades travessà el vastíssim espai desert i pedregós, que aquella tarda era un pèl sinistre. La porta era oberta.

En el meu record la portalada assolí dimensions catedralícies i en veure-la em vaig adonar de la seva insignificança. Era una fusta llisa, bruta, d’una nuesa desoladora, com desolat se m’oferí l’interior amb bancs brunyits i massa estrets.

El recinte alenava baf d’encens i de cera cremada. La barreja de flaires irrompí a tots els racons de la memòria provocant el retorn al passat. A mà dreta, en un altar sense imatges, esdevingut inhòspites golfes, penjaven forcs d’exvots de llautó: braços i cames ofertes al Crist miracler per tolits o desesperats que havien pujat la costa agenollats, una costa eriçada de grenys com vidres de tàpia de convent. Era una visió esgarrifosa de la meva infància i m’anguniava retrobar-la en aquell espectacle de la decadència religiosa.

Els penjolls rovellats i encrostonats de polsim oferien una visió sòrdida, com la d’alguns enfonys del Mont de Pietat. Un parell de reclinatoris corcats i coixos s’oferien humils a la vora del confessionari. Vaig passar de llarg. Sempre havia passat de llarg pel costat dels confessionaris.

Els talons de les meves polaines retrunyien produint un ressò que es repetia mentre avançava vers l’altar major, d’esquena al rosetó d’orient, pel qual no podia entrar-hi claror un dia que ja declinava. La peanya del Sant romania a l’indret de sempre. Calia acostar-s’hi pujant per una escaleta a mà dreta. La baixada es faria per l’escala bessona, a mà esquerra.

Tot era com abans i tot era diferent perquè entre la meva infància i el retorn hi hagué una guerra civil. El Sant fou cremat. El temple, saquejat i transformat en caserna de tropa de passatge quan la tropa no era encara exèrcit i l’esbravada anticlerical no tenia aturall.

Un nou Crist havia substituït el vell. La capella on l’instal·laren fou retocada, convertida en una mena de vestíbul de banc de postguerra, amb murals bigarrats a les parets, representatius dels símbols de la falsa prosperitat, de la falsa alegria de la pau. Dones enlairant garbes de blat puntejades de roselles; infants riallers i galtaplens entre flors, cireres, palmons i ocells. Imatges de calendari reflex de l’art dels nou-rics.

No vaig aturar-me als peus del crucifix. De gairell, ullí la testa caiguda i la corona d’espines damunt la crinera esfilagarsada i bruta. En baixar per l’angosta graonada em va semblar que acabava de representar un paper en qui-sap-quin melodrama. Tot s’esdevingué segons un guió que ignorava.

3

Què sabem de cert
de llur manera d’ésser? Preservem les coses
que van tocar, deixem-les allà on eren,
quietament. I potser un dia
se’t manifestaran.

JOAN VINYOLI

Aquell matí havia visitat la casa pairal. Amenaça ruïna i fa anys que no hi viu ningú. Vaig passar molta por, por de quedar-me entre els enderrocs d’una ensulsiada provocada pel meu pas. Cada graó de l’escala trontollava i ni les rates gosaven enfilar-s’hi. Quan jo era xiqueta, la por, me la feien patir les rates, unes rates com conills que eixien de la claveguera oberta entre el fem de l’establa. El menjador, al primer pis, era l’única estança que suportà els estralls del temps i l’abandó. El balcó encara serva els filferros per a estendre-hi la roba, però la base no hauria suportat ni el pes d’una cadira. Les orenetes ja no s’aturen a fer-hi niu.

Les cortinetes de vora foradada que jo vaig cosir són dos parracs encarcarats per la brutícia. No s’han desintegrat perquè les teles d’abans de la guerra resistien una vida. Els vaig cosir jo sota el guiatge de la mare. Els vaig fer pacientment d’uns retalls de batista que ella va comprar especialment per a les meves mans, que, a costura, aprenien les feines «pròpies del meu sexe». La vora foradada exigeix bona vista i jo, als dotze anys, la tenia de linx.

L’armari raconer encara hi és. Hi desàvem els plats, la sopera, els gots, les tasses i un pot de llautó amb ametlles. L’armari era obert de bat a bat, com si esperés la vaixella que un dia s’hi arrenglerà a cada un dels prestatges festonejats de paper de diari retallat, imitant les randes.

La cuina em recordà la pobresa material en què vivíem. Els dos fogons eren plens de cendra. Sota l’aigüera esperava la galleda que recollia l’aigua bruta de rentar els plats, aigua greixosa i fètida que calia buidar a la claveguera, reialme de les rates.

El foc de terra se m’aparegué insignificant després de tants anys d’idealitzar-lo. Per què pesa tant en el record una llar de foc? El repeu de la xemeneia encara manté el serrell de teixit quadrat que arreplegà el greix, el fum, la pols dels darrers dies que hi visqué la mare sola i dels quaranta anys que l’enyorem.

El llum d’oli penjava d’una escàrpia rovellada i el ble que sobresortia pel broc era tan dur com el clau. La forma d’aquell llantió em va semblar perfecta i en un museu no hauria desentonat com peça d’art.

Una olla de ferro, suspesa d’invisible garranxa, em va recordar les sacades de mongetes que hi van bullir, mongetes a dinar, brou de mongetes per sopar. Per donar gust a les mongetes la mare hi afegia un pessic de sagí. Encara avui, evocar el sagí em produeix arcades. Greix ranci de porc que la mare pastava amb els dits untats de sal fins assolir una bola que es fondria, s’esmicolaria entre les fesoles, un cap d’alls i unes fulles de llorer.

Encara hi és l’olla de ferro colat, de panxa socarrada, clivellada la tapadora, de cul encrostonat per les nuvolades de fum que l’assetjaren, el fum de milers de feixos de sarment, centenars de tions consumits damunt el capfoguer.

Vaig pujar a la cambra dels pares, que comunica, per una obertura sense porta, a l’estança fosca on dormia jo amb la meva germana. Aquella cova havia estat el meu santuari fins als disset anys. M’hi refugiava per plorar en la infància, per somniar en l’adolescència. Hi entaforava els meus tresors, dels quals recordo la borla d’una polvorera que em va regalar la Sofia, la bella fideuera que alguna tarda em cridava del balcó estant perquè l’ajudés a pentinar-se.

Jo admirava la cabellera de la Sofia. Hi passava la pinta d’os i no podia evitar acaronar-la amb els dits, els meus dits d’infant. Era una crinera d’un ros encès, com algunes brases abans d’esdevenir cendra. Com que l’ajudava, la Sofia em regalava coses que no tenien cap valor per a ella i que constituïen els meus tresors. Entre ells, la borla de la polvorera. Els objectes que em regalava exhalaven una olor personal, l’olor dels seus cabells, de la seva cambra amb balconada al carrer, un balcó ple de geranis sempre florits, sempre rutilants.

Un cop em trobava a la meva cambra sense llum, a les fosques, però senyora de cada racó, m’arrossegava sota el llit de ferro i, del fons de tot, en treia la capsa dels meus tresors.

La mare em va dir un dia que no hi anés tan sovint, a casa de la Sofia. Li vaig preguntar per què i va callar. Em mirà amb una tendresa severa i, finalment, va dir: «És massa gran per tu». A mi m’agradava precisament perquè era una dona, una dona bella, de crinera esplèndida, que s’empolvorava el nas amb una borla que feia pessigolles i desprenia una flaire torbadora.

No vaig obeir a la mare. Seguia pentinant a la Sofia amb aquella pinta d’os transparent i olorosa, amb els meus dits, que esdevenien destres i comunicatius. «La mare no vol que vingui a casa teua», li vaig dir una vegada. La bella fideuera no em va preguntar el motiu de la prohibició. Després em van informar que la Sofia s’entenia amb un farmacèutic la dona del qual s’entenia amb el fideuer.

En entrar a la cambra dels pares, a mà esquerra, hi vaig trobar el rentamans, el trípode metàl·lic que sosté la palangana de porcellana verda i groga, com truita d’espinacs. La gibrella hi mancava. Només queda el rentamans de tres potes, rovellat i frèvol, com si d’un moment a l’altre s’hagués d’esmicolar com un sucresponjat. La primera reacció fou rescabalar-lo abans que les runes el colguessin definitivament, però fou un rampell. Calia renunciar-hi en previsió de les complicacions derivades del gest dictat pels sentiments. On ficaria la relíquia? Què en faria? L’únic objecte de la cambra dels meus pares… un record entranyable, però, com sempre, s’imposà la realitat.

El rentamans es quedaria entre altres objectes entranyables, suggeridors dels millors anys de la vida. «Xiqueta, puja aigua al rentamans que ton pare s’ha de rentar». «Xiqueta, ves a buidar l’aigua del rentamans i posa-hi aigua neta». «Xiqueta, fica una tovallola seca al rentamans que ha de venir el metge…».

El rentamans fou una innovació a casa, una peça moderna que el pare va comprar a can Sepet, el llauner del carrer d’Avall. Era un artefacte negre —el rentamans, no el llauner—, d’un negre brunyit i llis com la closca d’un escarabat. Tres potes espatarrades sobre el pis de ciment, un pis de superfície desigual que feia coixejar el trípode. La palangana que aquest suportava era bicolor, d’un fons verd esquitxat de groc. Per això em recordava la truita d’espinacs.

La palangana era fonda i enlluernadora. A la vora del rentamans s’alçava, imponent i elegant, un gerro que hi feia joc, de broc ample i en forma de rampa. L’aigua hi lliscava sense vessar gota. L’aigua espurnejava perquè era neta. Al gerro, no hi entrava la bruta.

L’alcova era buida i en aturar-me al llindar, de sobte, la memòria i l’emoció moblaren l’espai amb el llit de ferro ample, de poms daurats a la capçalera. El llit on m’havien engendrat, damunt del qual vaig néixer en el dolor de la mare. La sensació que parets i sostre podien desplomar-se damunt d’aquell quadre punyent m’obligà a fugir. Encara em va quedar coratge per seguir escales amunt, fins al perxe.

La porta era barrada a l’interior. Vaig estirar el cordill i la balda de fusta grinyolà abans d’obrir. La barra del galliner, farcida de merda, suggeria la brutícia d’un indret que, tanmateix, amenitzà la meva infància. Flocs de palla podrida arrambada als racons, teranyines com xarxes i una fortor identificada: la fortor que m’era agradosa quan pujava al galliner a robar el darrer ou, encara tebi, encara moll. Amb una agulla foradava la closca i a poc a poquet, voluptuosament, xarrupava la clara i el rovell vigoritzadors, contemplada per l’esguard estúpid de les gallines arrupides al racó més allunyat.

Les meves furtives incursions al perxe m’exposaven a l’atac dels polls, eixams de polls de gallina que s’arrapaven als meus cabells esvalotats i llardosos. No vaig molestar-me en tancar la porta. Per què? Tancat o obert, el perxe s’esfondra.

Escales avall, el perill se’m feu tangible. Tots els graons tenen el caire rosegat i les rajoles desballestades. En petjar tenia la sensació d’inseguretat que produeix avançar sobre un terreny minat. Hom diria que l’escalonada se sosté per inèrcia.

Baixant del perxe m’aturí a la cambra dels meus germans, la més lluminosa de la casa pairal, atès que la finestra, en aquell tercer pis, s’obre al cel, de cara al campanar de Santa Maria. És una estança riallera i a l’alcova encara hi roman el llit de ferro i una màrfega esventrada, una màrfega de fullaraca de blat de moro. Si hagués estat de llana les arnes l’haurien cruspit.

L’orinal, espellofat i bonyegut, romania en un racó. Un orinal de circumferència breu, just pel cul d’un infant. El vaig veure amb els ulls diferents de quan calia buidar-lo a la claveguera, cada matí, abans d’anar a costura. Feina de dona.

El sol entrava a glops per la finestra esbatanada. Eren les onze al campanar, que ens havia ofert l’únic rellotge a l’abast. Quan la mare volia saber l’hora pujàvem a la cambra dels xiquets i d’allí estant informàvem a crits per l’ull de l’escala. Era com un joc, com una competició esportiva entre els germans. «Jo hi arribaré primer…». I de vegades, la cursa acabava a batzacades.

La tapa de fusta que tanca el celler està podrida. Només hi queda l’anella de ferro per alçar-la. Si hagués intentat obrir-la, l’anella m’hauria quedat als dits, rovellada i freda. Una porta que no s’obrirà mai més per baixar a la cava que un dia fou rebost i nevera.

… però l’antiga nafra,
que no supura ni fa gaire mal,
és inguarible.

JOAN VINYOLI
Una altra música de la tardor

La boira s’allotjà entre les branques dels castanyers mig despullats. El pujol d’aulines que separen el camí de les tàpies del Castell Formós quedava esvaït, com una foto de Hamilton sense noies tendres i melangioses. L’efecte era corprenedor, com aquelles imatges de paisatges irlandesos suggeridors d’una mort molt dolça. El captard de novembre, en la meva terra humida i aspra, és llarg i cansós. Jo anava ben calçada i abrigada, i la nuesa dels peus de la mare, el seu sudari de cotó xop d’aigua del riu des de feia quaranta anys, no m’anguniava, car, com ella mateixa digué, els morts no tenen fred ni calor: només memòria.

«També la memòria dels morts pot fallar, mare. Coses que vam viure vós i jo, plegades, les recordarem de manera diferent. Hom recorda el que vol recordar». Amb la mateixa veu que havia fet aquesta reflexió, la mare afegí que si bé podem recordar el que volem és impossible oblidar. «Jo m’acomodaré a la meva memòria —li vaig dir— perquè a certa edat (soc més gran que vós) som memòria, ens nodrim de records, d’allò que volem recordar». Ella insistí en la impossibilitat d’oblidar i la seva insistència m’incomodà. «Jo no vull oblidar, mare. No oblido el 5 de juny de 1941 i, tanmateix, no en sé res d’exacte. Només vós me’n podríeu parlar amb coneixement».

Només ella sabia. No me’n parlaria ni que jo li ho preguntés. Ho havia preguntat a tothom, a tots els que aquell 5 de juny de 1941 eren a la ciutat i podien informar-me. Era una informació que durant molts anys m’havia obsedit. Em trobava finalment al costat de la font més segura i no vaig gosar inquirir, o potser, per primera vegada, era conscient de la inutilitat de saber. No fora millor, per a mi, per als vius, seguir ignorant?

Aquell matí m’havia presentat a la rectoria a demanar còpia del certificat de defunció de la mare. «La rectoria encara és a la Plaça Mercadal, al mateix pis, damunt la farmàcia que segueix essent farmàcia però no Barbosa. Ja no són com abans, les farmàcies, mare. Avui hi venen coses que no es poden guardar en aquells pots de porcellana dels quals el senyor Barbosa en treia herbes, sucs, pastilles, aigües i ungüents. Ara s’hi compren sabates d’infant, samarretes per a reumàtics, cremes contra les arrugues, paper per netejar ulleres, productes per matar polls, plantilles pels peus plans, sabatilles per a peus cansats o suats i pudents… També s’hi troben medicaments, és clar.

»He preguntat per mossèn Mas. M’han fet esperar en una saleta llòbrega de cadires tristes, aclarida per una bombeta nua de 25 W encesa tot el dia. Quan m’arribà el torn, darrere d’un pagès que hi anà a pagar unes misses, em va rebre el capellà. No duia sotana. Ara, els capellans vesteixen com els altres ciutadans, llevat d’un coll blanc emmidonat que sobresurt d’un jersei negre. “Passi, passi, faci el favor”, m’ha dit precedint-me. En exposar-li el motiu de la meva visita s’ha quedat un moment pensarós, com si rumiés una resposta. Finalment m’ha convidat a seure i ha consultat l’arxiu.

»Al foli 215 del registre de defuncions consta que, el 6 de juny de 1941, el reverend pare Pedro Viladás, “cura párroco de la parroquia de Santa María” del bisbat d’Urgell, “mandó dar sepultura eclesiástica al cadáver de…”, i aquí consta el vostre nom i cognoms, edat, estat civil, nom dels vostres pares, del vostre marit i fills “ausentes”. Especifica que vau morir “víctima de accidente” el dia anterior, o sigui, el 5 de juny de 1941 a dos quarts de dotze del matí.

»Aquesta és la memòria que no falla: el llibre de registre.

»Ara podria preguntar-vos com es produí l’accident i què hi fèieu, vós, a la vora del riu, el matí del cinc de juny del mil nou-cents quaranta-u. Podria demanar-vos allò que no consta en el registre de defuncions. Se n’han donat moltes versions. L’any 1941 totes les suposicions eren permeses. Totes me les han confiades. Totes m’han trasbalsat malgrat saber-les inexactes. Segurament em trasbalsaria més la versió exacta.

»No us ho preguntaré. Només m’agradaria conèixer detalls al marge de l’accident. Voldria saber què vau esmorzar el cinc de juny de mil nou-cents quaranta-u. És una pregunta estranya, sí, teniu raó, però no podeu defugir-la pretextant que no us en recordeu, puix que els morts, segons m’heu dit, només tenen memòria.

»No vau esmorzar, vet-ho aquí. Vau anar a collir faves a l’hort de l’oncle, sota el sol de juny, un sol inclement. Amb l’estómac buit us encaminàreu a la bultra i un cop a frec d’aigua clara us rentàreu els peus. Us va rodar el cap o, potser, tinguéreu un cobriment de cor. Totes les peces encaixen en la versió prefabricada. Sí, teniu raó: havíem quedat que no en parlaríem. D’acord, però digueu-me: per què no havíeu fet un mos abans de baixar al sot?

»També em van enganyar en parlar-me de la vostra indumentària. Ara ja sé com anàveu vestida aquell cinc de juny de mil nou-cents quaranta-u. Ara la veig, ara la toco, aquella faldilla i aquell davantal encara xops d’aigua de juny. Dúieu un mocador al cap que relliscà i quedà nuat al coll.

»D’acord: no en parlem més, però deixeu-me recordar el vostre mocador de cap. El vau comprar al “faixero”, aquell que duia un mico lligat al volant de la seva camioneta, un dissabte de mercat.

»Era un mocador de pagesa mudada. Només el trèieu de la calaixera els dies festius o per anar a votar l’any que la República atorgà aquest dret a les dones. El mocador us esqueia. El nus sota la barba es desfeia sovint. Vós teníeu una manera especial de lligar-lo i relligar-lo amb un gest decidit, però, fatalment, el nus es desfeia o el mocador relliscava vers el clatell per la cabellera negríssima que us cargolàveu al bescoll. Amb pues de metall l’apuntalàveu tot enroscant-lo i el deixàveu convertit en una mena d’ensaïmada.

»Un cop a casa, el mocador era plegat i desat a la calaixera, dintre d’una capsa folrada de paper de seda que feia una lleu remor en tocar-lo. És el mateix mocador.

»El reconec, és clar que el reconec. Ja no té els plecs marcats i el sol de juny de 1941 ha xuclat els blaus i els grisos del tramat. Ja veieu que, en qüestió de memòria, els vius no fallem sempre».

Era inevitable: la mare, més jove que jo, va dir-me que divagava. Ella no havia arribat al llindar de la vellesa. Havia mort en plena maduresa quan encara no es fan catúfols. Tenia la paraula precisa, els reflexos ràpids mentre jo m’empatollava, saltava d’un tema a l’altre, confonia noms i dades, em feia embulls i, tanmateix, la descripció del seu mocador de cap degué impressionar-la.

Jo havia viscut més anys i, per consegüent, havia acumulat més records que ella. El cervell és un bagul dintre del qual hi entafores bocins de vida viscuda. No te’n pots desfer perquè són part de tu mateixa i ho vols guardar, àdhuc en el desordre.

«Vós, en canvi, ho teniu desat tot al seu lloc perquè no heu viscut tants anys ni tantes aventures com m’ha retret la vostra amiga Beta, amb la impertinent sinceritat dels vells, o sigui, més vells que jo, que soc més vella que vós, però no tant com ella».

Repenjada al meu braç, camí de la peixateria, rondinava: «Aventurera, ets una aventurera, vet-ho aquí, ximpleta…». Per a ella, que no s’ha mogut mai d’aquesta terra, el meu llarg exili ha estat una aventura com la d’aquell balaguerí que descobrí Califòrnia o la d’aquell altre que s’establí a Fernando Poo, només que a mi, a diferència dels il·lustres compatricis, l’aventura no m’ha enriquit ni m’ha ensenyat res puix que en tornar «t’enganyen com a un xino» fent-me creure que els feixistes d’ahir són ara demòcrates. «No sé de què t’ha servit viatjar tant, xiqueta», si no m’ha obert els ulls per orientar-me. «Tots te fan la rosca per pidolar recomanacions, “enxufes”, pensions extraordinàries, premis als sofriments que no van patir quan nosaltres patíem. Ara que s’ha mort Franco tots són amics vostres…».

La mare no sabia que el general Franco era mort. «Lo van matar, finalment?», preguntà amb un dring d’alegria a la veu. «La va dinyar de vell, ara fa tres anys. Com és possible que la notícia no arribés al cementiri? Doncs sí, mort i ben mort, però les coses no han canviat gaire. La vostra amiga va errada quan pensa que els rojos d’ahir ja podem “enxufar” la parentela als ministeris i als ajuntaments com si tinguéssim la paella pel mànec. La pobra velleta peca d’optimista o bé aprofita l’ocasió per esbravar-se contra la gent que l’ha vexada per haver estat la dona d’un comissari del POUM afusellat a Lleida quan ella era jove, mare i desvalguda. Li he dit que ara podrà gaudir d’una indemnització del govern, atès que un reial decret estableix que les vídues dels afusellats seran degudament retribuïdes amb pensions mensuals de sis a vuit mil pessetes i que…».

La mare m’atallà. «Un reial decret?», inquirí en un to gairebé festiu. Ignorava que ara tenim un rei.

«… Sí, un rei. És net de l’Alfonso XIII, aquell dels segells de ral, “lo Cametes”, li deien, no sé per què. El net es diu Juan Carlos, va néixer a Roma quan son pare hi era desterrat. Parlo del Joan, no de l’Alfonsito ni del Jaume que era sord i mut sinó de l’altre, el més alt de tots, el més robust també…

»El rei d’ara també és molt alt, ros i de cabell arrissat. De boca per avall, un Borbó clavat. De boca per amunt, una mica trist. Es va casar amb una princesa de Grècia que es diu Sofia, sí, Sofia, com la fideuera del nostre carrer. Quina memòria gasteu, mare!

»Doncs sí: es van casar quan Franco encara era viu. Diuen que Franco el volia casar amb una de les seves netes, però li va sortir malament. El xicot es va enamorar de la princesa grega. Tenen tres fills: un xiquet i dues xiquetes, els tres rossos perquè la mare també és rossa…».

La mare va dir que era estrany que una grega fos rossa, perquè la gent del Circo Helénico que actuava al nostre poble cada festa major era més aviat fosca de pell i de pèl, amb uns ulls com la gola d’un llop. Vaig informar-la que la nostra reina era d’ascendència germànica, que els avis materns eren rossos d’ulls blaus. La mare va comentar que també la dona d’Alfons XIII era rossa ullblava, cosa que podria explicar el color del cabell de l’actual rei d’Espanya i dels seus fills…

Em va sorprendre l’interès de la mare per la xafarderia relativa a la família reial, com si els morts també llegissin l’Hola… Vaig reprendre el fil de la meva narració… «El fet és que tenim rei i que aquest ha firmat un decret en aplicació del qual s’indemnitza a les vídues dels republicans que va afusellar el règim de Franco».

De vídues d’afusellats, n’hi ha moltes a la nostra ciutat, entre elles una bona amiga de la mare. «A la Filadora també li toca. Ella mateixa m’ho ha dit. L’he trobada a la botiga de sempre. Ja no despatxa, és clar. El negoci el du la filla que es va casar amb un xiquet del gremi. A la Filadora li passaran una pensió de vídua d’afusellat. No la disfrutarà molts anys, però està contenta perquè, en certa mesura, equival a la rehabilitació pública del seu home. M’ha mostrat cartes del Filador, escrites a la presó de Lleida quan ja sabia que l’havien condemnat a mort. Són unes cartes d’amor a la família, esperançades, tanmateix, perquè ell no creia que fossin capaços de matar un home que no havia comès cap delicte de sang, ni durant la guerra ni mai. Tots els comerciants de la ciutat van signar una petició d’indult quan un gest semblant era un repte als vencedors. Els van clavar una multa descomunal i, tanmateix, reincidiren. Recolliren firmes per segona vegada i els signants multats no es van desdir de la primera signatura. Calia ésser molt valent o molt ric per actuar d’aquella manera en la tardor del 1939».

Tan gran era l’esglai que ni la mare gosà tornar a la ciutat des del seu breu exili a Barcelona. «Ta mare no havia d’haver tornat», insistí la Beta aquell matí, quan la vaig trobar a la reguereta. La Beta no en va demanar, d’indemnització al rei d’Espanya. «No les necessito, les pessetes d’aquesta gent. Amb lo que cobro de vella ne tinc prou per esperar la mort. Me’l van matar ells, a l’home, i això no m’ho poden pagar. Los mateixos que m’han vingut a trobar per firmar paperots són los que em negaven lo bon dia, com a ta mare, de la que fugien com si tingués ronya. I ara que torneu a “figurar”, ara s’arrosseguen com los llimacs. No te’n fios, encara tornarien a afusellar…».

Jo m’escoltava l’amiga de la meva mare amb l’esguard tan avorrit que ella se n’adonà. És pesat discutir sobre aquestes coses quan esdevenen l’obsessió de tanta gent. La Beta no és l’única a creure que no canviarà res mentre «no es faci neteja», o sigui, mentre no s’organitzi la depuració, que podria desembocar en una altra allau d’injustícies. «La vostra amiga creu, segurament, que la sang se m’ha tornat aigua beneïda. Són molts els que ens retreuen la nostra “resignació”, la nostra “moderació”, la nostra “indulgència” amb els afuselladors d’ahir. Ens voldrien més valents, més intransigents i, per què no, més sanguinaris. Els hem decebut. Però no m’hi amoïno, mare. La Filadora? Es conserva molt bé, ningú no li donaria els anys que té, els que tindríeu vós, mare, si no haguéssiu mort el 5 de juny de mil nou-cents quaranta-u…

»Sempre fou molt presumida, la Filadora, ¿oi, mare? L’he trobada ben pentinada, amb ulleres de bona muntura, ben vestida, ben calçada; molt senyora. Asseguda a la cadira de la mestressa del renomenat establiment de confecció, saluda discretament a la parròquia mentre la filla fa emprovar sostenidors a les joves mares de família massa grasses i el gendre exposa, diligent, bates d’abric a les clientes fredoliques.

»Sí, és clar, la seva filla m’ha rebut molt bé. Fórem amigues de l’ànima. Es conserva millor que jo. Té la pell més fresca, com totes les grasses, i no ha perdut aquella alegria que compartírem de xiquetes. M’ha ensenyat fotos d’aquella època i me n’ha regalat una que jo li vaig dedicar. M’ha entristit la imatge d’aquella noia de setze anys que era jo i ja no soc.

»No ha perdut el bon humor, la meva amiga. Encara canta a l’Orfeó. M’ha dit que ahir tingueren assaig i que si hagués sabut que jo em trobava a ciutat m’hauria convidat a assistir-hi en tant que antiga orfeonista. No, ja no assagen als baixos del Convent de Sant Josep. Ara disposen d’una sala damunt el cafè de can Golet, que ja no es diu Golet sinó Bar Condal.

»Hi ha molts bars a la ciutat i els cafès d’abans desapareixen. Al cafè de la Teresa Badia hi han ficat un Banc i can Tomàs ha passat a millor vida. He vist, al carrer de Santa Anna, un bar que es diu Las Vegas.

»Tenir un cafè com els d’abans no és negoci. Aquells espais immensos han multiplicat per mil el seu valor en pessetes. Les taules de marbre amb potes de ferro colat han estat comprades per rics col·leccionistes que les col·loquen als seus jardins. Ja no hi ha lloc pel gran billar del fons de la sala ni per a la vella pianola, ni racons acollidors per a jugar al dòmino, fer una becaina o parlar de la collita xarrupant el mateix got. Ara, els cafès són minúsculs i no tenen taules o molt poques i esquifides. Cal abeurar dempeus, arrimada al taulell assetjat, pagar i escampar la boira de pressa per deixar espai al desconegut que acaba d’entrar a cops de colze…

»No, els vells ja no hi poden anar, al cafè, a matar el temps, a buscar-hi calor a l’hivern. Fan nosa. Constitueixen una parròquia indesitjable perquè consumeix un mínim i disposa de tot el sant dia per ocupar cadires i espais que es venen per minuts».

La mare va preguntar-me on van els vells si als cafès ja no els volen. «Van a la Residència de Jubilats que han construït a l’altre costat del riu, tocant a Sant Domingo. És una obra modèlica feta amb els cabdals de l’INP. INP vol dir Instituto Nacional de Previsión, però això ja us ho explicaré més endavant, si tenim temps, car suposo que heu de tornar al fossar i tinc entès que tanquen la reixa a les set…».

La boira s’esfilagarsava i el paisatge esdevenia bellugadís, com si la pressió de la xarxa humida que s’anava estenent li produís convulsions. El pedrís on érem assegudes em va semblar el seient d’un aeroplà que volés entre núvols flonjos, d’un gris eteri com el baf del gel quan fumeja pel xoc de l’aire càlid.

Era estranya aquella pau i era estrany que jo no sentís fred ni cansament després de tantes hores sotmesa a la inclemència d’un captard de novembre en la meva terra, de tardors humitoses i gèlides.

La meva descripció de la Residència d’ancians la va interessar més del que jo pensava. M’interrompia sovint per demanar-me detalls, precisions, aclariments. Vaig dir-li que eren molts els vells i velles de la ciutat que hi feien cap per gastar-hi les llargues hores dels seus llargs dies. Li vaig fer una descripció acurada de les sales acollidores amb butaques per llegir el diari, i la mare inquirí: «Quin diari?». En dir-li que no hi havia fet esment, ella ho considerà un oblit important per part meva. «Tenen una biblioteca. Tampoc no vaig mirar quins llibres conté. Disposen d’una sala com si fos de cine per mirar la televisió sense molestar als que llegeixen o fan mitja o juguen al dòmino o bé, senzillament, rumien arrepapats en butaques que no tenen ni tingueren mai a casa seva».

La mare no hi havia arribat, a l’edat de la Residència de Jubilats. No ha conegut la tristor dels vells que no saben en què ocupar-se tot esperant la descarnada. Els seus ulls es van cloure joves encara, expressius, encuriosits i riallers. No arreplegaren el boirim dels anys. No s’entelaren fins esdevenir erràtics i somorts. Quan la mirada envelleix vol dir que la resta de l’organisme s’ha fet irremissiblement vell.

«Tenen una cafeteria on els jubilats, pagant, poden degustar un cafetó, una tassa d’herbes o una gasosa. Es formen grups reduïts, de tres o quatre com a màxim, i sempre n’hi ha un que du la veu cantant, el que xerra més, el que pontifica. Les dones es limiten a fer jersei o a mirar revistes gràfiques. Del cafè estant es veu un pati interior a través de grans vidrieres. És una clasta que a l’estiu ha d’ésser fresca i assossegadora, ombrejada d’acàcies joves al voltant d’una font d’aigua viva i espurnejant. A preu rebaixat, els jubilats disposen de barberia i pentinadora. Els vells han de cuidar la imatge, han d’ésser més pulcres, més endreçats, més fregats i refregats que els joves».

La mare va preguntar si la Residència era suficient per a tots els vells de la ciutat i jo li vaig contestar que ho ignorava, que no ho havia preguntat. De vells, cada dia n’hi ha més i, de Residències, no n’edifiquen al ritme de l’envelliment de la població. Va més de pressa la producció d’ancians que la d’establiments per acollir-los quan, inevitablement, es troben sols i desvalguts.

En entrar hi ha un porter assegut darrere una tauleta arrimada a la paret del vestíbul espaiós. Vaig preguntar-li si podia visitar la Residència i, sense badar boca, amb un gest de la mà, contestà que no s’hi oposava. Segurament va pensar que era una turista forastera. Ja hi deu estar avesat, car la Residència de Jubilats és un atractiu turístic, una obra de prestigi pel règim sota el qual s’edificà amb molts milions de quotes dels treballadors. Quants milions va costar la de la nostra ciutat? No s’han presentat comptes. Ningú no gosava demanar-los en aquells temps. Ara, tampoc.

A les parets de la Residència hi han penjat còpies de quadres d’artistes famosos, entre els quals Salvador Dalí. Són litografies editades als EUA, amb explicació redactada en anglès al peu. La Madona de Port Lligat fou pintada l’any 1950. La dona que li serví de model de verge és l’esposa del pintor, la senyora Gala. L’any 1959, Dalí va crear el seu quadre Descubrimiento de América i en l’estendard de Cristòfol Colom hi tornem a veure la Gala. La mateixa senyora apareix en el quadre Toreador alucinado, pintat el 1970. Representa el desvari d’un matador de braus. El desvari s’encarna en la senyora de Dalí mig despullada, i és aquesta l’única obra d’art penjada als envans de la Residència que atreu les ullades més o menys dissimulades dels vells jubilats.

«Li he preguntat a la vostra amiga Beta si també hi va, ella, a la Residència dels vells. M’ha contestat que li queda massa lluny. És veritat. Pels ancians que habiten la part vella de la ciutat és un problema. Per anar a la Residència s’ha de passar el pont i a l’hivern hi xiula un vent ferotge. Els que viuen a la banda dreta del Segre ho tenen a l’abast i se n’aprofiten. La vostra amiga m’ha dit que ja no està per fer excursions, i afegí: “I encara que tingués la Residència a la cantonada no hi aniria perquè l’han feta ells per quedar bé, per rentar-se la consciència, com si unes butaques i la televisió poguessin acontentar els que van mortificar, com si amb un balancí sota una palmera ens tornessin els morts d’aquella guerra que van encetar ells…”».

I és que l’amiga de la meva mare no vol oblidar res i viu en l’odi. És trist, però és cert. Li queden pocs anys de vida i es massa tard per adoptar el nou tarannà que consisteix a fingir que no va passar res en els darrers quaranta anys i que cal començar de zero.

La Beta no pot començar de zero perquè el zero no l’inclou. A partir d’aquest zero no pot fer cap projecte. No té futur i el seu present es redueix a mantenir-se digna segons el seu criteri de la dignitat, rebutjar tracte i pacte amb aquells que la van deixar vídua, amb tres criatures petites i un cognom a les llistes negres de tota la comarca de la Noguera.

Em va semblar indecent tractar d’explicar-li els nostres plantejaments d’avui. No vaig intentar convèncer-la de la necessitat d’oblidar l’ahir per tal de viure l’avui preparant un millor demà. Què podia argumentar? No l’hauria deslliurat de la rancúnia quan la rancúnia és, precisament, allò que l’ajuda a viure amb un orgull tan imprescindible com el pa de cada dia. Al capdavall, el seu odi és inofensiu puix que no actua, no es pot traduir en acció revengista. Jo l’he deixada parlar per molt que desbarrés. Té dret a esbravar-se.

«… ara rai, ara són tots de la teva corda, però no us en fieu. És gent falsa i dolenta. Te convidaran a panellets i vi ranci, t’ensabonaran de cap a peus perquè tenen por. Tenen por que els prenguin les finques i els privilegis. Tenen por de la “repartidora” perquè encara n’hi ha de pobres, de desgraciats i morts de gana. No tot són torretes amb jardí i piscina, no tot són televisors i cotxe a la porta. No tots s’han fet rics, i si puges al firal ne trobaràs molta, de misèria, i canalla que no va a costura i dones de la vida pels carrers i velles que demanen caritat a la baixada de l’autocar de línia…».

La mort té sempre la raó,
com una vella en un racó.

JOAN VINYOLI

«Si vós, mare, no haguéssiu mort fa quaranta anys, potser parlaríeu com la vostra amiga. Potser viuríeu, com ella, una existència vegetativa nodrida per la rancúnia. Teniu els fills, és cert, però també en té la Beta. Li viuen a Barcelona. De tant en tant la conviden: “Veniu a passar l’hivern a casa. Tenim calefacció i no patireu fred. Podreu descansar una setmana amb cada fill i per Nadal ens reunirem tots…”.

»Però a la Beta no l’enganyen. Estima els seus fills i sap que l’única manera de no perdre’ls del tot és no fer-los nosa.

»Els fills de la vostra amiga no són pitjor que els altres: els vostres, per exemple. El pare tingué una vellesa solitària. Prou l’estimàvem els seus fills, el respectàvem i l’admiràvem, però va morir a l’asil. Ara no en diuen “asil”. Ara en diuen “sanatori de gerontologia”, fa més bonic.

»Vós no l’heu conegut, el trist dilema. El pare el conegué i el va resoldre amb coratge. Mai no fou tan valent. Vint-i-tres dies abans que un veí de llit cridés la infermera per informar-la que el vell exiliat espanyol era mort, el pare ens va escriure: “Fills meus: jo em faig càrrec de la vida”.

»Exactament el que m’ha dit la Beta: “Jo em faig càrrec de la vida, xiqueta”. Parlant dels seus fills residents a Barcelona deia: “Ells tenen la seua vida, unes dones que, al capdavall, no em són res. Amables, això sí, però ni elles són sang meua ni jo sang seua. Quan venen algun estiu amb la canalla els hi ordenen: ‘Feu un petó a l’àvia.’ Quan els meus fills insisteixen que passi una setmana d’hivern amb cada un d’ells, les meues joves callen com si la cosa no fos amb elles. Els vells som malpensats, és cert, però si les dones dels meus fills ho volguessin…”.

»He tractat de fer-li veure que els seus fills són sincers en convidar-la, però no he estat convincent perquè el meu raonament no era sincer. “Els vells fiquem sempre els peus a la galleda, amb qualsevol rucada que dius o que fas amb tota la bona fe del món pots sembrar discòrdia entre un matrimoni jove. Això passa en moltes famílies, entre sogres i joves. M’estimo més no fer nosa. Així, los meus fills no tenen la mare a l’esquena i quan me veuen tot són alabances, no saben on ficar-me. Soc la nineta dels seus ulls. A qui vol escoltar-los, me posen pels núvols. ‘Lo treballadora que era la mare, lo que va patir per criar els fills amb l’home a la presó i afusellat de seguida, sense més patrimoni que uns braços i l’enteniment.’ Los meus fills no saben on ficar-me parlant del meu enteniment, de la meua energia per plantar cara a la vida quan només tens uns braços i tres fills petits, i t’han matat l’home per roig, i ningú no vol donar-te la mà per por que l’acusin de roig…”.

»Però a la vostra amiga també l’ajudaren. Ella mateixa m’ho va dir passada l’eufòria de la conversa. Hi hagué gent, a la ciutat, que d’amagatotis li donaven feina: bugades, “mandongos”, camises, rentar i vestir morts…

»“A vestir morts hi tenia la mà trencada. No ho havia fet mai i un dia va morir l’home de la Molla, sí dona, aquella que venia figues de Fraga i cacaus a la porta del cine. Lo seu home havia vingut de Tarragona, un homenàs de llengua esmolada. Lo Moll, li deien perquè era el seu nom i, per això, la seua dona era la Molla… Bé: va morir d’un atac de feridura i, per sort, l’atac lo va dixar sec. Total: me van venir a demanar si podia —pagant, és clar— rentar i vestir el mort, tallar-li les ungles i afaitar-lo. Jo no ho havia fet mai, però vai dir que sí, que per vint duros me posaria a la feina. Vint duros eren molts duros en aquells temps i van regatejar. Que si deu, que si quinze… jo no afluixava. Vaig deixar el mort com un cromo i d’aquell dia ençà vai agafar fama d’amortalladora. Cada vegada demanava més perquè jo m’adonava que les famílies dels morts perden l’oremus i s’estimen més pagar que amortallar el difunt, per molt estimat que fos. No et negaré que de vegades me feien molt fàstic los cossos dels vells, especialment si havien mort després de llarga malaltia, llagats i pestilents. En canvi, m’agradava amortallar infants. Hi posava el cor i tota la compassió del món. Quan ja els tenia ben rentats, perfumats amb colònia i vestits amb la millor roba que trobava a la casa, jo mateixa m’encarregava d’anar a collir lliris, si era temps de lliris, o les flors més humils que podia trobar als horts i als balcons. Algunes famílies m’ho agraïen a l’hora de pagar. Altres ni se n’adonaven. Les mares dels que moren petitets gairebé sempre es tornen boges”.

»“Per desgràcia —o per sort—, en un poble com lo nostre no hi ha un cadàver cada dia, ni cada setmana. Amortallant no hauria ficat carn a l’olla sovint. També anava a plegar olives, a ensacar a l’esgramador i al molí de farina… fins que el gran va entrar a treballar de paleta i duia la setmanada a casa”.

»Els fills de la Beta ja no depenien exclusivament dels braços, de l’enteniment de la mare. El segon va anar a Barcelona a aprendre l’ofici de mecànic. Ja hi havia una boca menys. El petit l’hi van col·locar als tramvies barcelonins, i les coses van millorar. Els braços d’aquella dona pogueren reposar. Ja es feien vells i no haurien durat gaire més. Té les mans plenes de geps, inflades com un bot. Ja no pot ficar-se el didal. Pateix una artrosis ineluctable.

»“M’han dit que vagi a veure al Rotés, que és fill de Balaguer i una eminència per curar reumàtics. Però jo sé que aquestes mans no tenen remei i que per molta rebaixa que em fes lo xiquet de can Rotés, aquestes coses s’han de pagar. Los meus fills m’ho diuen: ‘Si voleu, mare, demanarem hora al Rotés. Si cal pagar la visita, la paguem, per cara que sigui.’”

»Però els fills de la Beta no demanen hora al reumatòleg famós que viu a Barcelona i és fill del seu mateix poble. En el fons no hi creuen, en la possibilitat de curació de la malaltia materna. Queden bé, això sí. D’altra banda sospiten que l’eminent especialista, per molt compatrici que sigui, cobraria la visita.

»“Prous maldecaps tenen los meus fills per guanyar la vida ara que costa tantes pessetes viure, especialment a Barcelona. Tenen família pròpia amb necessitats de gent jove. Los vells ne tenim prou amb poca cosa, però jo els veig, els meus fills, quan venen amb el cotxe. Necessiten guanyar molt per aquest tren de vida. Encara els hauria d’ajudar si pogués, pobra de mi. La casa és meua i és l’única fortuna que els deixaré. No val res perquè ja cau de vella, però vendran lo terreny. Alguna cosa en trauran, no molt. Repartit en tres parts… perquè això sí: jo no fai diferències amb los fills. Als tres me’ls estimo igual. Són diferents, és cert, però una mare no n’ha de fer cap, de diferència…”».

4

… com qui fa un atur
d’itinerant i escolta
la veu dels morts.

JOAN VINYOLI

La boira s’espesseí i esdevingué com una massa tangible, una mena de beurada. Gairebé podies esmicolar-la amb els dits. El polsim recobrí el cuir de les meves polaines i formà una crostra terrosa. No sentia fred ni cap dels inconvenients d’una estada perllongada al ras.

La mare no em preguntà si em molestava la humitat viscosa que planava en l’ambient. Era estrany que jo m’hi adaptés, que m’hi trobés tan bé asseguda al pedrís, al costat de la dona incorpòria de llarga cabellera mullada que li tapava els ulls, si ulls tenia.

Era la pau absoluta, com si també jo fos morta o com si ella no ho fos. Ni la boira ni el ruixim llepissós pertorbaven la trobada tants anys intuïda per part meva, desitjada i, tanmateix, temuda.

«Us he dit que hem de parlar de dona a dona i que cal dir-ho tot. Fora una injustícia suplementària haver viscut una vida de dona sense esbrinar-ne el sentit. Tal vegada sigui aquest l’únic alliberament al nostre abast».

La mare no entenia aquell lèxic de feminista intel·lectual o d’intel·lectual feminista. Sense violentar el diàleg, l’orientà vers qüestions més concretes, més personals, menys transcendents. Mes jo insistia. Volia saber quina noia fou, quan era noia. Aquell matí havia anat al Registre Civil a demanar un extracte d’inscripció del seu naixement. El funcionari del jutjat no en va trobar rastre i li va semblar normal. Quan la meva mare va néixer molts pagesos no declaraven els fills. Si eren afincats al camp —com ho foren els meus avis materns— les inscripcions de naixement les feia un capellà itinerant, i en qüestió de papers no s’hi capficaven massa. D’altra banda, la meva mare mai no tingué necessitat de certificats. Ni cèdula personal tingué. Tampoc no vaig trobar ningú de la seva edat que hagués compartit amb ella jocs d’infantesa o diversions d’adolescent. Ningú no la va veure jugar mai, ni ballar ni passejar pel Mercadal amb amigues o amics.

Si bé no va anar a costura, aprengué sola a llegir i escriure. A l’hivern, recordo haver-la vista arrimada al vidre del balcó i a la vora del braser engabiat, llegint una de les novel·les que comprava a un gitano venedor ambulant que traginava llençols, vànoves i fulletons al preu de cinc cèntims l’episodi. Recordo, fins i tot, el títol d’aquelles novel·les que, en essència, són igual que els serials radiofònics d’avui.

La mare sabia escriure puix que escrivia al pare quan el tancaven a la presó. Escrivia amb una tinta de color morat i jo, furtivament, n’hi pispava per pintar els ossets. Les meves amigues els coloraven amb safrà, però aquest era un producte molt car. La mare sabia escriure i jo en tinc la prova. Conservo la darrera carta que escrigué el 6 de maig de 1941, pocs dies abans del 5 de juny… La seva ortografia és visualment incorrecta, d’un català esquitxat de castellà. És la carta d’una mare atribolada i, malgrat tot, arrapada al timó d’una nau que s’esfondrava. Hi expressava la seva filosofia de la vida amb una humilitat que mai esdevingué servilisme ni astúcia.

«Quan tinc un dia trist rellegeixo la vostra carta, l’única cosa veritablement vostra que ens ha quedat del naufragi, l’únic objecte que tocaren les vostres mans vives. No és el missatge de comiat d’un suïcida. El fet que poc després d’haver-la escrita us haguessin trobat ofegada al riu podria fer suposar que la lletra pòstuma era premeditada. Tanmateix és un crit a lluitar per viure, a preparar-se per afrontar la difícil supervivència, a plantar cara a l’infortuni treballant i evitant el fals orgull i el ressentiment».

Havia descobert una altra cosa llegint aquella carta: la mare i jo teníem la mateixa cal·ligrafia. És com el fenomen de la veu. Les nostres veus s’assemblen tant que encara no sé si aquell capvespre entre la boira era ella la que parlava o era jo.

«Me la sé de memòria, aquella carta. Vós, potser l’heu oblidada. La vau escriure des de Balaguer a la vostra neboda de Barcelona. Dèieu: Mira, havia pensat que quan no puguis tenir més a la xiqueta a casa teua li buscos amo a Barcelona. Sabíeu que tard o d’hora, la vostra filla petita, l’única que us quedava, esdevindria una nosa pels parents, per molt generosos que fossin. Sabíeu que, per bon cor que tingués la vostra neboda, les dificultats per omplir un plat tres cops, dos cops, un cop al dia, eren massa grans l’any mil nou-cents quaranta-u. Un amo no surt aviat, però sempre arriba el dia que se’n troba. T’ho demano perquè a Balaguer, d’amos no n’hi ha. Potser la Lola del senyor Pau ne conegui algun, i també la Marangona ja que és portera i de vegades pot sentir dir que n’hi ha un. Te demano que facis treballar a la Maria perquè quan hagi d’anar a servir no li vingui de nou. I tu, Maria, sobretot creu a la cosina i no la facis enfadar perquè ella t’estima més que tu no et penses. Quan ella t’avisa d’alguna cosa és pel teu bé… Jo soc a cal germà, a treballar tot lo que puc. S’ha fet molt vell i el seu fill encara és a la presó. Maria: te demano que siguis ben humil amb tothom. No siguis orgullosa, que és lo més dolent del món. Si la cosina et diu que vagis a cosir a ca la senyora Lola, tu hi vas, que és molt bona modista. Sense vergonya, ¿ho sints, Maria?».

Signava: Rosa. Es deia Rosa, la meva mare. És el nom més bonic del santoral. El nom li esqueia. Tenia un rostre clàssic, discret i serè. El nom de Carme o de Lola no s’hi hagués acordat. Quan algú en parla, diu senzillament: «La Rosa va fer…» o «La Rosa digué…». I ja sé de quina Rosa parlen. Les Roses que conec, només pel fet de dir-se Rosa, em són particularment simpàtiques; m’hi avinc sense cap esforç. Si tenen un nom compost, Maria Rosa o Rosa Maria, posem per cas, el redueixo instintivament deixant-lo en Rosa.

A la meva mare la van casar quan tenia trenta anys i aleshores començà de veritat la seva vida de dona. L’home que li van buscar era un vidu jove i desconsolat perquè seguia enamorat de la difunta esposa. En res i en ningú trobava interès ni satisfacció. El seu desconhort era agreujat pel remordiment, car es considerava culpable de la mort de l’estimada. La seva mare i germana es lliuraren desficioses a la caça d’una fadrina no massa lletja, no massa pobra i no massa fava. I aquella dona fou la meva mare.

Quan el meu pare ja era molt vell va escriure l’episodi i he pogut comprovar que, en matèria de dades, la memòria no li rutllava. Evocà els fets d’aquesta guisa:

El mes d’abril de 1917 va venir a trobar-me una amiga de la família i, sense preàmbuls, em va fer veure el mal paper que feia un home jove i sol retornat a casa dels pares, la casa que havia deixat en casar-se. Li vaig donar la raó i ella em preguntà: «Te casaries si trobéssim una noia vistable?». I sense esperar la meva resposta em va proposar a la Pastoreta. M’informa que aquella xicota tenia ganes de casar-se d’ençà que havia mort son pare. Afegí que ella m’havia vist passar i comentà: «Pobre home, tan jove i vidu!».

Segons la versió del meu pare, la mitjancera ja li havia dit a la fadrina: «A tu et convindria un xicot eixerit com aquest». La resposta fou modesta: «Ell no em voldria». L’alcavota aprofità l’ocasió per assolir el seu propòsit. «Jo li parlaré i tu no em facis quedar malament».

El meu pare s’allargà excessivament en l’evocació, amb detalls d’una sospitosa precisió. Finalment conclou: I el 25 de maig de 1917 ja estàvem casats. El mes de febrer de 1918 va néixer un noi, però era mort. El gener de 1919 va venir el segon, i moria catorze hores més tard.

«Avui, mare, he tret del Registre Civil certificació literal d’inscripció del vostre casament i allí consta, extret del volum x, pàgina 79 del registre de matrimonis, que us vau casar el 15 d’abril de 1916, a l’església parroquial de Sant Josep, en presència del delegat del jutge municipal en compliment de l’article 17 del Codi Civil. Beneí la vostra unió mossèn Marcos Causes, capellà de la parròquia. El nuvi tenia 26 anys, era vidu d’Anna Vilardell i fill legítim de Marià i Rosa, naturals i veïns de Balaguer. Vós teníeu trenta anys, éreu soltera, “sin profesión especial”, òrfena de pare i mare.

»De manera que el pare, en escriure de memòria aquell fet determinant de la meva vida, es va fer un embull. També diu que abans de la meva naixença vau parir dos fills morts. Si el primer vingué al món el febrer de 1918, el segon pel gener de 1919 i jo vaig néixer —segons consta al registre civil— a començaments d’octubre d’aquell any, això vol dir que el vostre home no respectà la quarantena al llit conjugal. Si fos cert, la vostra vida de dona no fou una festa».

D’aquestes coses, la mare no en va parlar mai. Ni viva ni morta. Són intimitats que no es comenten. Si ella hagués viscut setanta-sis anys i li hagués agafat la dèria d’escriure les memòries, tampoc no hi hauria evocat detalls relatius al sexe. Les dones de la seva generació eren pudoroses i dramàticament ignorants. Foren sotmeses a la resignació i a l’obediència al mascle. A tots els nivells: també al llit.

No en sabrem mai res de la vida de dona d’aquella mare que, entre la boira, no vaig gosar interrogar abusant de la meva condició, de la meva veterania. El pare, en canvi, com tots els homes, parlava del sexe perquè no en fou víctima. Ha deixat escrit, del seu puny i lletra, episodis de la seva vida eròtica amb la primera esposa i amb la segona. Altres dones hi hagueren abans, després i mentrestant.

Ho va narrar en la seva vellesa i sospito que es deixà embalar, no pas per la nostàlgia dels amors perduts sinó per un rampell eròtic, freqüent en certs mascles que foren prepotents en la jovenesa, d’una prepotència més animal que humana. Cal dir, per al seu descàrrec, que no semblava massa orgullós de les seves proeses sexuals. Sense tenir-ne consciència, es flagel·lava per haver-se comportat bestialment amb les seves companyes, posseint-les fins als darrers dies de l’embaràs, pel goig exclusiu, posant en perill el fill que elles duien al ventre. Intentà justificar-ho al·legant ignorància. Els homes s’hi troben molt bé en aquesta mena d’ignorància. No en són mai les víctimes. La víctima és sempre la dona.

«Si jo vaig néixer viva i no morta, com els dos germanets que em precediren; si vaig poder respirar sense interrupció l’oxigen dels vostres pulmons, mare; si vaig nodrir-me de la vostra sang i vaig poder desenvolupar-me plàcidament al ritme del vostre cor; si un dia d’octubre del 1919 vaig entrar al món exterior amb el plor robust que us retornà l’alegria i el goig de la maternitat desitjada; si tot això fou possible, ho dec a una persona del nostre sexe que el pare calificà, emfàticament, de “cirurgiana en parts”.

»No crec que sigui una invenció del pare. En tot cas, l’episodi és bonic i us en vull fer cinc cèntims.

»“La cirurgiana en parts em va preguntar si jo havia tingut mai mal de dones. No la vaig entendre massa bé i repetí la pregunta afegint: ‘Us demano que em digueu la veritat.’ Li vaig prometre no amagar res. Ella em va aconsellar, millor dit, em va ordenar que no forcés la dona el darrer mes d’embaràs ni en sortir d’un part; que respectés un mínim de quaranta dies. També em va instruir en matèria de goig sexual perquè jo ignorava que la dona pot sentir plaer i no únicament donar-ne a l’home. La cirurgiana em va dir: ‘Doncs aneu a casa i deixeu la dona tranquil·la tres o quatre mesos. Que reposi, i després, foc nou.”’

»De manera, mare, que jo soc fruit d’aquell “foc nou”».

Aquí entro en la història de la meva mare i ella en la meva. Em consta que el meu naixement li canvia la vida. Ésser mare d’una criatura sana de cos i esperit és l’única satisfacció que li és reservada a la dona, especialment si la maternitat és desitjada i fruit de l’amor i no de la violència irracional del mascle.

Un home passarà pel cos d’una dona, serà capaç d’aportar-li plaer, li farà companyia i l’omplirà de tendresa, però l’únic veritablement important per a ella són els fills. Aquesta és una felicitat que no coneixerà mai el mascle.

En tots els records que servo de la meva infància s’hi projecta l’alegria, l’energia, la simpatia, l’enginy que la meva mare fou capaç de generar en circumstàncies que haurien destruït una altra dona esdevinguda mare sense voler-ho.

Aquella tarda, entre la boira, volia dir tot això a la mare retrobada per la meva obsessió. M’ho vaig guardar per por d’importunar-la amb el meu desvari.

De «cirurgiana en parts», no en vaig conèixer cap en la nostra ciutat. Ignoro a qui es referia el meu pare. Recordo, això sí, la llevadora que vivia al carrer dels Polls i ens va veure néixer a tots. Era una donassa.

La tinc present el dia del bateig de la meva germana petita. Jo tenia set anys i aquella és una de les imatges que un infant capta per a tota la vida. La llevadora duia una mantellina de blonda damunt una pinta de filigrana, com la de les andaluses de calendari. Estesa en els seus braços, la meva germaneta semblava una nina. Vestia una capa d’un blanc dubtós, del mateix to que la gorra llaçada sotabarba, una gorreta festonejada de diminutes borles de fil de seda, com pèsols suspesos a les vores.

La llevadora era alta i benplantada. Amb la gran pinta que sostenia la mantellina, encara imposava més, com la geganta gran de la festa major. L’infant que traginava semblava un ninot de drap, amb una carona morena i no massa plena.

Amb la capa ens havien batejat a tots. No era estrany que hagués arreplegat una pàtina groguenca, com roba impregnada de pixum. La mare la tenia guardada al darrer calaix de la calaixera de la seva cambra. Malgrat la cura que en tenia —l’embolcallava amb paper fi i la protegia amb naftalina—, el temps se’n menjava la blancor i a cada bateig era més descolorida i pansida.

Jo brandia un ciri encès i, de la cerimònia, me n’ha quedat la imatge d’aquella dona que, ultra assistir als parts de pageses i menestrales, es llogava per fer el «mandongo» a les cases que mataven porc per al consum propi o per al comerç.

La nit que va néixer la meva germana tampoc l’oblidaria. La mare udolava al llit conjugal. Ties i veïnes s’agitaven entre alcova i cuina fent bullir aigua, estripant llençols vells i torrant pa. Mai no he sabut per què torraven aquelles llesques de pa de lliura damunt el capfoguer. Jo feia nosa.

Jo feia nosa i tothom m’escridassava. Els altres germans dormien amb els braços creuats damunt la taula del menjador, l’única cambra escalfada per l’estufa de serradures. De tant en tant tenien un ensurt i ploriquejaven. Jo els clavava un mastegot i em quedava tibada, suspesa de pànic a cada crit de la mare en el procés del seu part. Ties i veïnes s’impartien ordres i no sabien ben bé el que s’empatollaven fins que arribà la «cirurgiana en parts». La dona agafà el timó de la nau. Una nau que en les circumstàncies només pot conduir una dona.

«Primer que res, mare, la llevadora entrà a la vostra cambra. Sortí aviat per ordenar que fessin sopar a la canalla i la duguessin al llit, que aquelles no eren hores de tenir els petits a la bona de Déu. Endreçà la cuina amb quatre patacades i penjà l’olla de ferro sobre els tions per tal de disposar, en tot moment, d’aigua bullida. A mi em va dir: “No ploros que ta mare ha de treure un xiquet de la panxa. Jo l’ajudaré com la vai ajudar quan tu vas néixer”.

»Fou ella, la “cirurgiana en parts”, qui em va revelar que els nens no venen de París, sinó que els tenen les mares patint molt i que, d’aquell patir, no se’n moria.

»Parlava, parlava tot feinejant. Organitzava la circumstància com si disposés d’un bastonet de fada. Només la seva presència ajudava a resoldre els problemes, encomanava serenitat i confiança. Era una dona increïble. Jo no l’he oblidada.

»El darrer crit que rodolà escales avall fou llarg i esfereïdor. Després plorà la criatura a sacsejades. La llevadora sortí al replà i per l’ull de l’escala anuncià que el nou nat era xiqueta».

Si fou ella «la cirurgiana en parts» a què es referia el pare, imagino la conversa que tingueren quan ell l’anà a trobar per exposar-li el problema. Segurament el va estovar de valent perquè no respectés la muller prenyada o partera. Segurament li va etzibar: «No siguis animal o et quedaràs sense fills i sense dones».

«Fa anys que és morta, la llevadora del carrer dels Polls. M’ho ha dit la Beta aquest matí. “Va morir de repent, quan penjava botifarres acabades d’adobar a les perxes del rebost del tocinaire del carrer dels Llimbs. Va morir amb los ‘manguitos’ blancs de botifarrera, los esclops de fusta plens de palla, un dia que va nevar molt i la gent se trencava les cames si gosava sortir al carrer amb la torbonada. Aquell any van petar una dotzena de vells. De vells pobres, és clar”.

»La llevadora del carrer dels Polls va morir fadrina. De pretendents, no n’hi mancaren, mes aviat li’n van sobrar, assetjada per ben parida, enèrgica, castissa i capaç de treballar com bèstia de càrrega. Havia vist patir massa a les dones prenyades per aspirar a imitar-les. Des de joveneta ajudava a la seva mare, que també fou comadrona.

»Va morir de sobte, sense estar malalta, sense haver minvat el color rosat de les seves galtes exultants de salut ni aquella gallardia que s’han cruspit els cucs sense que cap mascle hi clavés dentellada.

»La Beta, que m’informà d’aquestes circumstàncies, afegí amb picardia: “Ara diuen que les xiquetes prenen potingues de la farmàcia per no quedar prenyades. És veritat? I per què no en prenen los homes? Segurament és perniciós per a la salut i per això només ho han inventat per a les dones. Mira, xiqueta, només hi ha dos remeis contra l’embaràs: quedar-te vídua o per vestir sants, com la llevadora del carrer dels Polls. Ella en va sentir molts, de crits de partera, però ningú no va poder sentir els seus”».

Això de les «potingues» per no tenir fills interessà a la mare, que va morir abans que fossin coneguts i comercialitzats els medicaments anticonceptius. Em demanà informació precisa, com l’hagués demanada si fos viva, puix que era més jove que jo. A la seva edat encara era un problema. A la meva, ja no.

En parlar-li del nou edifici construït sobre les runes de la casa dels seus pares, casualment, sense donar-hi cap importància, vaig mencionar la botiga d’electrodomèstics instal·lada als baixos. També m’interrompé perquè li expliqués això dels electrodomèstics. Era un interès de dona, mare de quatre fills encara petits, condemnada a rentar al safareig públic, a buscar i buidar l’aigua, a cuinar en fogons de carbó o en llar de foc…

«Són aparells que fan les feines de la casa i funcionen amb electricitat. Quines feines?: rentar la roba, fregar plats, escalfar aigua… són els televisors, cafeteres, neveres, molinets de cafè, ganivets per tallar el rostit, flassades, secadors de cabell, radiadors que han desterrat brasers i estufes; planxes de vapor que estalvien la feina de mullar la roba; aspiradors de brossa, màquines de cosir, gramoles, màquines d’afaitar, torradores de pa, trinxadores de ceba… espremedores de fruita per assolir sucs naturals… En cada casa, per modesta que sigui, hi trobaríeu algun o varis d’aquests aparells.

»S’han de pagar, oi, i tant! Es paguen a terminis, o sigui, a pagues. No, de màquina de rentar no en tinc, ni de fregar plats ni televisió ni ganivets elèctrics ni aspiradores de brossa, però tinc una nevera, una màquina de cosir elèctrica, un rellotge, sí, un rellotge fabulós que sempre marca l’hora exacta sense donar-li corda. A més de rellotge és ràdio i despertador. Desperta amb música. Fabricació japonesa: una meravella.

»Us fa dentetes, oi, mare? Són facilitats amb les quals vós no podíeu somniar quan us escarrassàveu en les feines domèstiques que haguéreu de carregar tota sola. No us en sabeu avenir, és clar. També trobareu insòlit que jo no faci la bugada i me la faci el fill. Ja us he dit que no tinc màquina rentadora a casa, però cada setmana, el més petit dels meus fills, la du a una botiga del nostre carrer que lloga màquines i que els mateixos parroquians manipulen. Per quaranta duros es poden rentar cinc quilos de roba. Quaranta duros era una fortuna quan vós anàveu a rentar al safareig públic, però amb els anys la pesseta perd valor i el guanya l’esforç humà. Els fabricants d’electrodomèstics necessiten que les dones puguin comprar-los o llogar-los. Les dones s’han d’espavilar treballant fora de casa, encara que només sigui per pagar els artefactes que faciliten les feines domèstiques. Les feines que, fatalment, injustament, els assignaren els homes.

»Per tot això, és natural que sigui el meu fill l’encarregat de la bugada setmanal. Cal avesar els mascles a les feines que en diuen “de la dona”. Aquesta és la revolució que s’imposa, no sols la de les màquines».

La mare es va perdre molts invents i meravelles en deixar aquest món el cinc de juny de mil nou-cents quaranta-u, i no sols la màquina rentadora. També es va perdre els fruits de la rebel·lió de les dones. «Ja no ens deixem trepitjar com la vostra generació. Vós no en vau parlar mai de la vostra vida de dona i si us vau revoltar ho vau fer en la solitud. Ara fóreu legió».

5

Tot reprèn
significat com més una gran boira
bolca els sentits.

JOAN VINYOLI

La boira esdevingué la temuda broma de la plana d’Urgell, densa, tèrbola i viscosa. La fortor dels àcids de la fàbrica de pasta de paper, instal·lada a l’altra banda del riu, impregnava la humitat que, a glopades, s’encimbellava a la cresta del camí del Calvari. En preguntar-li a la mare si sabia d’on eixia aquella ferum, va contestar: «Quina ferum?». Jo havia oblidat que els morts no tenen olfacte. Només tenen memòria.

Podia haver-li explicat el fenomen de l’empudegament de l’aire en la nostra ciutat produït per l’aspecte negatiu del progrés. Podia haver-li etzibat el «rotllo ecològic», podia fer-ho via memòria, o sigui, provocant l’olfacte per analogia de velles olors no oblidades. La memòria n’és plena, de flaires identificadores, però només predominen les agradoses. Les magdalenes de Proust no desprenien la fortor de cel·lulosa.

La mare no va conèixer la llum elèctrica a casa fins que va deixar la seva per casar-se. L’hereu dels Pastors era l’amo. Ell decidia. Ell administrava els béns i l’esforç humà de tota la nissaga. No fou per gasiveria que rebutjà la introducció de l’electricitat a la casa pairal. Era una actitud tancada i barrada al progrés.

«… però ton oncle tenia bon cor», comentà la mare en defensa del seu germà. Les mateixes paraules havia pronunciat el gendre del meu oncle la nit abans, quan vaig visitar-lo. «Lo sogre tenia bon cor. La culpa era del vi. No feia mal a consciència. En els darrers anys ja no enraonava amb ningú. T’ensenyaré uns “retratos”, ja veuràs… on els he ficat? Vejam, mira, guaita, aquí els tens, els sogres…».

«Les fotos eren grogues, fixades sobre cartró i una mica rosegades de les vores. Fotos del vostre germà amb la seva dona. Ella molt grassa i rabassuda; ell, bru i cepat, amb el posat incert, com si estigués a punt d’esfondrar-se quan el retrataven. Una foto de fira, segurament. La tia du una brusa apedaçada al pit. La roba se li estripava a la pitrera, degut al pes d’unes mamelles desorbitades en un cos ample i curt.

»Em va mostrar fotos dels cosins, de la Tereseta, per exemple, la que va morir ofegada a la sèquia. Jo no la recordava tan maca. Sembla una artista de cine mut, una morena de crinera ondulada i ufanosa, celles depilades, una piga a la vora del nas que ella accentuava amb un llumí cremat. Una boca gran, lleument oberta, prou com per entrellucar una dentadura esplèndida.

»Tenia divuit anys, la cosina Tereseta. Festejava d’amagatotis amb un xicot de Camarasa. Son pare la maltractava als vespres de vinassa. Un dia, ella li va plantar cara: “No em toqueu o em tiro pel balcó”. I no la va cascar mai més.

»Era sinistra, aquella casa, mare. Segurament hi vau patir molt. Celebro que l’enderroquessin. No n’ha quedat ni rastre. La fusteria del Ruixó també fou demolida, però no hi han edificat. Ara és una ampla escalonada que condueix a la costa del cementiri. Una idea encertada. Ultra servir de drecera per a pujar a Santa Maria, és decorativa. El carrer hi ha guanyat i els veïns ja no patiran el soroll de la serra del fuster. A mi m’agradava la flaire de fusta serrada que sortia de can Ruixó.

»L’escala fou construïda l’any 1954 amb motiu d’unes festes religioses a la ciutat. Com diu l’historiador, l’obra permet arribar fins al peu de la porta lateral del temple de Santa Maria des del carrer Major, en el punt prop de la plaça del Pou on acaba el petit carrer de la Reguereta. Feia tretze anys que vós éreu morta.

»Que com he trobat el nebot? De primera. Encara és una torre d’home, molt pulcre, amb problemes de salut, però ben cuidat. La seva vellesa no és un trist espectacle.

»M’ha obert la porta un dels seus nets i en dir-li jo que volia veure al padrí m’introduí directament a la cuina, al final d’un llarg passadís. Allí estava, assegut front a l’aparell de televisió, les mans esteses sobre els genolls. A la taula hi havia un altre nen, germà del que m’obrí la porta. Ambdós prosseguiren els deures escolars, d’esquena a la pantalla televisiva. Semblaven avesats a les visites inesperades. La imatge de l’avi endreçat acompanyat dels nets aplicats en una cuina polida, m’entendrí. Inevitablement la vaig comparar amb la cuina fastigosa i tenebrosa de la vostra casa pairal.

»El vostre nebot serva tot el cabell, molt blanc i tallat al zero, com un rostoll argentat sota la llum generosa d’una cuina-menjador-sala d’estar. Duia un aparell a l’orella perquè és sord com una tàpia. El diàleg esdevingué impossible. Jo deia una cosa i ell en contestava una altra. Els nets, amb el nas a frec de llibreta, feien els deures escolars indiferents a l’estranya conversa, fins que arribà llur mare i deixaren els llibres per ajudar-la a descarregar el recapte pel sopar tot contant-li les incidències de la jornada. Em va semblar una família equilibrada i feliç. Una família feliç i equilibrada en aquella casa construïda damunt la que jo recordava com cau d’infelicitat i desequilibri. No sols l’havien destruïda per edificar-n’hi una de nova, sinó que tot hi era nou, més humà, més estimulant.

»Avui, les mares de família joves, fins i tot en petites ciutats com la nostra, ja no són aquelles màrtirs de la vostra generació. Ja no es resignen al «destí», com vós dèieu sovint, un destí que consistia en servir dòcilment al mascle que li engendrava fills per esdevenir seguidament l’esclava de la niuada.

»És clar que vam parlar de vós, mare. Ell us va posar pels núvols, però no va mencionar l’accident del cinc de juny del mil nou-cents quaranta-u. En un revolt de la conversa jo vaig preguntar si encara tenen el sot a la marge dreta del Segre. Va contestar que no, que l’hagueren de vendre, que ja no treballen la terra, que per quatre cols i un manat de cebes no val la pena esllomar-se. Ens vam mirar de fit a fit, en silenci. Comprenguérem que era millor no parlar del sot ni del Segre ni de les vostres espardenyes.

»El vostre nebot va fer el mateix comentari que havia fet la Beta: “Ta mare estaria estarrufada de la seua filla escriptora…”.

»La filla escriptora soc jo. No crec que això tingui, en aquest moment, cap importància per vós ni per a mi. En res no pot modificar la nostra relació ni afectar aquesta trobada entre la boira. Han passat coses més importants en la vostra absència, per exemple, l’home ha anat a la lluna i l’ha trepitjada.

»Sí, mare, els americans van pujar a la lluna amb una estranya nau de la que eixiren protegits per estrambòtica granota i voluminós casc a la closca. Van clavar-hi una bandera del seu país i tornaren a encauar-se en l’artefacte per emprendre el retorn a la nostra terra. Tot això, si no haguéssiu mort el cinc de juny de 1941, ho hauríeu pogut presenciar per la pantalla de la televisió, còmodament asseguda en una butaca, voltada de nets extasiats i perfectament informats per explicar-vos el miracle».

6

Fes per manera, sobretot,
de retornar a les deus.

JOAN VINYOLI

Malgrat la fosca emboirada podia veure les ungles de les mans de la mare, millor dit, l’absència d’ungles. M’esborronà la visió d’aquells dits lívids i escapçats. Les ungles foren la darrera defensa contra la torrentera que la dugué al pedregar. No vaig poder callar la pregunta: «Us fan mal els dits, mare?». I ella repetí allò que els morts no senten dolor ni fred ni calor… només tenen memòria.

«Si els morts teniu memòria, per què no ajudeu als vius a trobar la veritat que busquen?». El to de la meva pregunta la degué commoure perquè començà a parlar. I em va convèncer que tenir memòria no vol dir posseir la veritat. Em va demostrar, amb la lògica implacable dels morts, que la memòria és dipòsit de fets verídics i també de coses inventades, de realitats i de fantasies, de calúmnies i de malentesos. «La memòria dels morts —afegí— no ajuda a desbrossar el camí dels vius».

Me l’escoltava amb els ulls tan baixos que vaig ensopegar els dits dels seus peus, els quals, a diferència de les mans, servaven les ungles. Eren uns peus com estovats, com si haguessin estat en remull durant trenta-set anys. La faldilla, encara molla, li arribava al turmell. Era un turmell fi i, no sé per què, vaig recordar el vers de Salvat-Papasseit: «Amiga del dolç turmell…».

D’aquell naufragi, se’n va salvar la foto del casori. Algú la despenjà de la paret de la cambra dels pares, una foto petita sota la grandiosa que mostrava el meu pare amb la primera esposa, casada ella de blanc. La mare vestia de negre, com pertocava a la núvia d’un vidu.

Una parella gens ordinària, la que ens mostra la foto. El fotògraf els va situar separats per una tauleta rodona, la núvia a la dreta, el nuvi a l’esquerra.

La mare tenia trenta anys aquell dia i era bella, d’una bellesa clàssica, serena, bruna i natural. Els cabells recollits al bescoll deixen al ras un front expressiu. Sota unes celles ben dibuixades, uns grans ulls foscos, exultants. Estava enamorada.

Del lòbul d’unes orelles menudes i perfectament arrapades al crani, pengen unes arracades que recordo. Eren d’or, d’un or vell com el panís després d’uns dies exposat al sol i a la pluja entre els ferros dels balcons.

Sota un nas més aviat llarg, una boca generosa, tancada i, tanmateix, riallera, de llavis plens que, en estendre’s vers les comissures, no perden el seu gruix. El conjunt del rostre irradia serenor i intel·ligència.

Vestia de negre, una faldilla ampla de plecs distribuïts per l’expert fotògraf. Damunt la brusa cordada fins a la sotabarba, una cadena serva una medalla, joiell que no recordo haver vist mai a casa. Tampoc no vaig identificar l’anell imponent que lluïa al dit mitjà de la mà esquerra, closa sobre la tauleta de tres potes. La dreta reté una cartera en forma de llibre que reposa a la falda.

El nuvi clou el puny dret damunt la taula. La mà esquerra, sobre el genoll, sosté un cigar apagat. És un fadrí de vint-i-sis anys, d’aspecte arrogant; un vidu que «havia fet l’Àfrica»; un pagès mudat amb camisa blanca sense planxar, de coll estret i vores arrodonides, corbata exigua i mal nuada. Vesteix de negre amb gec esquifit per a un cos atlètic. Cabell fosc i admirablement tallat. Els ulls, un pèl astorats, la boca entreoberta, com si es disposés a dir quelcom. Galtabegut, gairebé xuclat, com si hagués passat gana. De jove, el meu pare no tenia l’esguard intel·ligent que jo li recordo.

«En tinc altres, de fotos vostres, mare. Tinc la darrera, la que us vau fer a Barcelona l’any 1940 per enviar-la a l’espòs exiliat. És una foto que m’entristeix. El mateix pentinat del retrat de boda, però el cabell escadusser deixa el front desolat. El mateix somrís, però forçat, com un rictus entre el plor i el crit. Les orelles sense arracades. Sobre la brusa negra, no hi penja ni una pobra tumbaga. El nas sembla més llarg en la cara aprimada. Els pòmuls cimegen entre galtes esfondrades. Els ulls desesperançats han perdut esclat.

»Entre una foto i l’altra s’escolaren vint-i-quatre anys, els més joiosos i els més esgarrifosos. Després, la vida prosseguí només per a nosaltres. Sense la mare».

En canvi, el meu pare envellí poc a poquet. Podem seguir el procés del seu envelliment des de la foto de nuvis fins a les darreres, que, gràcies als perfeccionaments tècnics, captaren fidelment el posat retador i l’esguard clar.

No es va engreixar mai. No va criar panxeta ni clatell de vedell. Es mantingué sec, tibat, amb una tibantor flexible, ni rígida ni superba. No va perdre els cabells, que se li tornaren blanquíssims. Sempre se’ls va fer tallar al zero i això li permeté evitar el cataclisme de la calvície.

«Tanmateix, mare, no ens hem trobat aquí per parlar del pare. Soc més gran que vós i puc dir-vos que cap home no mereix el temps preciós que nosaltres dues necessitem per dir-nos tantes coses».

El meu rellotge de polsera només marcava les cinc. S’havia aturat quan jo sortia del temple, abans de trobar la mare asseguda al pedrís. Li vaig donar corda amb el posat distret, com si no fos el meu rellotge, mentre la boira s’esfilagarsava com cassigalls d’organdí malva. Però el rellotge anunciava sempre les cinc.

Érem d’esquena al riu i davant nostre, entre les branques arrupides dels castanyers mig despullats, s’albirava una claror lívida i lletosa. La mare tornà a preguntar si jo tenia fred i, en contestar-li negativament, girà lleument el cap sense mostrar l’esguard protegit per una cabellera llisa i xopa, absolutament quieta, com penques negres.

«Heu vist la claror estranya que s’acosta?», vaig preguntar. Ella va dir que provenia de l’esplanada del santuari, on, segurament, havien encès els fanals. Fins al nostre pedrís n’arribava la refulgència. «Hi ha un fanaler aquí dalt?». Va contestar que sí i en va donar el nom, com si aquell paisatge fos el seu domini. «Lo Morralet? Pensava que era mort», vaig comentar. La mare va trobar beneita la meva reflexió puix que els morts també poden encendre fanals a l’univers dels morts.

En preguntar-li si els morts es veuen entre ells, si es parlen, si és cert que als cementiris s’hi fa tertúlia i s’hi desfermen bacanals o complots contra els vius, la mare es va limitar a dir que, com entre els vius, de morts n’hi ha de tota mena. Fugint de l’estúpida pregunta que li havia fet, ella recordà que si m’havia esperat asseguda al pedrís no era per parlar dels morts. Puix que jo l’havia cridada, ella suposava…

A partir d’aquell moment es produí un trencament, com si mentre la mare parlava jo m’hagués adormit o la boira hagués entumit la meva ja migrada capacitat receptiva. Tanmateix en quedaren paraules desvinculades de tot tema concret, com peces escapades de l’enfilall d’un collaret que s’hagués trencat en diferents indrets; paraules inoïdes en boca de la mare, que jo no gosaria avui atribuir-li a menys que la dona allí asseguda no fos la meva mare. És un fenomen que sol produir-se en els somnis.

La sensació que vivia un malson no es va precisar fins més tard, retornada a la realitat i superada l’agitació mental de la conversa entre la boira.

«Els morts no tenen fel», havia dit la mare. I sense fel evocava els drames personals que els vius airegem per venjar-nos, o, senzillament, per justificar-nos. Els morts han assolit la humilitat, el grau de tolerància i de saviesa que permet entendre-ho tot sabent-se part del tot. Un tot que, tanmateix, ja no els concerneix. «Els morts només tenim memòria», havia repetit la mare, i la seva era una memòria prodigiosa puix que no era la seva únicament, sinó la de tots els morts. Posseïa la clau d’enigmes generadors de mites creats pels vius, sustentors de calúmnies i maledicències que rodolen pels camins i dreceres per on s’agiten i es devoren els vius. Cada sepulcre és arxiu secret de fets històrics, esdeveniments polítics, passions humanes, amors fingits o reals, fortunes il·lícites, crims crapulosos i impunits; delictes involuntaris tal vegada justificats si els autors s’haguessin pogut explicar, defensar-se lliurement quan eren vius i condemnats.

De tot això va parlar la mare, però soc incapaç de reconstruir la llarga, precisa irrupció de la seva memòria. També fou implacable i jo la interrompia: «Calleu, calleu, no les vull saber, les veritats dels morts. Deixeu-me viure en el dubte…!». I ella feia un gest amb les mans que volia dir: «Està bé, callaré les veritats, però no escoltaré les teves mentides». Però no ens havíem trobat per representar un episodi més de la comèdia de la vida. «Per això m’has cridat?», insistia ella. Jo reprenia el fil de les meves elucubracions, disposada a no deixar-me xafar per l’aclaparadora lògica dels morts.

Ho va dir moltes vegades, allò que jo l’havia cridada. No ho vaig negar ni afirmar. «Hem de parlar de la casa», li diguí com si fos el motiu per buscar-la. «La propietària sou vós. Vau morir sense testar. No tenim dret a fer donació de l’edifici puix que no hi ha hagut traspàs d’escriptura. Al Registre de Propietat m’han dit…».

La mare no en volia saber res, d’aquell litigi. «Ja us ho fareu», va dir. «No m’interessa», repetí tossudament com si jo intentés implicar-la en un joc brut. «La propietat és una nosa que els morts ja no carreguem». La paraula «propietat» tenia, en la seva veu, ressonàncies sarcàstiques i subversives, com quan el pare pontificava: «La propietat és un robo».

Crepitaven les paraules de la mare com sarments que contacten la flama. Ja no era la figura espectral que m’ha esperat asseguda al pedrís, sinó una persona revoltada contra la propietat. Jo no ho entenia. Pensava que la narració de la visita a la casa pairal l’havia enternida, car l’escoltà sense badar boca, sense un gest d’impaciència. En un moment donat em va semblar que sospirava, com si la meva descripció li produís enyor de llar perduda. Semblava abstreta en records agradosos i jo celebrava haver-los provocat.

M’estranyà, doncs, ésser atallada d’una manera tan brusca. El tema l’enutjava i orientà la conversa per altres viaranys.

La boira que havia iniciat morosament la seva ascensió es desbocà de sobte, submergint-nos en la fosca total. Aleshores vaig tenir por.

Fou una por que apremiava a fugir del paisatge devastat vers l’opulència dels tròpics, allí on, trenta-cinc anys enrere, havia rebut una carta anunciant-me la seva mort.

Però la carta rebuda aquest dia
li ha fet adonar-se…

JOAN VINYOLI

Era redactada en castellà i havia passat tots els filtres de la censura d’Espanya i de la França ocupada pels alemanys. Era un tros de paper blanc festonejat de negre: una carta endolada. No arribà directament a la meva adreça i cognoms perquè encara era perillós pels remitents. Un company d’exili me la dugué a la piscina voltada de buguenvíl·lees. Havíem quedat de veure’ns per tal de bescanviar publicacions i correspondència. Era dissabte, un dissabte sumptuós en l’aire de Cuernavaca, clima òptim, refugi setmanal de milers d’habitants de la capital excessivament alta. Un clima que assossegava els nostres nervis desgavellats per la guerra perduda.

Amb les mans empastifades de nivea-oil vaig estripar el sobre. Devien tremolar-me molt, perquè l’amic que havia dut la carta va aconsellar-me calma.

Encara no sé qui signava la missiva. Era una lletra matussera, cal·ligrafia d’algú no avesat a escriure. No entrava en preàmbuls. Anava al gra. Senzillament m’informava: «Hemos enterrado a tu pobre madre». L’enterrament tingué lloc el set de juny i jo me n’assabentava a finals d’agost.

El de Cuernavaca és un cel blau sense màcula. L’aire és tònic i diàfan. Enlloc no he trobat jardins més fastuosos. En aquell marc paradisíac ja havia oblidat el paisatge boirós i trist de la tardor a la meva terra, el paisatge en el qual, un dia o altre, m’hi esperaria la mare amb la implacable memòria dels morts.

SEGONA PART

1

Et les vieilles,
Qui n’ont plus peur de rien,
Les vieilles en marche
Avec les yeux qui pleurent,
D’avoir enfin compris.

BENOÎTE GROULT

No totes les amigues de la mare que arribaren a velles es nodrien de rancúnia o esperaven passivament la mort. N’hi ha una que sobreviu arrapada als records d’un amor adolescent, amor únic, inefable i inextingible. Es diu Adela i és vídua d’un artista remarcable. I l’art és, encara, doll de vida per a ella.

La mare em va preguntar per la seva amiga com si sabés que jo l’havia visitada. No disposàvem de temps per contar-li una visita que fou llarga. Vaig limitar-me a dir-li que la senyora Adela viu sola des que, fa deu anys, li va morir l’home després d’haver perdut la filla.

La vaig trobar a la casa de sempre. Quan va sentir que trucaven a la porta, sense obrir preguntà: «Qui és?», en contestar que era jo, sentí immediatament grinyols de forrellat acompanyats d’exclamacions de joia, de sorpresa o de por. Finalment obrí la fortalesa i vaig trobar-me amb una dona primeta, endolada, cabell blanc lligat al bescoll amb un cordó negre. Era tota ulls i, en la penombra, semblava una dona molt jove. La veu, però, tenia la tremolor dels vells.

En abraçar-la tingué por de trencar-la. Sempre fou com una nina de porcellana i als setanta-vuit anys encara era més fràgil. Plorava i parlava de la meva mare com si fos ella, i no jo, qui la visitava. Em va convidar a entrar i a seure mormolant paraules d’amistat barrejades amb exclamacions sobre el gloriós sol de novembre que teníem aquell dia.

Vaig entrar. Em vaig asseure en l’única cadira de l’única cambra, que fou taller del pintor renomenat. Una estança d’ample finestral que em recordà el decorat del tuguri de Rodolfo a l’òpera La Bohème. Una talaia esplèndida per albirar el promontori que inspirà els millors paisatges locals de l’artista egregi.

M’oferí un cafè. El vaig rebutjar, car estava segura que no tenia cafè ni cafetera. L’estufa de gas butano era apagada i jo no em vaig veure amb cor de dir-li que no servia de res arrimar-se a una estufa apagada. Ella segué damunt un bagul antic i bellíssim.

Em vaig treure la jaqueta, però aviat sentí la fiblada del fred a l’espinada. Ella duia un mantellet de ganxet damunt l’esquena frèvola i unes mitges de llana negres moderníssimes. Vestida amb una faldilla curta i aquelles mitges semblava un maniquí de Vogue. Contràriament al que hom pugui deduir de la descripció, no donava la impressió estrafolària.

Totes les parets eren decorades amb quadres del difunt i entre les obres pictòriques penjava una nina d’aquelles que, en la meva infància, només compraven a les nenes riques. Una nina de galtes de porcellana i ulls de vidre molt blaus, llargues pestanyes de seda, una boca de maduixa, unes orelles com pètals de rosa, un cabell com fil d’or, unes manetes molsudes amb clotets entre els dits i uns peus calçats de xarol negre sobre mitjonets blancs de fil d’Holanda. El vestit era un parrac.

La senyora Adelita va seguir els meus ulls que s’aturaren en la nina i m’informà que aquella fou joguina de la seva filla, morta als divuit anys, cinc després de la fi de la guerra. «Vam passar tanta gana…!», comentà mirant la nina. I sense acabar la narració de la malaltia de la filla enyorada m’explicà com va conèixer el pintor quan ella tenia setze anys i ell ja ultrapassava els trenta. Fou un amor de novel·la per part d’ella. Ell només estimà l’art i, tanmateix, foren feliços.

Damunt d’una taula rodona s’hi amuntegaven caramulls de periòdics i revistes, descolorits pel sol que entra a glopades per l’ample finestral fins al fons de la mansarda. Vaig ullar-los discretament i ella se’n va adonar. «Aquests papers van publicar coses, crítiques, ressenyes de les seves exposicions. De tant en tant venen a veure’m senyors de Barcelona o de l’estranger i em demanen permís per copiar-ho. Aquí ho tenen tot escrit, i això que ell no s’ho llegia mai…».

La senyora Adelita diu que no hi entén de pintura, però s’ha passat milions d’hores mirant pintar el seu home, posant per a ell quan era una jove rossa que duia «viso» imperi de satí color salmó amb incrustacions de blonda. «Quan ell treballava no li podies dir res. Qualsevol soroll el molestava i l’enfurismava. Teníem problemes per menjar, problemes amb la salut de la nena. Jo intentava parlar-li’n, però s’empipava. La filla m’ho deia: “No ho veus, mamà, que no t’escolta?”. Ella va patir segurament d’aquells silencis del seu pare. Jo no. Jo m’hi embadocava mirant-lo treballar, hores i hores, en el silenci…».

Els ulls del pintor m’observaven des del seu autoretrat penjat al costat de la nina de porcellana que havia estat joguina predilecta de la filla morta als divuit anys, de gana, segons digué la seva mare.

Els ulls de l’artista, pintats per ell mateix, tenien una fredor aquosa. Sota els ulls, unes bosses de pell farcides de gelatina. «Ja estava molt malalt quan se va fer aquest retrat. Se li veu a la cara inflada i sense color. Fixa’t bé en la manca de color. És difícil pintar una cara així perquè la pell no és morta ni viva». No vaig gosar preguntar-li de què havia mort el seu espòs.

Damunt els periòdics apilats, hi havia una tassa bruta i, sota l’autoretrat, penjaven dos plàtans verds. «Els compro verds i deixo que madurin. Baixo a comprar un cop a la setmana. No necessito gaire, jo, per viure. Soc com un mixonet, un mixonet lliure, això sí. La llibertat, xiqueta, és molt important».

Era el moment de preguntar-li si ella, en vida del seu home, havia estat una dona lliure. Per les referències, el difunt s’havia comportat amb egoisme, lliurat totalment a l’art. La senyora Adelita va quedar-se pensarosa, rumiant la resposta a la meva pregunta. «Doncs sí —digué finalment—, quan el mestre era viu també era una dona lliure. A mi no m’enganyava. Era egoista, però es donava a l’art i jo, voluntàriament, l’acompanyava. Potser va ser el seu art el que va fer de mi una dona lliure».

Era una velleta insòlita en aquella ciutat pagesa i aturada. M’hi sentia tan compenetrada que oblidava els anys que ens separaven. Tanmateix no compartia l’adoració pel seu home. I és natural.

Darrere l’estufa apagada hi havia un aparell de televisió tapat amb una funda negra. Li vaig preguntar si no rutllava. Va contestar que sí, que funcionava molt bé, que l’hi havia regalat una germana que viu a Barcelona. «Però no la vull mirar. Em fa més mal que bé. Només hi passen horrors. Però ma germana va insistir. Li feia tanta il·lusió que me’l vaig quedar. Ella, la meva germana, voldria que anés a viure amb ells. Tenen bon pis i es guanyen bé la vida, però jo només puc viure lliure aquí, amb ell, entre els meus records. Si em treuen d’aquí no duraré dos dies. La meva vida és això i no em trobo gens sola. Jo no sé què és la soledat. Ha vingut gent a demanar-me que els vengui els quadres, però no me’ls vendré mai. És com si jo em vengués… De quadres del mestre se n’han perdut alguns. Me’ls manllevaren per exposicions i festes. No me’ls han tornat. Al mestre tothom l’enganyava i jo, que soc una dona sola, soc més estafada que ell. Jo no tinc dret a reclamar, segons diuen. Li fan homenatges, això sí; després de mort li n’han fet molts, d’homenatges. Van posar el seu nom a un bocí de carrer, no a un carrer sencer. Això de repartir un carrer entre molts noms és una indecència. Ell no pintava pels homenatges ni per això que en diuen la fama. Pintar li era tan necessari com respirar. No servia per a res més…».

Escoltant-la sentia també que el fred em rosegava. Vaig ficar-me la jaqueta. «Acosta’t», convidà ella arrimada a l’estufa. Jo no volia dir-li que no hi havia gas. Ella no se n’adonava. Necessitava parlar, explicar la seva enamorada vida. Parlava de pressa, passant d’un record a l’altre. Tenia una manera de narrar que li ve segurament de la seva llarga relació amb la pintura. Els detalls, els colors, els trets ocults de la gent i de les coses: res no se li escapava. Fins i tot la lluminositat. No he sentit mai explicar històries que irradiessin tanta claror matisada.

«Un dia va entrar a la botiga, perquè a casa teníem una merceria d’aquelles amb capses de cartró negre plenes de randes, mocadorets de batista, colls d’organdí… Era foraster. Pintava les escales d’una casa rica, d’un pagès que no sabia com gastar la fortuna guanyada en la guerra del 1914-1918, quan un quintar de blat es pagava com si fos d’or… Ell pintava l’escalonada d’aquella mansió amb imatges de sants i santes, angelets, querubins i marededeuetes perquè la dona d’aquell ric era molt de missa.

»Quan acabava la feina, el mestre baixava a la nostra botiga a fer-la petar amb el pare. S’avenien molt perquè els dos eren liberals i afeccionats a l’art.

»Aquell primer dia ja em va enamorar. Em vaig enamorar dels seus ulls bondadosos i de la seva veu reposada i suau. Ell no va mostrar mai que jo li feia peça. Ens miràvem, això sí. Ens miràvem llargues estones i suposo que tot ens ho vam dir amb els ulls.

»Un dia es plantà a la botiga abans d’hora, i va dir: “Me’n vaig. Si vols venir amb mi, ja ho saps…”.

»Jo tenia disset anys, ell ja n’havia fet trenta. Era molt prim i alt. Anava mal vestit i mal alimentat. Me’n vaig enamorar perquè em feia compassió, o potser em feia compassió perquè me n’havia enamorat.

»A casa van posar el crit al cel. “És un home gran”, deien la mamà, les germanes i les tietes. El pare no. Papà callava amb els colzes al taulell o gronxant-se al balancí. Me’n recordo com si fos ahir. El papà callava, però amb els ulls em deia que sí, que jo era lliure. Mirant-lo em sentia segura. “Si no m’hi deixeu casar m’hi casaré igual”, vaig cridar ignorant les lleis que ho impedien, puix que era menor i calia el permís dels pares per casar-se. I ens vam casar.

»El mestre no em va dir mai una paraula d’amor, però m’estimava, puix que sempre va ésser bo amb mi, inclús quan estava malalt. Si un home és bo amb una dona, amb una criatura com era jo, que no sabia fer res, ni fregir un ou; que no havia rentat mai una camisa d’home… si un marit tractava amorosament una esposa tan inútil és perquè se l’estimava. Les paraules d’amor no feien falta».

Quan parlava del seu marit deia sempre: «el mestre». En evocar la seva audàcia per haver seguit aquell home contra la voluntat de la majoria de la família, va riure amb una rialla tan jove que esdevingué, de sobte, la noia de disset anys enamorada d’un pintor mort de gana llogat per un pagès ric. Després d’aquell esclat de joia es va quedar callada, amb les mans a la falda, mirant l’esguard fred del mestre. La fredor d’aquells ulls era la fredor de la mort.

Em disposava a acomiadar-me i ella s’alçà d’una revolada. Començà a retirar quadres arrimats d’esquena a la paret de l’estança. «Tenim bona llum amb aquest sol de novembre. T’ensenyaré algunes coses, mira aquesta…».

Era un quadre tan gran que m’estranyà la seguretat i facilitat amb què el traginava una dona tan feble. «La coneixes? Sembla una criatura i ja passava dels trenta. Guaita aquesta: la costa dels Gegants quan hi corrien les gallines i les velles prenien el sol. Aquí tens lo Mercadal un dia de fira: tots els colors de les fires d’abans, les gàbies d’aviram, lo Faixero amb el mico enfilat al volant del seu cotxe, los torrons d’Agramunt, els venedors de cuplets i cantaires cecs amb històries d’assassinats i d’amors desgraciats… Acostem-la a la finestra que la veuràs millor. Mira, aquí tens la nena…».

Era una noia rossa, de cara rodona, pentinada amb afectació una gran onda sobre el front puríssim. «No li va sortir bé al mestre perquè ella no sabia estar-se quieta; no tenia paciència. No tenia la meva paciència perquè una filla no podrà entendre mai un home com l’entén la seva dona. A mi, el mestre m’ordenava: aquí! i jo m’hi quedava clavada, hores i hores, mig despullada o vestida; mai despullada del tot. No em va veure mai nua. No en pintava, de dones nues; les preferia amb “viso”. Els crítics han escrit que són imatges eròtiques, molt més eròtiques que els cossos despullats…».

El finestral sota coberta és esplèndid. Si no fos tan alta, la senyora Adela viuria pràcticament al carrer. Em va estranyar que els vidres fossin tan nets, car a la seva edat no crec que pugui enfilar-se per brunyir finestres. Vaig preguntar-li com s’ho feia per tenir els vidres tan rutilants. M’explicà que tenia la canya d’un apagallums d’església, un estri recollit al costat d’un temple. En lloc de l’embut que servia per apagar els ciris hi havia lligat un drap amb el qual netejava el finestral. «Per què serveix una finestra si no hi pot entrar el sol? La brutícia emporca la llum i les obres d’art necessiten claror, llum neta…».

De tant en tant m’agafava les mans i deia: «Oi que soc una pesada? Només parlo de jo i encara no t’he preguntat res». Vaig dir-li que m’encantava escoltar-la i que, d’altra banda, jo no podia contar-li coses tan interessants. Tanmateix vaig insinuar que es feia tard, que jo tenia algunes visites pendents; que ho sentia molt, però…

No era l’hora el que m’angoixava, sinó el fred. Se m’havien quedat els peus glaçats i el calfred a l’esquena m’obsedia. Sempre fou, el calfred a l’espinada, l’anunci d’alguna malaltia. La idea d’emmalaltir m’espantà i, a l’ensems, no gosava fugir d’aquella velleta intel·ligent i coratjosa, deixar-la amb la paraula a la boca…

… amb les paraules, millor dit. Eren moltes les que tenia acumulades al pap i ella volia dir-les. Dir-les no a qualsevol sinó a mi. A mi que, en realitat, em confonia amb la meva mare. Jo maldava per evitar les confusions i ella reaccionava: «És la veu. Teniu la mateixa veu. La veu és molt important per reconèixer algú. Hi ha veus que no diuen res, no les recordes, s’obliden aviat. N’hi ha altres que se’t claven al cervell amb més força que els ulls o la cara. Tens la veu de ta mare, una veu plena…».

El fred m’acovardia. Vaig posar fi a la visita, prometent-li que hi tornaria. M’acompanyà a la porta. Obrí els nombrosos forrellats mormolant que s’ha de tancar i barrar perquè li volen robar les obres del mestre.

Ens vam acomiadar amb una abraçada molt llarga, però ni ella ni jo no vam plorar.

D’allí estant me’n vaig anar rabent al carrer del Comerç. Vaig buscar una botiga de roba i vaig preguntar si tenien samarretes de llana. Me’n van ensenyar tres models. Vaig comprar-ne un de gruixut i sense mànegues. Quan la dependenta es disposava a embolicar-lo li vaig dir que no calia, que me’l ficaria allí mateix. «Puc passar a l’emprovador? Tinc fred, sap?». La noia va contestar que sí, que feia molt de fred, i la samarreta va aturar una pulmonia.

Alliberada de l’angúnia i de la frisança que em produí el perllongat calfred, vaig pensar en la senyora Adelita i em va saber greu d’haver fugit del seu santuari glaçat i bigarrat. Malgrat la pobresa en què viu no és una dona malaurada. La il·lusió és una força vital considerable. Ella viu serenament entre els records dels éssers que va estimar. Viu entre obres d’art que ho transformen tot. L’art i l’amor impediren que la pobresa esdevingués misèria en la mansarda de la vídua del pintor.

En l’ambient mediocre de la nostra ciutat paralitzada per la por durant tants anys de pau condicionada a l’abdicació integral, és insòlita la supervivència d’un esperit lliure com el de la senyora Adelita. En una comunitat freturosa de guanys materials, fatxendosa a l’hora de malversar-los, hi ha una dona de gust exquisit que, en la pobresa material, s’ha edificat un món de serenitat. Lliurada als records i a la fruïció de l’art no ha oblidat ni les bestioles desvalgudes.

«La vostra amiga manté una quarantena de gats, mare. No podeu imaginar la quantitat de gats pòtols que tenim a la ciutat. La senyora Adela va començar posant un plat de llet al llindar de la porta del carrer per un gatet ratat que la seguí un dia en tornar del cementiri. Va córrer la veu entre els moixos i aviat s’aglomeraren davant la casa del pintor. Amb la llet, no en tingueren prou. Miolaven d’una manera que esquinçaven el cor de la sensible vídua. Decidí comprar deixalles de freixura i nodrir la caterva felina. Cada dia acudien més gats i si un dia ella no es troba bé i no baixa a oferir el ranxo, la gatada fa un escàndol de mil dimonis. D’alguna manera, les bèsties van descobrir que per la part posterior de la casa, des de la muralla mora, podien saltar al porxo de la vídua. Van començar a entrar, a reclamar la manduca. La bona dona es va espantar i ara té por dels animals aviciats. Esdevingué esclava de les bèsties famolenques. Al principi fou la compassió per un gatet pollós i abandonat. Després no tingué més remei que baixar recapte a la caterva.

»A la ciutat, diuen que la senyora Adela està tocada del bolet i li critiquen aquestes extravagàncies. Li auguren un final horripilant quan ella no es pugui llevar del llit per alimentar la trepa. Si no troben tiberi, els gats pujaran a la muralla, saltaran per la finestra del porxo amb les urpes desbridades i devoraran les despulles fredes de llur protectora. Se la cruspiran com si fos una sardina.

»És el que diu la gent incapaç de comprendre el món interior de la vostra amiga. Jo m’imagino un altre desenllaç. Espereu-la. No trigarà gaire en pujar al fossar i ella us ho explicarà».

2

Les vieilles,
Fleurs noires des jardins publics,
Avec les yeux qui rient,
De n’avoir pas compris.

BENOÎTE GROULT

Va estendre’s per la ciutat la notícia que jo havia visitat la vídua del pintor il·lustre, una de les «glòries» locals homenatjada en temps de Franco, fins al punt d’haver-li concedit l’honor pòstum de batejar un carrer amb el seu nom.

Hi havia expectació. Jo havia tingut accés al santuari-fortalesa-sepulcre de l’estrafolària protectora de gats pòtols i ratats. De la seva mansarda, la imaginació popular i la maledicència provinciana en feien descripcions al·lucinants. De la soledat de la vídua del renomenat artista, se’n parlava amb esglai.

Era natural que la Beta inquirís en veure’m: «És cert que has pujat a casa de la llunàtica?». Em constava que la senyora Adela estava perfectament lúcida i, tanmateix, no vaig desmentir la injúria. «Has vist los seus gats?», afegí la velleta en un to més afirmatiu que interrogant. Sense esperar resposta es lliurà a la xafarderia més desvergonyida, sense adonar-se que, en realitat, descobria la pròpia mesquinesa i misèria d’esperit.

No vaig replicar. Tampoc no em donava ocasió de fer-ho, embalada com ella estava en un desvari senil produït per l’enveja. Enveja d’una dona que s’havia arrecerat a l’ombra dels records lluminosos i no en les tenebres del ressentiment. «Diuen que dorm amb los gats. Quina pudor deu fer el seu pis!, oi?».

Jo callava. Podia haver-li dit la veritat: que els gats no entren a la mansarda, que el pis de la senyora Adela no fa pudor de pixum de gat, que la casa desprenia flaire de paper vell, de pintures i de fruita penjada a la paret madurant al baf del sol, d’un sol que entra a dolls per un gran finestral de vidres rutilants; que la pobresa material d’aquella velleta solitària no era misèria; que si a la ciutat hi havia una dona rica, aquesta era la vídua del pintor. El seu món interior era una fortuna. «… i és molt garrepa. No vol obrir la porta a ningú perquè té la mania que li volen robar els quadres del seu home. No sé si valen molt les pintures d’aquell xicot, però si fossin de valor les hauria venudes ell, quan era viu i vestia cassigalls».

Jo podia haver-li explicat a la Beta que, només amb dos retrats penjats a la paret de la mansarda, la vídua hauria cobrat molts diners de qualsevol entès en la matèria. M’havien impressionat els dos rostres d’andorrans, tal vegada pastors, d’esguard sorrut i lleument alcoholitzat. Dos rostres prodigiosament captats pel pinzell del pintor mort en la pobresa. Me’ls vaig mirar tan embadalida que la vídua comentà, en adonar-se’n: «A mi també m’agraden molt. Me’n donen molts diners, però no els vendré mai. Els va pintar quan jo encara no el coneixia».

La Beta passava d’una pregunta a una altra, indiferent a les respostes. «No te n’ha dit res, de la filla?». En la pregunta hi bellugaven insinuacions de tota mena. I aleshores sí que vaig contestar: «Hem parlat de la seva filla. Li va morir de gana».

La vella xafardera em va mirar amb l’esguard sobtadament acovardit. Jo esperava el seu comentari maligne, però va callar. El seu silenci provocà la meva curiositat. Ella, però, seguia callada. Només era una treva. «Los gats són bèsties malvades —va comentar reprenent la xerradissa—, només ataquen els febles, quan saben que l’atacat no es pot defensar. I tenen set vides, los gats. Matar un gat és la cosa més difícil del món. Los has d’emmetzinar, vet-ho aquí. I només ho pots fer amb salfumant. Posa salfumant a la llet i, a la primera llepada del plat, lo gat fa uns bots com una baldufa i cau de panxa a terra, amb los budells cremats. A garrotades no en mataràs mai cap, ni amb cartutxo de perdigons. Mataràs una llebre, un gos o una guineu a perdigonades, però un gat, mai! Al gat, salfumant amb llet i bona nit i bona hora…».

Mentre la vella es despatxava amb les seves receptes per liquidar tota la felis domestica, jo pensava en la pietat de la senyora Adela per aquell gatet abandonat que un dia la va seguir fins a la porta de casa. Aquell gest impulsat per un cor sensible i un tarannà generós li va crear un problema del qual no sabia com sortir-ne. Tanmateix no el resoldria barrejant salfumant a la llet que, cada nit, deixava a la porta per als seus protegits.

«No t’ha dit quant li passen de pensió?», preguntà la Beta amb uns ulls tafaners. «Li deuen pagar més que a mi, què t’hi jugues! Era pintor de santets i angelets. Ell los pintava i la seua dona els anava a vendre el dissabte de fira…».

Vaig sentir una mena de compassió per a la vella difamadora. No gosava replicar-li com calia. Era massa gran, estava amargada pel llarg patiment d’una postguerra atroç per a la dona d’un afusellat. I no havia tingut la gran sort d’accedir a l’art que acompanyava l’altra vídua.

«Lo seu home era bona persona, però quan “ells” van guanyar la guerra es va dedicar a pintar pels capellans. Li van donar un carrer i tot. Al meu home afusellat, ni homenatges ni carrers, ne pots estar ben segura…».

Més que indignar-me m’entristí l’espectacle que oferia la velleta. Hi havia quelcom de malaltís en els seus judicis. Jo podia haver-li recordat que ella mateixa, en altra avinentesa, havia rebutjat pensions, homenatges i indemnitzacions com a vídua d’afusellat. No era coherent, però no hauria entès les meves puntualitzacions i vaig optar pel silenci front als seus despropòsits.

A la mare no li’n vaig parlar, de la part enutjosa de la meva trobada amb la seva amiga Beta. Era un terreny en el qual no volia entrar. L’experiència m’aconsella no jutjar per tal de no ésser jutjada. Amb els vells, especialment, cal ésser indulgent puix que em faig vella.

Renillaren els cavalls en alguna de les masies a frec de carretera, allí on comencen rengleres d’àlbers fins a la vora del riu, abans d’entrar en les vimeres i els bedolls de la meva infància. El paisatge estival era ben diferent en aquells indrets. Amb una precisió punyent vaig recordar l’hort del padrí, la flaire de les tomateres, l’espetec de les magranes, les faldades de maduixes collides amb delit, els pèsols desgranats al crepuscle, exuberant en aquelles terres aspres de ponent.

Si la mare m’esperava al pedrís adossat a l’espona del camí solitari una tarda de novembre boirós, no era per atzar. Els morts tenen els seus paisatges i no els trobareu mai entre magnoliers lascius en jardins embaumats, ruixats de lluna.

«Una vegada us vaig veure caminar per una platja. Era diumenge i feia molt de vent. També era novembre».

La mare va dir que no, que ella no hi era, que la degué confondre amb algun altre.

«Éreu vós, tal com ara us veig. Se’m feia insuportable la solitud del diumenge i vaig fugir de la casa buida. L’autobús em va dur fins al passeig marítim, final de trajecte.

»El sol lluïa esplendent perquè el vent havia escombrat l’atmosfera. Quan el dia és bell, la solitud pesa més. El passeig marítim té escalonades que duen al mar. Les vaig baixar lentament com si no sabés molt bé on anava. A la platja, no hi havia una ànima.

»Protegida del vent amb una gorra de llana al cap, abrigades les cames amb pantalons gruixuts i embolcallada amb una jaqueta folrada de pell de xai, m’asseguí damunt una soca que el mar havia rebutjat deixant-la sobre els còdols. Devia fer molt de temps que el soc era a la platja perquè en passar-hi els dits vaig comprovar que era eixut fins al moll. Aleshores us vaig veure».

La mare insistia: «No era jo. No he vist mai el mar».

«Apareguéreu de sobte com si la sorra us hagués projectat deixant-vos dreta entre el blau escumós de l’aigua i la grisor freda del ciment del passeig. El vent estarrufava la vostra cabellera».

Ella ho negava amb una insistència que denotava inseguretat. «Éreu vós, no en tinc cap dubte; éreu vós, descalça damunt l’arena molla, amb les faldilles que ara veig i toco».

El vent que empenyia la figura menuda esbullava la crinera, però no feia trontollar el cos. El torb arrombollava la sorra i feia crepitar el pedregam com si fos calamarsada. Les gavines s’havien aturat a les crestes escumoses. Xisclaven els llautons de les instal·lacions dels banys públics i privats, convenientment desats per a l’estiu. Vaig cridar: «Mare!», i ella arrencà a córrer. Jo intentava atènyer-la i, com en un malson, no avançava un pam sobre el terreny bellugadís. Un cop de vent se m’endugué la gorra de llana i, els cabells al ras, vaig sentir-me totalment desvalguda.

La mare no degué sentir-me, altrament s’hauria aturat i m’hauria donat la mà. Era tot el que jo necessitava aquell diumenge. Vaig repetir el crit no sé quantes vegades, però el vent esbandia la veu, l’arrossegava mar endins. Malgrat el torb i la por paralitzadora, vaig guanyar uns pams de platja vers el sud. El rellent havia deixat xops els meus cabells grisos i desemparats.

No podia precisar si la imatge esvaïda fou engolida pel mar o si foren els crits joiosos d’uns infants allò que provocà la seva sobtada desaparició. «Mamà, omplim la garrafa?», preguntava una veu infantil a la meva esquena. Vaig girar-me amb un ensurt, com si despertés d’un malson. A pocs metres de distància un nen i una nena traginaven una garrafa buida.

El vent crespava suaument la superfície malva, un malva clapejat de blanc, el blanc de les gavines que flotaven trèmules entre l’escuma.

El nen volia atansar-se a la primera ona i, d’una estrebada, s’endugué el recipient. Volia fer l’homenet, llençar-se sol a la feina. La nena protestà. «Mamà, el Jordi m’ha fet mal». El nen va girar el cap. El seu rostre regalimava salut i picardia. «Mentidera, “xivata”…». I acompanyava els mots amb gestos amenaçadors.

La mare dels infants, reressagada, però amatent, va dir quelcom que el vent escampà en direcció oposada. La dona no duia res al cap i amb una mà aturava els cabells llisos entossudits en tapar-li la cara.

La presència d’aquella família capgirà la situació, transfigurà el paisatge i el meu estat d’ànim. Per primera vegada aquell matí era conscient de la realitat. Respirava emanacions marines i ho feia com si sortís d’un estat d’asfíxia.

«Vós ja no encaixàveu en aquell paratge de vida, puix que éreu morta. Com si la presència dels infants ho hagués trastocat tot, el vent amainà i les gavines alçaren el vol i es lliuraren, frenètiques, a la caça del peix. Els becs d’aquells ocells d’aspecte tan inofensiu eren despietats».

Jo vaig refer els meus passos, atordida per l’estranya aventura que no encertava a esbrinar. Els nens s’havien reconciliat i ambdós acostaven el broc de la garrafa a les primeres ones, que, en atènyer els còdols de la platja, perdien empenta. Amb molta cura, els infants deixaven entrar al recipient glopades d’aigua salada. L’operació era efectuada amb aplicació. Sense mirar-los massa per temor a destorbar-los, jo avancí vers els graons de ciment, des dels quals llur mare els observava. «Són els seus fills?», vaig preguntar com si no hagués sentit que li deien mamà. La dona assentí mirant-se les criatures com només ho fan les mares. «Per què la volen, l’aigua del mar?», inquirí jo. La jove m’explicà que era professora de química en un institut de segona ensenyança, que cada dilluns tenia «laboratori» i necessitava aigua de mar per fer unes anàlisis elementals i, tanmateix, engrescadores per als seus alumnes. Els seus fills —sis i vuit anys— l’ajudaven tot jugant. Un matí tan esplèndid com aquell calia aprofitar-lo.

Els infants s’acostaren amb la garrafa gairebé plena, les galtes enceses com si en lloc de l’aura marina les hagués colrades la flama d’un tió. Els peus descalços eren bruts de sorra humida. La jove mare els va netejar amb les pròpies mans, espolsant el polsim salat amb amorosa destresa. La nena es deixava acaronar els peus i deia: «El Jordi ha trobat una gorra de llana. Jo la volia i ell l’ha llençada al mar». El nen afegí: «Era una gorra porca…».

La meva gorra. No vaig dir res perquè em va semblar de mal gust. La mare dels infants els posà els mitjons de llana de colors vius i, abans de calçar-los amb les botes d’hivern que es tancaven amb cremallera, els va felicitar per la feina ben feta, col·laboració que ella recompensà amb un parell de petons a cada galta: vuit en total.

«Anirem a dinar a casa de la iaia?», preguntà la nena. La mare contestà que sí, que d’allí estant anirien a casa de l’àvia. «Ha fet un flam?», inquirí el nen llaminer. Sí, l’àvia havia fet un flam perquè era diumenge. «Per què no en fas, tu, de flams, mamà?», preguntà la nena. «Perquè no en sé fer». I el nen inquirí: «Per què no li dius a la iaia que te n’ensenyi?». I la jove mare explicà, pacientment, que ella no tenia temps per fer flams, que ella treballava i tenia cura d’ells, i que, en tot cas, «per què no l’hi has preguntat mai a papà?». El nen replicà que els papàs no n’han de fer, de pastissos; que això era feina de dones…

La jove mare acaronà el rostre lluminós del fill dient-li: «Ets un masclista, Jordi, un masclista…». Els infants volien saber el significat de l’estrany adjectiu qualificatiu. La mare s’alçà d’una revolada i amb els ulls a la barana del passeig exclamà: «Allí teniu a papà».

L’home baixa de dos en dos els graons de l’escalonada fent dringar les claus del cotxe. Era un xicot de barba bruna i ulls bondadosos. «Com estan els meus pirates?», preguntà. Els infants arrencaren a córrer per abraçar-lo. La dona s’ho mirava amb una tendresa retinguda. La nena saltà al coll del pare i el nen se li arrapà a les cames. La nena cridava: «El Jordi ha trobat una gorra de llana i l’ha llençada al mar». L’home comentà: «Era la gorra del capità Nemo…». El fill intervingué: «Què va! Era una gorra de dona, una porqueria de gorra». La mare els anà a trobar traginant la garrafa. Aleshores vaig adonar-me que esperava un altre fill. Devia estar de set mesos i caminava amb la mà estesa sobre l’anca dreta.

Pujaren les escales entre xiscles i rialles. Vaig tornar a quedar-me sola en aquella platja, però vós, mare, ja no apareguéreu. Ja no us necessitava.

3

Hi ha dones
a qui, ja grans, se’ls morí un fill,
i el duen sempre a les entranyes,
que es van obrir de nou per acollir-lo.

JOAN VINYOLI

Jo també havia estat una mare jove, mare de criatures petites, de galtes enceses de salut i puresa. La infància dels fills havia estat la meva joventut. L’evocació, aquell matí, de la infància dels meus fills m’omplí d’un enyor estimulant, però aquell sentiment no rectificava el curs de la vida.

Els fills es fan grans i en deixar la infància perden puresa, et miren amb ulls d’adult i de vegades et fan mal. Un dia, els meus fills em miraren com aquells infants de la platja a la seva jove mare: amb veneració. Una mare jove no ho sap, que això és efímer. Un dia, els fills sortits de la infància alcen el vol, se’n van lluny. De vegades encara se’n van més lluny els que es queden a casa.

A la senyora Adela se li havia mort la filla de divuit anys. L’única filla. Cada setmana pujava al cementiri amb flors per al sepulcre del marit. No per a la filla. «La filla la duc al ventre», va dir-me posant amorosament les mans a la falda. Però el ventre d’una dona vella és com una tomba. La maternitat és fabulosa en la joventut.

«Més trist és el ventre d’una dona no fecundada», afegí la senyora Adela sense saber que parlava com una vella sàvia. I aleshores vam parlar de les ties del carrer del Miracle, «les vostres ties, mare, germanes del meu avi. Van morir molt velles i fadrines».

Les recordo ja mig cegues. Hi anava amb la mare alguna vegada, d’amagat del pare perquè, amb ell, no es feien. Eren tan fanàtiques de la religió catòlica que l’home de la seva neboda els semblava l’encarnació del dimoni.

Era una casa de passadís molt llarg. Començava al carrer del Miracle i acabava a la muralla. De la porta del replà fins al balcó amb vista panoràmica al riu, el passadís era llarguíssim i nu. Fins i tot a l’estiu calia evitar que les dues sortides fossin obertes alhora, altrament els corrents d’aire esdevenien gropada.

El sol entrava pel balcó amb tanta força que la claror irradiada atenyia la porta del replà. Era la part lluminosa de la casa d’aquelles tristes fadrines. Cosien amb el balcó obert fins i tot a l’hivern, quan solejava. Els dies de boira s’arrimaven a les vidrieres i aprofitaven cada gota de llum natural fins la caiguda de la nit. Encenien el braser al balcó per evitar el tuf de l’òxid carbònic, i quan el carbó ja no feia flama ni fum l’entraven a la saleta, el cobrien amb una gàbia filferrada per protegir les sotanes que cosien amb els ulls a ran d’estofa, una estofa negra, aspra i pesada.

La mare em deia: «Anem a veure les ties del Miracle», i jo no em feia pregar dues vegades perquè em donaven berenar, pa amb vi i sucre o galetes que els frares dels Escolapis es feien pastar especialment per les monges de la Vetlla.

«Jo endrapava el berenar tot mirant el riu que, aleshores, era cabalós i límpid. Vós xerràveu i xerràveu amb les vostres ties fent-les riure amb boques desdentades i pansides. En tornar a casa em dèieu que les ties eren molt velletes i que no s’havien de deixar soles».

Sortíem d’aquella casa amb una senalla de roba bruta que la mare rentava per a elles, com si amb la nostra bugada no n’hagués tingut prou. Era roba de dones velles i dedicades a cosir. Camises de cànem clapejades de punts negres, rastre de les puces ensenyorides dels seus llits i matalassos.

Les ties eren massa velles per escaldar somiers i fer neteja de mobles i fustots. La meva mare no podia ajudar-les en el combat contra puces i xinxam, i elles, les dues germanes, eren tan garrepes que no volien comprar les pólvores per matar insectes que venien a les botigues de sabó i lleixius.

La mare s’hi trobava bé, en aquell pis assolellat. Hi trobà, de petita, el caliu que mancava a la casa pairal sotmesa als dictats de l’hereu. Entre les tres dones —ties i neboda— s’establí la solidaritat de les maltractades, solidaritat que la mare no trencà en esdevenir mare de família. Em van proposar d’ensenyar-me a cosir sotanes i, per sort meva, la mare rebutjà l’oferta. Tenia un instint tan esmolat que intuí la decadència de la santa mare església.

«A ta mare li van ensenyar moltes coses les seues ties del carrer del Miracle. La petita, que era la més llaminera i fartota de les dues germanes, feia uns panadons que t’hi llepaves los dits. No en sap fer tothom, de panadons. Pastar un quarteró de farina, coure un manat d’espinacs, barrejar-hi un grapat de raïm sec i buidar un setrill d’oli no sembla difícil ni és car, però havies de tenir les mans de ta mare, la seua traça i la seua paciència. L’hi va ensenyar la seua tia, la petita. La gran li va ensenyar a apedaçar llençols, a ficar genolleres als pantalons i colzes a les camises. Ho feia tan bé que semblaven pintats. Ta mare va aprendre molt d’aquelles velletes. El que no li van ensenyar és l’alegria. Ta mare era unes castanyoles, però les seues ties eren unes fadrines ensopides i espantades, esfereïdes per por a l’infern i a les calderes d’en Pere Botero. Tocaven a rosari i ho deixaven tot, tremolant de por d’arribar tard al primer parenostre, arrossegant la mantellina escales avall com esperitades. Així va morir la gran, de resultes d’una caiguda a l’escala quan tocaven a rosari. Es va trencar un os de la cuixa, no sé com li diuen, “lo femer” o “lo femú”; total, se li va infectar i bona-nit-i-bona-hora. La petita va aclucar l’ull tres dies més tard.

»Eren unes dones tristes i havien estat unes xiquetes tristes i poc agraciades, però feien uns traus de sotana que encantaven. Ja no se’n fan, de traus com aquells. Ja no se’n fan, de sotanes. Els capellans d’ara van vestits com els cobradors de contribucions d’abans.

»No sé si van tenir pretendents, les ties de ta mare. No és cap desgràcia. Es guanyaven la vida amb les mans i no necessitaven que les mantingués cap home. Se van estalviar molts disgustos perquè els homes només es casen per tenir una esclava. També es van estalviar de parir i criar canalla. No sé com t’haurà anat a tu, xiqueta, però a mi home i fills m’han sortit farrolls i per viure la vida que jo he viscut és millor fer-se vella com les ties de ta mare…».

És complicat el mecanisme de la memòria. En parlar-me de les ties de la meva mare s’anaven perfilant en el meu record detalls que, altrament, sense el revulsiu de l’evocació feta per qui les conegué més temps, s’haurien esvaït definitivament. Ara recordo que una de les dues germanes s’empolvorava el nas molt sovint per tal de tapar la vermellor d’un èczema pertinaç que degué importunar-la massa. Les pólvores perfumades clapejaven la pell inflamada i en lloc d’atenuar l’enrogiment el posaven en evidència. Em feia una mica de fàstic i procurava no mirar-la. Tanmateix aquell nas protuberant i vermell atreia i obsedia.

Alguna vegada els vaig dur els llençols que la mare rentava per elles. Els duia eixuts, però sense planxar. En el passadís llarg i lluminós, els estiràvem i els plegàvem sense destorb puix que no hi havia cap moble, ni un penja-robes. M’ajudava a plegar la més jove de les ties, una jove que aleshores ja devia passar dels setanta. En estirar el llençol jo m’oblidava del detall i les meves estrebades obligaven la velleta a ajupir-se per recollir l’extrem del llençol que calia tibar i plegar. «No tens caritat», gemegava. I jo era massa jove per copsar el sentit d’aquells planys justificats.

Un dia, abocada a la barana del balcó en la contemplació del riu, la mare em va reptar. «No miros l’aigua des d’un balcó tan alt. Te pot rodar el cap. Lo riu és traïdor…». Jo no entenia el que volia dir. «Per què és traïdor?». La mare no contestava. No tenia l’argument, només la premonició.

«… a ta mare, lo que li va passar, és que al ficar los peus a l’aigua del riu per rentar-los, va mirar massa el corrent i, per aquell cantó de la bultra, lo riu és traïdor, com les sirenes de les rondalles marineres: té el cant ensopidor com el baf de l’encens i si vas amb lo ventre buit, si vas dejuna, no te n’escapes. A més, era diumenge i no hi havia ningú treballant al sot. Ningú no la podia salvar de la traïdoria del riu».

D’històries d’ofegats en coneixia moltes, la meva mare. Me’n va contar algunes amb el propòsit deliberat que jo no li demanés que em narrés la seva. Totes les ciutats i pobles amb riu tenen històries d’ofegats i gairebé sempre hi trobareu trets comuns, especialment quan es tracta d’infants caiguts accidentalment, jugant o fugint qui sap de quina bastonada o repte paterns. La nostra ciutat, però, té una història única, irrepetible; la d’una mare que es va tirar al riu perquè el seu fill de vint anys la cridava des del fons d’un remolí.

«No t’ho creguis: el fill de la Ramona no la cridava des del riu, sinó que l’obligà a llençar-se a l’aigua des del ventre. Ella duia el fill al ventre, com totes les mares carreguen el fill mort, i si el fill ha estat egoista i dominant quan era viu, encara ho és més mort. Aquell va fer patir molt a sa mare des de petit. Era fill únic. No va morir ofegat, sinó tísic. Tísic d’abús de dones i de vi. Sa mare el defensava quan algú el criticava. Prou que els coneixia, ella, els vicis del xiquet, però no hi ha mare que, d’una manera o altra, no els justifiqui. No la van poder allunyar del capçal del llit del moribund i, a l’hora final, s’hi arrapà amb tanta força que tres homes del veïnat no foren prou per separar-la del difunt.

»No la vam veure a l’enterrament. Mai no va pujar al cementiri. No va vestir de dol. Per a ella, el fill era mort dintre del seu ventre i els enterrarien plegats, quan Déu la cridés. Cristiana com era, no cauria en la temptació del suïcidi.

»Una vella no pot fer reviure un fill al que ha donat vida. Un fill, en començar, viu amb la sang i els pulmons de la mare quan pulmons i sang són joves. Un ventre de vella és com un bot cargolat i sec, inservible per guardar el vi de qualsevol collita. Si n’hi aboques vessa sense entrar una gota al pellanc. Les parets de la panxa del bot s’han encolat; ja no serveixen. Així és el ventre d’una vella.

»De manera que és millor acceptar les coses com són. Si un fill ja no és xiquet, viu o mort, deixa’l seguir el seu destí. Ja no és teu i tu no li pertanys. El vas dur nou mesos al ventre, el vas parir, el vas criar, però això no et dona cap dret. Si li’n vols imposar, en nom de l’amor matern, ell te n’imposarà sense cap amor. No et neguis a seguir aquesta llei de vida o faràs la desgràcia del fill i la teva. Com la Ramona…

4

Si el vent de mort visita el clos
on l’ànima es complau com un ocell en l’herba…

GUERAU DE LIOST

Del convent de les clarisses baixava la remor melangiosa d’unes veus concertades que igual podien resar que cantar un responsori per una novícia. Jo creia que de monges, al vell cenobi, ja no n’hi havia. La mare m’informà que el convent era desert, però que les animetes hi cantaven els vespres de Tots Sants.

El càntic rodolava serra avall fins al pedrís on érem assegudes la mare i jo; ella morta. Del pedrís no passava. Sobre el mormoleig suavíssim, la mare parlava. No recordo de què. Jo fugia al passat evocant una visita a les clarisses, quan la meva amiga Magda hi tenia tancada una tieta, germana del seu pare. Entràrem a la sala del convent al fons del qual s’alçava una reixa de fusta entrecreuada. No era la primera vegada que la meva amiga hi entrava. S’hi movia amb l’aplom i la naturalitat assolits en el costum. «Bon dia, tieta», saludà la nena introduint un dit entre els llistons. La monja l’hi mossegà dolçament abans de contestar: «Bon dia, preciosa». Era com un ritual. Ambdues ho feien a la perfecció.

La religiosa tenia una veu melosa, però no empalagosa; no regalimava. «He vingut amb la Tereseta», va informar-la la neboda. I la dolça veu pujà bruscament de to, sense control puix que esdevingué esgarip. «La filla de la Pastora?». I aleshores em va preguntar per la mare. Així vaig saber que foren amigues d’infància.

La Magda idolatrava la seva tieta clarissa, entre altres raons perquè li feia uns melindros suculents que, acabada la visita, li lliurava pel torn de la sala d’espera. A la monja tornera no li feia cap gràcia i rondinava amb una veu aspra, impròpia d’una esposa del Senyor.

L’adoració de la Magda per la seva tieta es justificava per altres raons. «Jo no n’he conegut cap de més bonica», em deia la meva amiga parlant de la monja. «Era rossa i pigada i tenia uns llavis sempre encesos, com cireres a punt de petar». Jo li contestava: «N’estàs enamorada, de la teua tieta?». Ella em mirava amb ulls esbatanats de sorpresa. No concebia que jo dubtés. «És clar que n’estic enamorada. Jo només me casaria amb un home com la tieta».

Per un desengany d’amor, la noia decidí clausurar-se. «Com a les novel·les», deia la Magda. I em va contar tantes vegades aquella història que ja m’embafava.

«Entre les veus que baixen del convent potser hi ha la de la tieta de la Magda, oi, mare?». Va contestar afirmativament i fins i tot la distingia entre les altres. Era la veu més pura i la més poderosa. «És cert que va entrar al convent per un desengany d’amor?», vaig comentar amb la intenció que me’n fes cinc cèntims. Els morts tenen una memòria lliure, no condicionada pels dogals de la convivència entre vius civilitzats. La narració fou breu i substanciosa.

«Li deien Sula i era molt guapa, una guapa rossa, alta, prima i esbojarrada. Son pare feia atxes per a les processons i enterraments importants. També fabricava ciris de virolaines, dibuixats amb paper de plata i or; aquells ciris que compraven els rics per oferir al Sant Crist en la missa de Festa Major. Eren uns ciris tan bonics que semblaven “pirulís” de l’Havana. Convidaven a clavar-hi el queixal o a passar-hi la llengua.

»Sa mare era diferent. No es movia del llit perquè patia unes migranyes cròniques que l’obligaven a jeure amb els ulls tancats i les persianes abaixades. Tenien el pis damunt de la botiga i de la rebotiga utilitzada com fàbrica d’atxes i espelmes. Tot feia pudor de parafina, que és la substància amb la qual pastava la cera el pare de la Sila. Era la parafina la culpable de les migranyes de la seva mare, que es deia Tuies, encara que tothom la coneixia pel renom de l’Espelmera.

»Era gent benestant i podien pagar minyona. De vegades llogaven bugadera. A mi em van cridar sovint per allò que la Sila i jo érem amigues de xiquetes, o sigui, de confiança.

»L’Espelmera podia quedar-se al llit i el seu home tancar-se entre la cera perquè la casa, en realitat, era de poca feina. A la xiqueta la van posar a les carmelites per aprendre de lletra, de cosir, de brodar, de fer puntes de coixí. També estudiava solfa perquè tenia veu d’àngel. Li van ensenyar moltes coses les carmelites, però no la van preparar per a la vida. I la vida…».

Hi hagué un incís durant el qual la mare m’explicà les coses de la vida que, segons ella, no poden ensenyar-te les monges. No repeteixo el que em va dir, car, essent la mare més jove que jo, es va quedar curta i caldria afegir-hi la meva part d’experiència, que no és migrada.

«A la Sila, son pare no la deixava sortir a fer un tomb, ni a l’estiu ni a l’hivern. Era l’única distracció del jovent: passejar sota els porxos si feia fred o plovia i pel Mercadal quan feia bo. Entre les atxes i els ciris del pare i les migranyes de la mare —li feien dir papà i mamà perquè eren rics—, la Sila s’hagué d’espavilar per viure com corresponia a la seva edat. I els enganyava.

»Els enganyava tranquil·lament dient que anava al rosari de Sant Salvador. Hi anava, però en sortia aviat. Els xiquets i les xiquetes l’esperaven al carrer dels Gegants per a jugar a empaitar i tocar. Si l’haguessin deixada passejar no hauria enganyat a ningú perquè era una xiqueta franca i enemiga dels embolics. Si li haguessin donat llibertat no s’hauria barrejat amb la trepa més descarada i poca-solta del carrer. Hi va agafar gust i als quinze anys ja s’havia rebolcat pels pallers amb fadrins més grans que ella. Un dia m’hi vaig ensopegar entrant a cal Port. En veure-la tan encesa li vaig dir: “Para compte, Sileta, un dia et faran una criatura”… A casa seua —una casa sempre a les fosques— no li veien la palla entre els cabells, ni les faldilles arrugades i molles, ni els llavis mossegats ni els braços pessigats.

»Així va pujar la Sila que, als divuit anys, era la pubilla més xicotera de la ciutat, amb una trena rossa que li arribava fins al clotet de l’espinada i unes pigues sota els ulls blaus que semblaven esquitxos de sol. Tenia el nas arremangat i els xiquets li cantaven: Pigada i xata/xatota pigadota/xateta, pigadeta/xatassa…».

La lletra d’aquella cançó em va semblar molt bèstia. La mare la repetia i fins i tot la cantava. La memòria dels morts es manifesta sense gesticulacions, sense interpretacions. Es projecta amb una precisió asèptica.

«… fins que un dia van venir militars a fer maniobres a Castelló de Farfanya i la Sila es va enamorar com una boja d’un tinent com aquells de les operetes vieneses.

»Van repartir els soldats per les cases. Als pobres, soldat ras; als rics els oficials. Als Espelmers els hi va tocar un senyoret empolainat i uniformat de verd-gris amb el quepis de cantell i un fuet de cuir a la mà perquè era de cavalleria. Tenia ulls de castigador i veu campanuda. La Sila se’l llepava amb la mirada enamorada. Els seus pares ni se’n van adonar. Sa germana gran, casada a Torrelameu, baixà un dissabte de fira i va veure el panorama. Com que era decidida i amiga de les coses clares va agafar el tinent, me’l va tancar al menjador, va cridar a la xiqueta i els va encarar: “¿Cuáles son las suyas intensiones?”, preguntà al militar, que no era català. Les intencions del militar no devien ser molt honrades perquè començà a tartamudejar, a tossir, a demanar que obrissin el balcó perquè s’ofegava. A la Sila li va fer fàstic.

»Li va fer fàstic per covard, per forroll, perquè acabà de genolls i plorant com una canalera. La Sila el va imaginar franc i decidit a endur-se-la casats o amistançats, com li havia promès quan dormien plegats al seu llitet de fadrina. “És un desgraciat, un mentider, un pavero, un cagat…”, cridava mentre embotia calçotets, mitjons, camises i mocadors de l’hoste dins d’un sarró abans de fúmer-lo escales avall. El seu pare, sortint de la rebotiga eixugant-se les mans brutes de parafina, inquirí tot estranyat del rebombori: “Quins ‘modos’ són aquests, xiqueta…”. L’Espelmer era un maniàtic de la urbanitat i el silenci.

»Total: la Sila es va curar d’homes i va demanar el dot a son pare per entrar al convent de les clarisses que, com saps, és una orde fundada per santa Clara, devota de sant Francesc d’Assís, l’amic de les bèsties.

»Si d’això en dius una història d’amor desgraciat, doncs sí, però el desgraciat fou ell. La Sila es va fer monja de clausura per no veure mai més un home, ni viu ni mort…».

No sé com va canviar sobtadament de tema. «Jo encara he sentit tocar a perduts», digué amb la mateixa veu que havia narrat la «història d’un amor desgraciat». Aquells giravolts de la conversa eren freqüents i de vegades no sabia de què em parlava.

«Tocaven a perduts abans de tancar les sis portes de la muralla. Els pagesos i els traginers que, a l’hora foscant, s’havien esgarriat entre la broma, retrobaven el camí guiats per les campanes. El toc a perduts era molt trist, més trist que repicar a morts, perquè amb un mort ja saps que no hi ha res a fer, però espantava pensar que algú, ple de vida, fos devorat pel llop o morís de fred entre la gebrada.

»El toc a l’àngelus també era trist, però assossegava».

Jo li vaig dir que ara, a rosari ja no hi faria cap ningú perquè és l’hora de la televisió. Si toquessin a l’àngelus ni les campanes s’oirien entre el brogit que provoquen al captard els cotxes de pas. A treballar la terra ja no s’hi va a llom de ruc o de somera. Els vehicles de quatre o dues rodes han substituït les bèsties de transport.

La mare m’escoltava movent el cap i jo no sabia si aprovava els canvis o si li dolien.

Del pedrís estant situat al promontori i d’esquena a la ciutat no en sentíem cap, de vehicle. La carretera de Gerp no és massa freqüentada. Érem a recer dels sorolls d’aquest món. Callàvem sovint i el silenci tàcit era més eloqüent que les paraules. Especialment les meves.

5

Avui no cantaria cap cançó
que volés gaire lluny…
M’agradaria estar en un racó assolellat
que no hi toqués el vent,
i amb molta llum.

I guardar-me els records,
tenir-los a les mans tota la tarda,
gronxant-los dolçament damunt del cor.

MARIA CASTANYER

La mare insistia que jo li parlés dels meus fills. Vaig dir-li que, a una certa edat, les mares ja no podem parlar dels fills, no els coneixem prou per parlar-ne. De vegades han esdevingut persones inescrutables.

Quan una mare és lloca ho sap tot sobre la seva llocada. Acostes els llavis al pols del fill infant i detectes la febre. Per l’alè localitzes un empatx o descobreixes la porfidiosa acetona. Endevines la por més oculta en el subconscient de la criatura; intueixes la mentida, la veus clarament en la nineta dels ulls del petitó. El saps intel·ligent o enze, generós o gasiu, trist o content. Li coneixes els gustos i les aversions, les febleses i les energies, per incipients que siguin. Preveus les seves rauxes i depressions i estàs preparada per ajudar-lo a créixer amb totes les contradiccions. És el teu infant.

La infància, però, és fugaç com ho és la felicitat d’una mare jove. Pobra d’ella si intenta perllongar-la aturant el rellotge del temps, perquè entorpiria el creixement d’una persona humana.

Un dia t’adones que el fill vol viure sense tu, en un món que ell es vol crear, bo o dolent, un món en el qual potser t’hi reserva fins i tot un racó a condició que no vulguis ocupar tota l’estança. I des del teu raconet podràs seguir les peripècies —de vegades angoixoses— de la teva niuada.

La meva mare ho sabia tot dels seus fills perquè no ens va conèixer adults. La seva memòria guardava amorosament les primeres dents, els primers passos amb les manetes esteses vers la jove agenollada que l’esperava riallera i temerosa alhora; les primeres paraules, la primera rialla desdentada, la primera mirada intel·ligent, comunicativa, de súplica o d’agraïment, de por o de satisfacció merament fisiològica. Paüra que la mare jove podia foragitar amb un sol manyac de mare, amb una cançó o amb una besada. La primera llibreta escolar, les malalties infantils generadores d’aflicció en el punt àlgid de la crisi, de joia indescriptible al primer símptoma de recuperació, situacions que donen a la mare la dimensió del paper que li és propi. Les entremaliadures del més trapella, les precocitats del petit setciències de la família, la gràcia inefable de la fillona bonica, la melangia de la lletja, els acudits del més inventiu, celebrats amb orgull pel pare fatxendós i amb discreció per la mare… els accidents casuals, a voltes convulsius de l’ànima materna… tot el caramull d’incidències venturoses o dramàtiques que constitueixen una infància.

La meva mare havia conegut només la infància dels seus fills. Desconeixia la continuació, la inevitable, imprevisible evolució de les seves criatures vers la maduresa, els trencacolls que hagueren d’afrontar sense la mare, amb encerts o errades, lluny de l’ombra protectora i amantíssima.

Era millor per a ella i millor per als seus fills.

Parlar d’un fill no nat és diferent. No l’has conegut, només l’has sentit subtilment en l’entranya. Una presència sensorial.

«Vull parlar-vos d’un fill que no va néixer, mare. Em van fer un avortament perquè no podia, en les circumstàncies, afegir un altre infant als que ja tenia. Un avortament demanat per mi, voluntari, suplicat. No tenia més remei.

»Sí, ja sé: us sembla monstruós i, tanmateix, en parlaré perquè no us farà patir, puix que m’heu dit que els morts no senten fred ni calor, ni goig ni dolor.

»Ignoro el que vós haguéssiu fet en idèntica situació. Sou catòlica i avortar és una decisió que comporta pecat mortal. Però jo no soc catòlica. A mi no se’m plantejà cap problema de consciència. Vaig omplir una petició d’avortament en un país que disposa d’una llei autoritzant-lo en determinades situacions. No em tremolà el pols en contestar, de puny i lletra, cada una de les preguntes del qüestionari i tanmateix…

»Caldrà començar pel començament. No us escandalitzeu. És una història molt trista, però més tristes foren les vostres, quan us van treure dos fills morts del ventre. A mi me’l van treure del claustre quan amb prou feines era un embrió. Vaig ingressar a la clínica a les nou del matí i al migdia ja no el tenia. Aquí podria acabar la narració, però he de dir-vos —puix que als morts no se’ls enganya— que aquell fou el dia més trist de la meva vida».

En sospitar que has quedat prenyada entres en el breu, angoixant purgatori del pànic, la indecisió i la vergonya. És un estat anímic que només coneix una dona que, per una raó o altra, no pot assumir el fill que li han fet en un instant d’amor o de violència, un instant de plaer o de repugnància. Aquest primer ensurt va seguit de les típiques mesures casolanes per provocar-te la regla: banys d’aigua molt calenta, exercicis físics forçats, recerca frenètica de l’amiga experimentada que t’aconselli unes herbes, unes pastilles, uns trucs, una astúcia…

Fallides les maniobres, cal anar a veure el ginecòleg amb l’esperança, no massa ferma, que et pronostiqui una «falsa alarma».

El metge fou contundent: «Vostè està embarassada. Tot es presenta bé. Vingui a veure’m d’aquí tres setmanes…».

La primera sensació d’una dona en aquest cas és una inefable, pregona tendresa en saber, de cert, que du un fill al ventre. És una percepció que no dura gaire perquè és infinitament més poderós el pes dels problemes que ha de crear una maternitat no esperada, no desitjada, no alliberadora. Això ha d’ésser horrorós quan l’infant no ha estat concebut amb amor. Aquest no era el meu cas.

La tercera fase comença parlant-ne amb el pare de la criatura. Els homes són covards i no saben afrontar aquesta mena de problemes. Alguns, ultra covards, són cínics. Jo no vaig tenir tanta desgràcia.

Llargues converses sobre els inconvenients de «tirar endavant» i sobre els inconvenients d’interrompre la gestació. Angúnies, recriminacions que, generalment, l’home encaixa sorneguer i acollonit. Un combat obsessiu entre la il·lusió i la realitat, entre la pietat per un ésser humà que podria formar-se en la teva entranya i la por pensant en els problemes que aquesta possible persona pot crear-te. Paüra en saber la inseguretat que pots oferir-li si la deixes viure.

I sempre és la dona la que carrega amb el fardell de tantes angúnies concertades, la que ha de decidir, la que ha de renunciar a una il·lusió que mai no serà compartida pel mascle.

Quan l’home espera un fill té motivacions fonamentalment egòlatres i egoistes. Ni la il·lusió ni l’angoixa ni el risc d’acceptar o rebutjar li són conegudes directament. En ambdós casos és la dona, físicament i espiritualment, la que s’exposa.

En tals situacions, el calendari és factor primordial. Cal decidir sense dilacions. La decisió fou comuna en el nostre cas.

Havíem engendrat un fill i calia convenir si el deixàvem viure. És una responsabilitat espantosa, però encara ho és més dur criatures al món sense poder-los garantir un mínim de seguretat, agreujant la ja precària situació dels seus germans.

Sobre aquest conflicte s’han pronunciat encícliques papals, homilies episcopals, sermons parroquials; s’ha pontificat des de totes les trones religioses i atees, però sempre, sempre, des de fora del ventre de la dona.

Fou la meva decisió la que prevalgué. Si culpa hi hagué, és tota meva.

En fer la petició d’avortament adreçada a una comissió de metges d’una clínica estatal txeca calgué especificar els motius que la justifiquessin. Vaig aturar-me llargament en aquella part del qüestionari. Quin motiu podia al·legar? No estava malalta, no era una adolescent violada per un faune, no havia estat prenyada per un mascle malalt o compromès legalment amb altra femella, no em trobava materialment en la indigència…

El motiu… el motiu… ¿no és suficient el dret d’una dona a escollir la maternitat o a rebutjar-la? Però ni jo mateixa no encertava a definir si era aquest dret l’únic motiu. Davant la pregunta formulada en lletra impresa, fredament, policíacament, vaig tenir un rampell de rebel·lia i tanmateix me’l vaig empassar. No hi havia més remei. El temps galopava.

Calgué invocar la raó política, la clandestinitat que m’era imposada en funció de la meva voluntat de prosseguir un combat, perdut en la primera fase, però no acabat. Exercir aquesta voluntat també és un dret, de la dona i de l’home.

Sí, ja sé, podríeu dir-me: «La clandestinitat no us va impedir engendrar criatures…». Doncs bé: accepto aquesta reflexió no com un retret, sinó com una pregunta que vull contestar. Fer l’amor en plena clandestinitat també expressa la voluntat de no donar-se per vençut.

La veritat és que jo, malgrat la meva decisió d’avortar, ronsejava i quan vaig passar la visita al ginecòleg de la comissió competent —sortosament, era una dona— aquesta examinà el dossier i, a l’hora de concedir l’autorització demanada, no hi hagué acord. El fetus tenia gairebé quatre setmanes. No tots els membres de la Comissió assumien la responsabilitat.

Fou ella, la metgessa, una dona, l’únic component de l’equip mèdic que va copsar l’essència del problema fredament exposat en papers i més papers. Perquè era dona.

Me’n recordaré sempre, d’aquella metgessa. Era molt prima. Les mans enfonsades en les butxaques de la seva bata blanca, un rostre angulós, un nas esmolat, uns ulls foscos, grans, intel·ligents i lleument cansats; un esguard solidari, l’esguard d’una dona per una altra dona al llindar de la desesperació.

Els seus col·legues xerrotejaven entre ells, fullejaven el dossier, discutien, reien, cridaven. M’ignoraven. Ella, la doctora, amb les mans enfonsades en les butxaques de la seva bata blanca, em mirava. Jo m’arrapava a aquella mirada fraterna i recobrava l’equilibri anímic que ja fallava.

Els metges mascles van fugir sense dir-me res, desdenyosos, hostils, deixant-me amb els meus dubtes i les meves pors. Ella, la doctora, es va quedar al despatx de parets blanques i mobles d’acer inoxidable. S’acostà. Em va veure desemparada i esperançada alhora. Era una esperança secreta i sobtada: si decidien no procedir a la intervenció quirúrgica, l’embaràs era irreversible. Augmentaria el volum del meu ventre. Sentiria aviat el bellugueig d’uns peus, d’un cos flotant en el líquid protector, respirant l’aire dels meus pulmons, nodrint-se de la meva sang. Aquells sentiments m’anaven guanyant i em deslliuraven del neguit i de la indecisió. Oh, sí, digueu que no accepteu la petició…

Ella, la doctora, va copsar la meva vulnerabilitat. Sense deixar de mirar-me polsà un timbre i aparegué una infermera. Tot mirant-me li va donar l’ordre de conduir-me a una cambra. Un somrís fratern m’acomiadà, les mans embotides dintre les butxaques de la seva bata blanca.

La primera persona que vaig veure en obrir els ulls després de l’operació fou un metge de cara brunyida i mel·líflua. «Bé: ja l’hem deslliurada del fardell», digué en veu alta i aflautada. «Li aconsello un lligament de trompes. Encara podria reincidir. Les espanyoles són temperamentals». I acomboiat per una infermera silenciosa i cansada abandonà l’habitació.

Encara no m’havia refet de la sotragada produïda en el meu ànim pel metge pervers quan aparegué la doctora, sola, les mans a les butxaques de la bata blanca. «Era un noi», m’anuncià amb la veu dolça i dolguda. «No es torni a quedar embarassada: ni l’amor d’un home mereix el risc». I per primera vegada va treure les mans de la butxaca per agafar les meves, tremoloses, desemparades sobre el llençol. El nen tindria quinze anys.

Ara, quan veig un noi de quinze anys em sento culpable. Si és un noi sa, maco, eixerit i content m’entra remordiment i nostàlgia d’algú que pogué ésser i no fou. Si el noi que veig és un malalt, esgarrat, lleig, irat i frustrat en plena infància penso que és millor no dur-los al món. Una dona que ha avortat sempre necessita justificar-se.

No sabré mai si la mare m’escoltava. De sobte em vaig trobar sola asseguda al pedrís i per primera vegada vaig sentir la queixalada del fred i les fiblades de la humitat al moll dels ossos. Prova de que era viva puix que la mare m’havia dit que els morts no senten fred ni calor, ni dolor ni goig: només tenen memòria.

TERCERA PART

1

Gira’t de cara al vent i, poc a poc,
sentiràs com la pell se’t desarruga.

MIQUEL MARTÍ I POL
Amb vidres a la sang

El retorn a la ciutat el vaig emprendre per la costa del Calvari. Com més baixava més densa trobava la boira que traspuava el riu. Un cop a la carretera vaig perdre el nord: la visibilitat era nul·la. On quedava la bultra i el riu mansoi i tèrbol? Volia acostar-m’hi i, a cegues, m’endinsí per un rostoll tan xop que esdevingué fanguer. Vaig fugir-ne impel·lida per l’instint de trepitjar terra ferma. L’instint es consolidà i en lloc de buscar el riu tornà a la carretera, guiada per la claror fugissera dels fanals d’algun cotxe que rodava a pas de tortuga.

De sobte vaig trobar-me davant d’un cafè a l’entrada mateixa del pont de pedra, en una cruïlla insòlitament deserta a causa de la boira que espantava els viatgers. Obligada pel fred que em calava hi vaig entrar. Em rebé una bafarada de fum de tabac barat i el familiar tuf del vi de la terra, un vi aspre i espesseït, sense transparència i, tanmateix, exquisit.

M’acostà al taulell. Un home malhumorat va preguntar-me què volia. «Un te», vaig contestar decidida. «No en tenim i la farmàcia és tancada». Degué considerar molt enginyosa la resposta perquè la celebrà amb una riallada desencadenadora d’un terrabastall de tos.

A mi no em va fer gota de gràcia. «Doncs què podeu oferir a una dona que té fred?», inquirí plantant cara. Li donava ocasió d’engiponar una rèplica obscena.

L’home, però, no hi va caure. Superada la conseqüència de l’excés de tos provocat per la riallada, va contestar que la seva parròquia no és de tisana. Quan fa fred, coca escalivada i un porró de vi. Ho va anunciar en veu baixa, amb les dues mans recolzades al taulell i uns ulls congestionats per l’esforç de tossir.

Vaig entaular-me vora el finestral de vidres entelats per la bravada interior i el rellent exterior. El taverner em va dur una llesca de coca de recapte amb una arengada xafada entre pebrot i albergínia escalivats. «D’arengada no en vull», vaig precisar. L’home agafà un tovalló de paper del trau del portatovallons niquelat i enretirà el peix socarrat, deixant en carn viva una zona de la coca. Era com una nafra i produïa una mica de basca. Suggeria el pus.

El taverner em dugué el porró amb vi blanc. «El prefereixo negre i amb got —li vaig dir—… i una forquilla, si us plau».

L’home no s’afanyava gaire i mostrava poca traça. Va fer dos viatges, un pel got i un per la forquilla. Jo tinguí ocasió de veure que arrossegava els peus com si els tingués malalts. Deixà damunt la taula el que li havia demanat i es quedà dret com un estaquirot, esperant, tal vegada, que li demanés una altra cosa.

Sentint-me observada d’una manera tan oberta i immediata vaig clavar les tres punxes de la forquilla en un bocí de pebrot i, lentament, procedí a traslladar-lo al jaç de la rebutjada arengada. Un cop tapat el rastre llefiscós vaig agafar la coca amb les dues mans per clavar-hi dentellada. L’home movia el cap mentre abocava vi pel broc del porró al got que jo li havia demanat.

El taverner no retornà al seu cau. Agafà una cadira pel respatller i l’atansà a la meva. Clavà els colzes al marbre gris de la taula i es disposà a observar-me com si estudiés la meva tècnica de mastegar. Quan considerà que jo havia saciat el primer rampell de la gana va dir: «Tu ets la filla de la Pastora, és clar».

No fou una pregunta i tanmateix esperava que li contestés sí o no. De moment vaig callar. Necessitava que el meu cor se’m calmés. Les paraules del taverner l’havien alterat. Necessità, també, descobrir en els ulls d’aquell home la intenció de la seva reflexió. Jo havia vist aquella mirada manefla en altra gent de la ciutat. No m’agradava.

Vaig beure una llarga glopada de vi. Prosseguí l’operació d’endrapar la coca amb indiferència fingida. M’eixuguí els llavis amb tres minitovallons. Vaig encreuar els dits de les mans i, amb els colzes damunt de la taula, vaig contestar: «Sí. Soc la filla de la Pastora, oi que ens assemblem? La mateixa veu i tot, si us hi fixeu. A la mare l’acabo de deixar a la porta del Castell. Hem estat tota la tarda xerra que xerra fins que la boira ens ha separat. Ella ha tornat al fossar. Ja sabeu que tanquen a les set i els morts no salten tàpies…».

El taverner m’escoltava amb l’esguard trasmudat; finalment, s’alçà amb dificultat, com si els pocs minuts que havia estat assegut li haguessin carregat de plom i pedres la carcassa. Arrossegant els peus retornà a la seva «xabola» i quan jo m’hi vaig aturar per pagar-li la consumició em va semblar que plorava.

2

Si ho mires bé t’adonaràs que els ruixats
no s’enduen sinó terra sobrera.

MIQUEL MARTÍ I POL

El taverner no plorava. Patia una conjuntivitis lleganyosa que podria perfectament classificar-se de malaltia professional produïda pel fum del tabac, les emanacions àcides dels alcohols adulterats, la llum artificial i l’obligació de trincar massa sovint amb el parroquià pesat i susceptible.

No. No plorava el taverner. Del taulell estant convocà amb el dit un vell assegut al fons de la taverna. Era un home d’aspecte negligit i prematurament gastat. S’acostà a l’amo llagrimós, que l’esperava eixugant un got amb un drap no massa net.

—A que no saps qui és la dona que acaba de sortir.

—Home, no m’hi so fixat.

—No ho endevinaries mai.

—Pues no preguntos.

—És la filla del Mau.

—De quin Mau?

—De quin Mau vos que sigo?

—Home, de Maus n’hi ha una colla.

—De comunista només n’hi hagué un.

—Què dius, ara! La que enraonava per les ràdios russes?

—La que xerrava per les ràdios russes i la que fa llibres.

—Per què haurà vingut?

El taverner s’encongí d’espatlles i accelerà el moviment dels dits entorn dels gots de l’aigüera. El seu gest despectiu volia dir: «No sé per què ha vingut ni m’interessa un borrall». Abandonà el drap entre puny i colze i serví dos dits de vi al contertulià. Aquest li agraí la generositat amb una rialla desdentada.

—Haurà vingut per lo de la casa.

—Quina casa?

—Cony, la de sa mare. Diuen que l’han regalada a l’ajuntament perquè hi facin un museu o una rucada d’aquestes a la memòria de son pare.

—D’on ho has tret això, carallot?

—M’ho va dir un xicot que treballa a ca la ciutat.

El vell engolí els dos dits de vi i el taverner va desar el got donant per acabat el convit.

—L’he coneguda per la veu, la veu de sa mare.

—Doncs si que tens memòria, com hi ha món.

—Érem veïns i, de balcó a balcó, enraonava sovint amb la mare.

El vell devia cansar-se d’estar dret perquè s’arrima al taulell deixant-hi caure l’ossamenta, recolzat en els braços creuats damunt el zinc que el taverner brunyia constantment.

—Una veu com aquella no s’oblida.

—Doncs mira, jo, amb la veu de les dones no m’hi fixo, ni en la dels homes, és clar.

—És important, la veu.

—Per què?

—No sé, però a mi, les veus, me queden.

—Ah!

El taverner serví un anís que li demanaven d’una taula allunyada i posat a la feina es desentengué del vell mandra. Aquest, però, no semblava disposat a escampar la boira i quan tornà el patró va reprendre la xerrada.

—De manera que no sabies que els fills de la Pastora han regalat el casalot de sa mare en honor o a la memòria del roig de son pare…

—Per mi se la poden ficar al cul, la casa.

—És que ho haurem de pagar tots.

—El què haurem de pagar, cap de collons.

—Haurem de pagar les obres del museu.

—Pagarà ta tia!

—Ells donen la casa a punt de caure. L’ajuntament paga les obres d’enderroc i les del nou edifici. D’on treu el panís l’Ajuntament? De les gabelles, o sigui, dels impostos especials. Pregunta-ho al Porta, que és «concejal» d’urbanisme i coneix «l’asunto».

—Això ja ho veurem. Ara que tenim democràcia s’han acabat los «xanxullos».

—Si ells treuen l’alcalde…

—Què han de treure!

—Tenen un candidat que en sap molt. No se li pot retreure ni així…

El vell mostrava un bocí d’ungla llarga, pètria i bruta.

—A Balaguer no tindrem mai un alcalde comunista i si el tenim, tremola perquè tu en vas denunciar algun…

Les primeres paraules les proclamà el taverner en veu alta, adreçant-se als deu o dotze feinafuig entaulats entre el fum i el baf que entelava les vidrieres. No suscità cap comentari, ni un gest d’aprovació o de rebuig. Una indiferència de taverna de poble. L’advertència malastruga fou dita gairebé a cau d’orella. El destinatari no contestà. Es limità a moure el cap, un moviment pendular de difícil interpretació.

Sense alçar la veu, el taverner comentà:

—Tu encara ets capaç de donar-li el vot.

—A qui?

—Al comunista.

—«Pues… quién sabe», oi? Les coses han canviat.

—Tu sempre amb los teus, a la llarga, amb la potolada.

—Ja no són la potolada. És un xicot d’estudis, de carrera, fill d’un militar. Dona’m tres dits de blanc, au, el darrer, t’ho juro…

—Ves a dormir la mona, Rufa. Ves-te’n abans que baixo la dona amb l’escombra.

El client no es va moure. El taverner sortí de darrere del taulell i ell mateix s’endugué el vell torrat fora de l’establiment deixant-lo entre el boirim. En tornar al seu cau s’adreçà a la parròquia indiferent per dir-li que als rojos no se’ls pot donar confiança ni bel·ligerància perquè quan els creus vençuts i morts tornen a ensenyar les urpes. «Tenen més vides que els gats».

L’escala és fosca i els graons gastats.

MIQUEL MARTÍ I POL

La dona va arribar a l’hostal a les deu tocades. Encara sopava algun tocatardà. L’hostalera li sortí al pas: «Té, una carta», va anunciar-li obrint el calaix de la taula del telèfon. «L’ha dut una sinyora».

Era un sobre blanc, i pel gruix s’anunciava ple. L’hostalera se la quedà mirant expectant, com si l’hostessa tingués l’obligació de llegir-li la missiva. «Era una sinyora forastera i tenia pressa. No ha dixat lo seu nom».

Li van estranyar tantes precisions, però, sense complaure la tafaneria de la missatgera, la dona demanà la clau de la seva cambra. «Que no vol sopar?», inquirí la mestressa.

No volia sopar. La coca d’escalivada l’havia saciat. Va pujar al segon pis i s’endinsà per un passadís llarg i estret com un cuc. A les palpentes, buscà el commutador. Encès el llum, trobà la porta, introduí la clau al pany i va adonar-se que era oberta. Li va semblar anormal, però no es malfià. Al capdavall no duia equipatge.

Entrà, encengué el llum i s’adreçà a la finestra per abaixar les persianes. Ni a la tauleta ni al capçal del llit no hi havia bombeta per llegir, i això l’enutjà. Sense llegir una estona no s’adormia mai. Tampoc no hi havia una cadira que convidés a seure-hi. L’hostal era modest, però el preu que pagava li donava dret, si més no, a un llum adossat a la capçalera.

Es va treure la jaqueta i les botes enfangades. Se les quedà mirant, i no encertava a reconstruir mentalment l’itinerari del passeig per camins enfangats. No duia sabatilles a la senalla, i el pis era mosaic. Decidí colgar-se al llit sense treure’s els mitjons per llegir la carta sota el llum sòrdid de la bombeta del trespol.

Lliscà entre els llençols humits. Buscà l’estoig de les ulleres entre les mil coses que traginava a la bossa. Netejà els vidres amb el llençol i esquinçà el sobre amb l’ajut de l’ungla llarga i acolorida artificialment. Va treure un plec de fulls de llibreta escolar escrits per les dues cares. Abans que res cercà la signatura. No n’hi havia. Era un anònim.

D’anònims, n’havia rebuts molts des del seu retorn de l’exili. Aquell era el més llarg i el més infecte. Els anònims li produïen sempre un neguit que, de vegades, l’emmalaltia. Si els autors de les lletres anònimes es proposaven pertorbar-la, hi reeixien amb escreix. Li provocaven un estat de nàusea. La desmoralitzaven i feien trontollar la seva confiança en la persona humana. Pensava que si hi ha gent capaç d’escriure anònims amb l’únic propòsit de fer patir algú, la humanitat no té remei.

Si l’anònim era mal escrit, amb faltes d’ortografia i cal·ligrafia misèrrima, atribuïa el fenomen a la ignorància o a la incultura «seculars». De retop, trobava el contingut polític de la qüestió. Ho justificava carregant-ho a les costelles del franquisme, i llestos.

Tanmateix, alguns anònims eren obra de persones instruïdes, amb una cal·ligrafia de col·legi de paga, sense faltes d’ortografia, amb citacions erudites, àdhuc en llatí. No podia deduir que la cultura immunitzi contra la bestiesa, la maldat i la covardia.

La carta que tenia als dits havia estat escrita per una persona instruïda i aparentment serena. Ni un tret de desequilibri en la seva exposició de fets reals o inventats. Tot l’enfilall de records desgranats era perfectament construït, com un collaret de perles que comença per la més petita fins a la més grossa per iniciar, seguidament, el retorn a la inversa.

Llegia la carta per etapes. Un full o dos, i s’aturava. Deixava la missiva damunt la vànova, introduïa les mans entre els llençols perquè se li refredaven i es plantejava la qüestió de seguir llegint o estripar-ho tot. L’autora —escrivia en femení— rabiaria en saber que havia estat ignorada. Però, com ho sabria? D’altra banda, el contingut de l’anònim l’arrossegava. Feia referència a la mort de la seva mare. També parlava d’amics i parents que encara vivien, sobre els quals s’insinuaven maldats i traïcions inoïdes.

Tornà a treure les mans fora de l’escalfor del llit i reprengué la lectura. Era conscient del seu error en deixar-se endur vers la claveguera. La davallada li repugnava i, tanmateix, era incapaç d’evitar-la.

En acabar de llegir estripà lentament els fulls, amb l’esguard aclaparat no tant pel contingut de l’anònim com per la seva feblesa en no rebutjar-lo. Les mans se li havien quedat glaçades. Els bocins de paper escrit s’adherien al cobrellit de tela sintètica. Movent les cames com si fes gimnàstica, els anà desplaçant fins que, la majoria, van caure al pis de mosaic, un mosaic vermell, esquerdat i ple de taques. Taques de cambra d’hostal de pas.

Per apagar el llum calia deixar el llit. El commutador era al costat de la porta. Es disposava a donar-li un tomb quan sentí la remor d’una respiració que no era la seva. Darrere la porta hi havia algú. Sense rumiar-s’ho gens obrí violentament. L’hostalera li oferia una tovallola i un somrís llagoter. «Havia oblidat de dixar-li…». I tot oferint el drap mirava els papers capolats escampats per terra.

Ja no apagà el llum. Tremolava de fred. Precipitadament saltà al llit. El somier xisclà com un gat pessigat al cul. Amb el llum somort es disposà a afrontar una nit blanca. I, tanmateix, no tardà gaire en adormir-se.

I va tenir un malson. El malson provocat per l’anònim. Era inevitable. I fou aquell malson el que li permeté identificar l’autor de la carta. Era un home.

L’hostalera feinejava. Preparava les taules per l’esmorzar.

—Bon dia —li va dir en veure-la aparèixer al llindar del menjador.

—Bon dia.

—Ha dormit bé?

—No.

—Potser ha tingut fred.

—No he passat fred, però he dormit malament.

—Doncs no sirà pel soroll. Som lluny de la carretera. Els del Parador sí que ho tenen…

—Escolti: vostè va dir-me anit que la carta que em va entregar l’havia dut una senyora. No era un senyor? No era el senyor Codina?

L’hostalera es va tibar de sobte i amb els llavis tremolosos va mormolar quelcom inintel·ligible.

—Doncs miri, li diu al senyor Codina que he llegit la seva carta i que no penso contestar-la.

—És que jo no el conec, aquest sinyor. Li ho juro. Que em caiga morta ara mateix, que el Sant Cristo m’envio un llamp si dic mentida.

—I faci el favor de preparar-me la factura. Me’n vaig a les onze.

—Sí, sinyora, ara mateix, però li juro…

Se la quedà mirant entre irada i desconcertada.

—Per què em va enganyar?

—Li juro… que em quedi morta ara mateix… Ai, pobres de natres!

Eren dos quarts de nou, i pensava anar-se’n amb el tren de les onze que baixava de Pobla de Segur. Encara podia fer un salt a casa de la seva amiga Magda. Li venia de pas, puix que la torreta de l’amiga s’alçava en la part nova de la ciutat, camí de l’estació de la Renfe.

—Ets cara de veure —va dir-li la Magda fent-la passar a una galeria orientada a l’est. El sol de novembre, vencedor de les boires nocturnes, entrava per les vidrieres fent innecessària l’estufa de butà. Amb una puntada de peu l’allunyà del centre on es trobava. Les rodes de l’aparell xisclaren amb estridència.

—Has de greixar les rodes, mestressa.

—Com si no tingués res més a fer.

—Avui és diumenge.

—… i m’esperen vint-i-tres «deberes escolares» per corregir.

—No t’entretindré gaire. Me’n vaig amb el tren de les onze.

—El diumenge hi ha canvi d’horari, xiqueta.

—Què dius!

—Una dona tan viatjada i no coneix els horaris?

—Informa’m, mestressa.

—Dies festius: vuit del matí i cinc de la tarda.

—Doncs m’hauràs de convidar a dinar.

—Convida’m tu, que et deus forrar amb los teus llibres.

—No em forro, però et convido. De restaurant i tot.

—Al Parador dels Comtes s’hi hala de primera.

—Doncs al Parador s’ha dit. Ara em fas un cafè. Estic dejuna.

—No has esmorzat a l’Hostal?

—Com ho sabies que parava a l’Hostal?

—Tothom sap on pares quan vens a Balaguer. No vinguis mai d’incògnit, xiqueta. No es pot ser famosa.

—No hi pararé més a l’Hostal. L’hostalera no m’agrada.

—A mi tampoc.

Va seguir la seva amiga a la cuina. En deixar la galeria assolellada acusà la diferència de temperatura.

—És freda, aquesta part de la casa, tu.

—Encendré el forn.

Era una cuina molt gran amb finestra a ponent. Havia estat visiblement modernitzada. Per nostàlgia del passat, la Magda hi havia conservat els fogons de rajola vermella, però cuinava amb gas butà. Els clots dels fogons servien de testos i unes plantes d’interior hi llanguien. La propietària feia la vida als baixos, on, des que tornà de l’exili, donava classes de primària en règim d’escola privada no subvencionada. En obrir el pot de vidre on guardava el cafè, l’estança s’omplí del seu flaire.

—A mi, el cafè m’agrada extra. El compro en petites quantitats i mòlt. Del millor.

D’un armari suspès damunt la nevera, la visitant va treure les tasses i la sucrera. El terreny no li era desconegut.

—Les culleretes són al calaix de la taula. De manera que has fugit de l’hostal sense esmorzar perquè l’hostalera no et fa peça. Si que som fins!

—És una història llarga. No val la pena. Parlem de tu. Com et va la vida?

—No tan bé com a la insigne escriptora.

—Sense conya.

—Per naps o per cols sempre et trobo al diari o a la tele o a la ràdio. Per cert, de vegades dius rucades.

—Per exemple.

—Per exemple la murga del feminisme.

—Concreta.

—Sembla com si només fóssiu dones les que heu dormit amb mascle, les que heu parit o avortat. Sempre en funció de l’home. Les atres no comptem.

—No ho tens massa clar, mestressa. Em sembla que el feminisme no et fa el pes.

—Les feministes esteu obsessionades per l’home. L’home ha inventat el feminisme per donar-se importància.

—Alça, Manela!

—Sempre parleu de realitzar-se… L’escrius molt, aquesta cosa, però no l’expliques.

—No soc un diccionari. Busca l’explicació al Fabra.

—Si et sentís donya Encarnación…

Van riure en evocar llur mestra d’escola. La Magda serví el cafè i ambdues l’assaboriren lentament, voluptuosament.

—És lo meu vici.

—I el meu, només que jo en tinc altres.

—Pavera! Vos galetes?

—No, gràcies. Un bon cafè no admet companyia.

—Suposo que és un elogi.

—Ho és.

—Ja era hora. No m’has elogiat mai la meua feina d’insignificant mestra de poble, de fidel seguidora de les ensenyances d’aquell pedagog romàntic, Patricio Redondo. Mai no he rebut de tu una paraula d’estímul per tot el que sembro entre la canalla que em confien uns pares desorientats…

Fou una exposició de greuges i cada un d’ells era exposat amb més passió que ressentiment. L’amiga reptada els escoltava amb interès autèntic i commogut, tan evident que la reptadora quedà desarmada.

—Per què has esperat tant a dir-me tot això?

—Perquè sempre que m’has vingut a veure tens pressa. Perquè sempre que parlem de tu, dels teus llibres, de les teues punyetes, acapares el temps. Perquè mai no m’has preguntat lo que fai ni com ho fai, i sempre vens a demanar alguna cosa.

—Som amigues, no? Avui no he vingut a demanar res.

—L’amistat és rebre i donar. I has vingut pel camí de l’estació. I et quedes a dinar perquè el tren no passa a les onze.

—Jo no definiria l’amistat. Senzillament, som amigues, no? Si no fóssim amigues…

Es van mirar com si s’haguessin trobat per primera vegada després de molts anys.

—Si no fóssim amigues, què?

—No t’hauria vingut a veure. Cada dia em torno menys visitadora.

—Són los anys. Vos galetes?

—Ja t’he dit que no.

—Ah, és cert.

—Coneixes al senyor Codina?

—Lo pare o lo fill?

—El fill.

—Quina pregunta! Saps perfectament que el coneixo, i tu també.

—Què ha fet els darrers anys?

—Ha fet lo de sempre: manar.

—Segueix manant?

—Té el poder econòmic. Lo principal. Amo invisible, és clar. És lo seu estil. Educació jesuïta. La meua tieta monja deia que el dimoni s’havia disfressat de jesuïta.

—Quan va morir la teva tieta?

—L’any que jo vai tornar de l’exili. Va viure lo suficient per ajuda’m a muntar aquesta escola. Jo no tenia dret a exercir. Era una mestra «depurada».

—Sí, ja sé, me n’has parlat altres vegades.

—Ho veus? Mos fem velles, xiqueta. Això de repetir el rotllo és signe de decrepitud.

Es van mirar per damunt de les tasses escurades. Qui les hagués observades en aquell instant hauria detectat la serenor d’una amistat veritable, la que ve de lluny, de la infància i de l’adolescència. L’eloqüència d’aquell silenci les abocà a la nostàlgia, i quan això s’esdevé es poden dir molts disbarats.

—Aviat ne farem seixanta.

—Tu ja els tens. No facis trampa.

—Perquè vaig néixer set mesos abans que tu… del mateix any.

—Anem a la galeria, vols? S’hi està més bé. El tuf del gas em dona migranya.

Van seure prop de la vidriera tèbia de sol, una al balancí, l’altra en una cadira baixa.

—De manera que la gent ja sabia que parava a l’Hostal, i t’han informat…

—Que paraves a l’Hostal, que has pujat al cementiri amb un ram de flors, que has baixat a la reguereta, que has visitat el Sant Crist, que has anat a veure a la vídua del pintor emèrit i que t’has comprat una samarreta. La gent ho sap tot.

—No t’han dit que anit vaig sopar a la taverna del Pont?

—Això, m’ho informaran demà.

Parlaven sense mirar-se, amb l’esguard fix en el jardí i els horts que s’albiraven des de la galeria, a través d’uns vidres sense màcula. Era una conversa reposada, intranscendent. No entraven de ple en cap tema. Els pessigaven superficialment, però amb molta cura de no deixar blaus en la pell. Quan intuïen el perill d’una explicació a fons, acordaven, tàcitament, eludir-lo com si el més important, en aquell instant, fos l’espectacle de la tardor més enllà dels vidres i el fet de trobar-se soles i desvagades en la càlida galeria.

—Per què m’has preguntat pel Codina? Penseu presentar-lo en la vostra llista?

—Ets una malpensada.

—Com que els psuqueros us enteneu amb gent molt…

—Molt què?

El balancí grinyolava com les rodes de l’estufa mòbil.

—Has de fixar les potes del balancí. Estan desballestades.

—Gràcies a Déu no he tingut mai un mascle a casa per ocupar-se d’aquestes coses.

—I dius que les feministes estan obsessionades amb l’home…

—Estic obsessionada, jo?

—Sí, perquè no n’has tastat.

—No n’he tastat perquè no m’ha vingut de gust. Fa molts anys que ho tinc clar, jo, això dels tios. No n’hi ha ni un que valgui el sacrifici d’una dona.

—Per què hi ha d’haver sacrifici?

—Perquè sí.

—Mireu l’experimentada.

—No tinc la teua experiència, però tinc la meua.

Llum roja: perill d’ensopegada. Cop de fre i silenci. La Magda, però, està embalada.

—També n’he tingut, de pretendents, què et penses?

—Ja ho sé, més que cap de la colla. Tenies bones anques, i els homes, el primer que miren són les anques.

—No és qüestió d’anques.

—Les anques són importants, i el mamellam, és clar.

—De vegades tens la llengua ordinària.

—De vegades cal parlar cruament. Tenies un cos exuberant. Jo envejava els teus pits.

—Eres un secall.

—Era una «fausse maigre», com diuen a França, no?

—… me buscaven a mi i vas caure tu.

—… com una fava. Vaig caure en «los abismos de la lujuria»…

L’expressió fulletonesca capgirà la conversa. Comentaren les lectures dels quinze anys, les novel·les setmanals, els temes de pel·lícules: El penado 14, La Hermana San Sulpicio, Madame X…

—El que no em perdones és no haver-me fet del teu partit.

—No t’he proposat mai que te’n fessis.

—Però te’n mories de ganes.

—Doncs no. Jo no t’hi veig, en el meu partit.

—No m’ho mereixo, és clar. Sou la flor i nata de la ciutadania.

—No t’hi veig perquè ets com ets. Necessites allò que tu creus, independència, llibertat de moviment…

—Exacte.

—Jo no m’he sentit més lligada que tu pel fet de militar.

—Perquè ets com ton pare. Militar i tirar pel dret, estil anarco.

—Per què no has provat de fer el mateix?

No hi hagué resposta. El balancí seguí gemegant. El sol ascendia i a l’estança tancada començava a molestar la calor. Però el silenci convidava a la confidència.

—Jo també els he ensumat, els mascles excitats pel meu cos jove. M’han fet fàstic. Uns ulls brètols, unes mans bèsties. Pensava en allò que fan un home i una dona al llit i m’entrava repugnància. He sentit goig quan la tieta monja em mossegava el dit a través de la gelosia del convent quan anava a visitar-la, recordes?

—Les monges en saben molt, de marejar nenes.

—I quan tu i jo ens empolvoràvem la sina amb les pólvores de la Sofia, ¿no ens entrava una cosa molt dolça, unes ganes de besar-nos? Un dia ens vam besar…

D’allò no n’havien parlat mai. Tantes vegades que es veieren en la maduresa i no ho havien evocat. Era un record imprecís, inquietant i, tanmateix, agradós.

—Aquell joc tenia quelcom de lèsbic, mestressa.

—Abans a les lesbianes els deien «tortilleres».

—No és el mateix. Quan ens empolvoràvem la sina, inconscientment ens amanyagàvem i no sabíem que ens lliuràvem a un joc eròtic. Aquest era el secret del goig. No teníem la sensació de pecat. Era tot natural, espontani i autèntic, però en la ignorància. Les «tortilleres» saben…

—Doncs bé: sigui com sigui, aquell goig no l’he conegut mai amb un home.

—Potser no li has donat temps.

—Una vegada, a Poitiers, ballant amb un ros em vaig engrescar una mica. El paio en sabia, de preparar una femella. Entre llepada d’orella i apretadeta a la cintura t’anava marejant. Sí, m’agradava i m’hi trobava a gust, però en un moment donat vaig notar allò que duia entre les cames i em va fer fàstic.

—Et va fer por.

—Por?

—La por de la verge.

El balancí s’aturà en sec. Semblava com si la Magda es disposés a saltar, però s’hi tornà a acomodar i reprengué la gronxada entre grinyols de fusta. I aleshores esclafiren en una riallada que pogué desencadenar una crisi d’histèria.

—No m’has parlat mai dels teus homes.

—Una dona que es respecti no en parla ni amb la millor de les seves amigues.

—Soc la millor de les teues amigues?

Es van tornar a mirar en silenci i aquell esguard fratern expressava una amistat sòlida i antiga, però limitada. L’amistat té les seves exigències. Aquella era una vella amistat assumida en les verdes i les madures, vencedora de les llargues separacions i de les diferències d’origen social. Perduraria mentre les confidències no ultrapassessin certs límits. I ambdues ho sabien.

—No m’has dit per què em preguntares pel Codina.

—M’ha escrit un anònim.

—Si era un anònim, com saps que l’ha escrit ell?

—Ho sé.

—Ah!

—Quina classe d’element et sembla…

—És dolent.

—Això ja ho sabia.

—Doncs ja en tens prou.

—S’ha fet del partit del govern?

—Obertament no. És lo seu estil. Mai no va ser de Falange ni de cap «tinglado» del Movimiento. Mai no el vam veure amb la camisa blava, però és dolent, i perquè és dolent pots esperar el pitjor. Hi penseu pactar a nivell municipal?

—Segueixes pensant que pactem amb el diable.

—Sou polítics, no?

—M’emprenya aquesta manera que teniu els apolítics de fer política.

—Jo no en fai.

—I tant que en fas!

—No m’afilio ni pacto.

—… ni has votat, suposo.

—Suposes malament.

—Si em dius que no vas votar PSUC em fotràs un disgust.

—Doncs treu lo mocador i comença a plorar. Vai votar als socialeros.

—Traïdora!

La «traïdora» es va alçar del balancí per obrir la vidriera. El sol s’ensenyorí de l’estança i amb el sol irrompé una bafarada d’aire del jardinet. La visitant mira la fullaraca groga i brunyida arremolinada entre les acàcies. Era un paisatge de tardor primerenca, sota un sol radiant de començaments de novembre que, tanmateix, a l’hora baixa foragitaria la boira.

—M’agrada la teva caseta.

—Ja t’he dit que pots venir quan vulgos.

—Si sempre fos diumenge… però quan tens la canalla deu ésser infernal.

—No els puc pair.

—Pensava que la teva professió t’agradava.

—Amb la canalla d’abans, sí. Amb la d’ara, no. No són criatures, són velles de vuit i deu anys. No volen aprendre. Los pares te’ls facturen per quedar tranquils. Paguen lo que demanes perquè els hi guardos les fieres…

—Aviat et jubilaràs.

—Amb què? No tinc cap dret.

—A les Corts s’ha tractat el problema dels mestres de la primera i de la darrera promoció republicana. T’enviaré el Boletín de las Cortes. Hi ha una intervenció de la diputada socialista Rojo Izquierdo…

—Si fos així, les Cortes serveixen d’alguna cosa i votar socialista també…

—Quina classe de famílies t’envien la canalla? Els «progres» de la ciutat?

—Aquí no tenim «progres».

—Quina sort! Amb els teus antecedents de mestra republicana no t’haurà estat fàcil tirar endavant.

—Ho dec a la tieta monja. Ella va muntar l’escola. Ella va donar la cara i ella em va buscar parròquia. La tieta era una dona emancipada i creia en la llibertat que proporciona guanyar-se la vida.

—Era una feminista, la teva tieta monja…

—Era una dona.

Passaren a la cambra contigua, on la Magda es va canviar de roba. D’un armari com una catedral gòtica va despenjar uns pantalons negres. D’un calaix, va treure’n un jersei de ratlles verdes i grises. La indumentària escollida per a la passejada denotava bon gust i una certa classe.

—Les botes les tinc al vestíbul.

—… amb els paraigües.

—Exacte! Quina dona més sàvia!

En enfilar-se els pantalons, l’amiga comentà: «No tens ni una variu a les cames. Bona circulació, mestressa».

—Tampoc no en tens tu i has parit com una conilla.

—Però tinc cel·lulitis.

Això té remei: rodillo, xiqueta, rodillo cada matí.

—T’apliques el rodet, tu?

—Jo no tinc cel·lulitis, sinyora escriptora!

Amb els pantalons negres semblava més alta. El jersei posava de relleu una pitrera no marcida. D’una tauleta tocador tan gòtica com l’armari, agafà un raspall i rasclà la cabellera grisa, encara abundosa i pesada.

—És estrany que no et tenyeixis el cabell.

—Per què ho trobes estrany?

—Tenies una cabellera esplèndida, d’un roig daurat, i te la cuidaves com a la nineta dels teus ulls.

—Amb la crinera pintada semblaria una còmica en decadència. Me la cuido, és clar: bons cops de raspall, un «pliss» cada quinze dies a ca la pentinadora per evitar que el gris es torno groc, i, una vegada neta, cargolada al clatell i llestos!

—La sinyoreta mestra.

Les mirades es van trobar al mirall i somrigueren. Eren dues amigues que podien discutir, discrepar, deixar de veure’s durant anys, capaces, tanmateix, d’establir entre elles aquella comunicació enriquidora que eixia d’una infància rural i lluminosa.

—M’agrada que em digos «sinyoreta mestra», sinyora escriptora.

—No m’agrada que em diguis «sinyora escriptora», sinyoreta mestra.

—Tots sabíem que jo em faria mestra, però mai no vam pensar que tu fossis escriptora.

—No en parlàvem, del que volíem ésser. Els nostres projectes eren immediats: els jocs de l’endemà, les primeres ballades al replà de can Golet, quan no deixaven entrar els infants a les sales de ball… després t’enviaren a Lleida a fer el batxillerat.

—… però, el diumenge a casa, t’anava a buscar i xerràvem.

—Cada vegada menys.

—… i tu em feies collarets amb bellotes, i vanos amb plomes de colomí…

—… després t’enviaren a estudiar Magisteri…

—… però el diumenge corríem a ca la Sofia a emprovar sabates de taló i vestits de «crêpe de xine», empolvorar-nos la sina i perfumar-nos les orelles amb «Tabú»…

—… robat.

—Lo vas robar tu.

—Vas ser tu.

—Vam ser totes dos, i quan la Sofia ho va saber ens va perdonar. Ens estimava, la fideuera.

—Complex de Safo.

—Ja ha sortit la setciències.

—Coneixes la història de Safo?

—Ja me l’explicaràs pel camí. Au, anem a passejar per fer gana.

Baixaren l’escala de fusta amb barana insegura. A cada pas grinyolava un graó.

—Aquí falta la mà d’un home. Tot s’ha d’arreglar a casa teva, mestressa.

—És més barat cridar al fuster.

—També tens raó. Un marit o un amistançat costa un ull de la cara. L’operació d’afaitar exigeix tres o quatre classes de locions, sense comptar els productes contra la caspa, la piorrea, l’obesitat…

—I endemés te fan porqueries, oi?

Sortiren al carrer deixant oberta la porta reixada del jardinet. A la façana es llegia «Escola Nova» i, en lletres més petites: «Fundada per Sor Consolació del Remei».

—Va escollir un nom bonic, la teva tieta Sila.

—L’hi van escollir, com li van escollir el convent que va dixar gràcies a la guerra. Ton pare la va salvar dels incontrolats. Ella no ho va oblidar mai.

—No fou decisió pròpia allò d’entrar al convent?

—L’hi van dur amb camisa de força.

—No me n’havies parlat mai.

Sense contestar, la mestra s’encaminà vers el pont de pedra seguint el senderó del barri de casetes amb jardí, barri que no tenia la categoria de «residencial», encara que era privilegiat quant a espais verds i a vista panoràmica.

El sol enlluernava entre el fullam daurat suspès de les branques dels plàtans que vorejaven el camí. La voravia era tan estreta que calia caminar en fila índia. Seguien parlant en veu alta, de vegades, a crits. Sense haver-ho convingut, sabien els indrets que tocarien en llur passejada. Alguns romanien intactes, altres havien canviat molt, però elles els reconeixerien. Plegades hi havien trescat de petites, hi havien jugat a cuit a amagar, a saltar i parar; hi havien arrencat joncs tendres per trenar mangales, hi havien plegat glans d’alzina per enfilar tumbagues, s’hi havien refugiat per confiar-se els primers neguits de l’adolescència, hi havien collit les primeres violetes margeneres, els lliris d’aigua, les roselles dels sembrats; hi havien robat magranes a punt d’esberlar-se i les roses o les liles abocades als camins per les tàpies dels horts i jardins conventuals; hi havien arrencat feixos de fullam de bedoll argentat per a la processó de Corpus, hi havien esgarrapat molsa pel pessebre nadalenc, hi havien assajat els primers ritmes nord-americans per entrar a les sales de ball prohibides sabent xarlestonejar i foxtrotejar; hi havien cantat a duo les cançons d’amor de les sarsueles i els cuplets dels vodevils de Santpere. Es meravellaven que llurs veus retornessin poderoses pel ressò dels claustres i les runes de palaus medievals. La màgia i la fantasia del món rural pels infants dels grans espais oberts.

Les seves velles cames les dugueren als indrets mai oblidats.

—No ens van explicar mai la història d’aquest pont romà ni la del Castell Formós que abans d’ésser del Conde fou una fortalesa àrab; ni ens van dir que el temple de Sant Salvador s’edificà sobre la mesquita d’Avinoni…

—Ensenyes la història de Balaguer als teus alumnes?

—Sí, l’explico sobre el terreny, sortint de l’escola, però els pares se’m van queixar. Tenen por que la canalla s’estimbo i s’embruto. Al capdavall, es fumen de la història de Balaguer.

—Donya Encarnación no ens va parlar ni dels comtes d’Urgell ni del Trastàmara que va desterrar al Dissortat ni de Pere el del Punyalet…

—Donya Encarnación ja feia prou i massa amb les seixanta trapasseres que omplien el seu pis. Ens feia memoritzar noms de reis gots, serralades, rius, afluents i tots els sants del santoral. Només hagués faltat la llista de comtes d’Urgell amb les seues dones, mares, vídues, amistançades, fills naturals i fills legítims, sogres i escuders.

—Els inclous, tu, en les teves lliçons d’Història local?

—És clar que no. Soc mestra i comprenc l’esforç que va fer donya Encarnación amb natres.

—Però la donya ens cascava. Els casques, tu, als teus alumnes?

—Va contra els meus principis. El que no faig és paternalisme ni practico el favoritisme.

—L’escola Pepita Úriz.

—Exacte!

—Sabies que va morir cega a Berlín?

—Ho he llegit en un dels teus llibres.

—Llegeixes els meus llibres, mestressa?

—Per poder-los criticar.

La mestra anava davant, la seva amiga darrere. El pas de la primera era lleuger, segur i flexible. L’amiga feia un esforç per imitar-la. No hi reeixia.

—Saps que els pantalons t’escauen?

—Tallats a mida. Me’ls fan a can Pujades.

—Els dus amb naturalitat i et rejoveneixen. No m’havia fixat mai que tens les cames llargues. Cames de maniquí.

—Jo havia d’haver nascut home.

—És la primera reflexió favorable als homes que t’he sentit en tot el dia.

Entraren al claustre del convent dels dominics. Els quatre angles formaven concavitats que produïen un curiós fenomen acústic. Ho havien experimentat de petites. Temptades foren de repetir l’experiència aprofitant que l’indret era desert, però s’abstingueren.

—El nostre telèfon màgic. Recordes?

—Quins secrets ens confiàvem, d’un racó a l’altre?

—No me’n recordo.

—Parlaríem de xicots.

—Sobretot tu, que eres tan xicotera.

Van seure al llarg pedrís del fons del claustre i la mestra explicà la història del convent, una història lligada a vàries guerres civils i a les peripècies de l’església catòlica, enriquida o arruïnada segons les aventures o desventures dels poderosos.

—Jo hi tenia un oncle frare, en aquest convent. Era franciscà. Si això és Santo Domingo havien d’ésser dominics. Ell era franciscà.

—Les devocions canviaven segons les modes. El primer patró de Balaguer no fou el Sant Crist sinó l’arcàngel Miquel.

—… el meu oncle duia unes sandàlies fetes per ell mateix, un brial de roba de sac, un cordó de cànem a la cintura i un morral a l’esquena. Cada dijous anava a captar pels pobres. Només acceptava pa. El van afusellar els nostres, perquè era frare.

—Una d’aquelles bestieses. Ves a saber si ton oncle frare no visitaria a la meua tieta monja.

—No sabia que eres anticlerical.

—Com totes les filles del beatum. El 18 de juliol, els del POUM van descobrir un passatge de convent a convent, una mena de túnel sota el riu, que comunicava el convent dels dominics amb el de les clarisses. Van descobrir un carner, no el clàssic sepulcre de sacerdots, bisbes o aristòcrates: un carner de nounats. A la meua tieta la van tancar al convent de clausura perquè estava prenyada.

—T’ho va dir ella?

—Ella pensava com tu; hi ha coses que una dona no dirà mai.

—Com te’n vas assabentar?

—En una família basada en la mentida, les ocultacions, l’interès egoista i la hipocresia, acabes sabent-ho tot.

—Però això que em dius de la teva tieta és terrible.

—Un home la va enganyar i li va fer un fill. Un altre home la va enganyar per tancar-la al convent sense que ella ho sabés: era el seu pare, el meu avi. Amb los homes sempre hi surts enganyada.

—No sé per què generalitzes.

—Després de la guerra no va tornar a clausura. Es va fer carmelita i mestra. Era la titular de la meua cabana i jo figurava com auxiliar. Vam parlar molt ella i jo, molt…

—Contra els homes, és clar.

—Contra els homes que li van esgarrar la vida, contra els homes que li van fer mal.

—Moltes dones podrien parlar-te d’homes que els han fet bé.

—No en conec cap.

—Aquí en tens una.

—A tu no et crec. Tu sempre fas novel·les.

3

Quin riu de sorra, els anys.

MIQUEL MARTÍ I POL

Eren les dues tocades quan entraren al restaurant. Hi havia poca gent i trobaren fàcilment una taula amb una bona vista panoràmica de la part vella de la ciutat dominada pel temple de Santa Maria i els seus campanars.

Era un paisatge familiar a l’una i a l’altra. En aquells carrers estrets i costeruts, havien nascut. En aquelles placetes voltades d’arcs, havien anat a costura; hi havien ballat les primeres sardanes, hi havien presumit el primer vestit de godets i el primer pentinat a la garçonne.

—A vere si localitzes lo teulat de casa vostra.

—Si tu trobes el teu serà més fàcil.

Paisatge que l’una i l’altra havien enyorat en anys d’exili, mentre gastaven, a l’estranger, una joventut que pertanyia per dret propi als vells carrers, a les velles placetes…

—La muralla em semblava més alta.

—La idealitzaves.

—De les set portes que tingué, la que m’agrada més és la del Portal del Gel.

—A mi també.

Un cambrer molt jove els dugué la carte. Els plats eren anunciats en castellà i en francès. Les entaulades protestaren enèrgicament. Feta la protesta demanaren una amanida, una truita d’espinacs i carn amb bolets.

Esperant el recapte pessigaven crostons de pa i miraven la ciutat a l’altre costat del riu. L’única cosa que els feia nosa era el pont de ciment, construït en acabar la guerra civil amb mà d’obra d’esclaus, els presos polítics.

—M’agradaria pujar al campanar.

—Doncs hi puges sola, mestressa. Jo passo.

—Un dia tan clar com avui, d’allà estant pots vere la Seu de Lleida i tot l’itinerari del Segre.

—Però l’escala del campanar és criminal i ara ens rodaria el cap.

—Si tinguéssim temps ho provaríem.

—No en tenim. A les cinc hem d’estar a l’estació. M’hi acompanyes?

—Quin remei!

—No és cap obligació.

—Ets capaç d’escriure en alguna de les teues novel·les que la teua amiga d’infància estava tan decrèpita que ni et va poder acompanyar a l’estació.

—Quan parli de tu en els meus llibres, quedaràs bé.

—Sí, com la Palau.

—Què passa amb la Palau?

—En un dels teus llibres dius que la vas anar a visitar i que et va fer esperar perquè s’havia anat a ficar la cotilla. És una manera de dir que està feta una ballena.

—S’ha empipat?

—Per sort teua, no ha llegit lo llibre. I jo no m’he xivatat, però no ho havies d’haver escrit.

—Creus que s’ho prendrà malament quan ho sàpiga?

—Com t’ho prendries, tu? T’agradaria que et diguessin «pota d’elefant»? Perquè ja no pots presumir de «dolç turmell», xiqueta…

Menjaren l’amanida, una amanida prodigiosa: escarola cruixent, ceba tendra, olives de la terra, tiges d’api blanquíssim, pebrot verd transparent i tot, adobat amb oli de les Garrigues.

—I ara, digues: per què t’ha escrit un anònim, lo Codina?

—Per armar maror entre l’esquerra de la comarca en plena campanya electoral.

—M’estranya que un paio tan llest s’hagi descobert. És massa intel·ligent per mostrar el llautó.

—La intel·ligència al servei d’una causa perduda no serveix de gran cosa.

—Causa perduda? I ho dius tu que ets dels eterns perdedors.

—No hem manat mai, per consegüent no hem perdut…

—Ni manareu. Manaran sempre los Codines perquè tenen lo poder econòmic i tenen experiència de segles.

—Això ja ho veurem…

Els ulls de l’amiga deixaren el paisatge i quedaren suspesos, sobtadament alarmats.

—Per què estàs tan segura que manaran sempre ells?

—Per sentit comú.

—Quants anys té, ara?

—Qui?

—En Codina.

—Dos més que tu. I no s’ha casat. És l’amo de mig poble, encara que ho tingui a nom dels seus homes de palla.

—Insinua coses infectes sobre companys meus, coses relacionades amb la mort de la mare.

—No en faços cas: és un malvat.

—Si no l’hagués identificat m’hauria fet molt mal.

—I com l’has identificat?

—Vaig tenir un malson.

—Ja!

—No ho sabria explicar, però durant el somni l’anònim adquirí vida pròpia. Penses que m’ho invento?

—Tu sempre inventes, és lo teu ofici.

—Pensa el que vulguis, jo ho tinc clar.

Atacaren la truita d’espinacs amb tanta fruïció com endraparen l’amanida. No s’havien adonat que el restaurant s’anava omplint i que ja no quedava cap taula disponible. Tampoc s’adonaven que algunes persones les miraven amb curiositat no dissimulada i, per l’expressió dels seus rostres, amb poca simpatia.

—Lo dipòsit d’aigua fa lleig, trenca l’harmonia del paisatge, no trobes?

—No ens havien dit que les runes del costat havien estat fortificació mora, començada l’any 897 per un Mohamet després de ferir de mort a Guifré el Pilós…

—No t’enrotllis, mestressa.

—T’empipa admetre que una escriptorassa com tu no sap un borrall de la història de la seua ciutat. La meua tieta me la va explicar tota, la història d’aquest paisatge.

—La volies molt, la teva tieta Sula, oi?

—Encara la vui.

Havien exhaurit l’ampolla de vi, i la carn amb bolets no arribava. Les galtes enceses i els ulls brillants revelaven l’origen d’aquella eufòria que les unia malgrat les sovintejades disputes. Finalment s’adonaren que, d’una taula veïna, parlaven d’elles.

—La dona del braçalet d’or ens està mirant.

—T’ha reconegut i xerren de tu, escriptora.

—Doncs no crec que en facin l’elogi.

—T’han d’elogiar sempre?

—No, és clar. M’escriuen anònims.

—La fama s’ha de pagar, xiqueta. A mi, no me n’escriu ningú, d’anònims. A la tieta sí. A la tieta, la insultaven, li deien allò de filla de tal, filla de qual… Ella es feia un tip de riure.

—A mi, m’ho diuen per telèfon.

—Lo què?

—Això de filla de tal… penjo sense comentari, però em deprimeix.

El cambrer arribà finalment amb la carn, els bolets i una segona ampolla de vi. Ja no tenien gana, només set. Batejaren generosament el mam per tal de no fer-ne un gra massa. Algú s’atansava a la seva taula. Ho endevinaren sense girar el cap.

—Bon profit, il·lustres dames.

—Hola. Mira, te’n recordes del Claudi Codina?

Se’n recordava, però no l’hauria reconegut. L’home li oferí la mà amb una rialla cordialíssima. Ella no va moure les seves. Mirant-lo de fit a fit, exclamà: «Ahir vaig rebre la teva carta. Pensava contestar-la, però ja no val la pena».

—No sé de quina carta em parles, xiqueta.

—D’un anònim que vas enviar ahir a l’Hostal. No et faços l’enze com si vinguessis de l’hort.

—Però Magdalena, et juro…

No tingueren més remei que convidar-lo a seure, i fou ell qui pagaria el dinar.

—Diuen les males llengües que ets amo d’aquest restaurant i de molts altres.

—Tu sempre tan càustica, Magdalena.

—Ho ets o no ho ets?

—Invertir en negocis de la terra és fer país, xiqueta.

—T’has fet pujolista?

—Encara no.

—Te’n faràs si en Pujol guanya les eleccions. Tu sempre amb los que manen, Claudi…

—I tu sempre amb els que protesten, Magdalena.

—És més divertit, no trobes?

Tot esdevingué forçat, artificiós i formal. Les regles d’urbanitat imposen comportaments i paraules hipòcrites, car la sinceritat integral faria inviable la convivència.

Malgrat la franquesa de l’eixerida mestra d’escola, la conversa lliscava pels viaranys dictats per les intencions de l’intrús. La situació era enutjosa.

Les dues dones havien d’haver trencat amb els principis de la bona criança i enviar l’inoportú contertulià a fer punyetes. Però ell no se n’hauria anat.

Algunes persones tenen una capacitat aterridora per engolir serps i un tarannà tan llefiscós que fins i tot els insults llisquen sense deixar rastre. La simpàtica Magda no gastava compliments. Tanmateix es va cansar de fer la impertinent i claudicà. Acceptà la companyia d’aquell desagradable personatge, fins i tot, li facilità la tertúlia d’una divertida sobretaula.

—Bé, Teresona, parlem de coses serioses, com es presenten les municipals?

—He vingut de visita. De la política local, no en sé gota.

—No es pot negar que heu tingut vista amb el cap de llista. Ja sé que l’has anat a veure.

—Treballa a la notaria i tenim un problema de testament…

Sentí una glopada de sang al clatell i a les galtes. S’avergonyia d’haver caigut al parany, de donar explicacions a un element fastigós, explicacions que, d’altra banda, no li demanava. Aquell home la torbava.

—Conec l’assumpte. Ho teniu una mica negre. Heu regalat una casa que no és vostra.

—Ho veus, xiqueta? Lo Claudi ho sap tot, té escampats espies per tota la comarca. Au, aprofita l’ocasió i demana-li consell sobre traspassos de propietat, hipoteques i tota la pesca. És capaç d’arreglar-ho de franc, en record de quan ballàveu «Lindo capullo de alelí».

L’intrús ullà l’etiqueta de la tercera ampolla de vi. Es va treure les ulleres de la butxaca del seu blaser impecable i buscà els graus del beuratge indicats en l’etiqueta.

—Penses que estic gata, però no ho estic.

—Aquest vi enganya, Magdalena. La nostra il·lustre amiga és més prudent. Prepares algun llibre? No, és clar, amb tantes campanyes electorals seguides no deus tenir temps per escriure. Ben fet que fa el teu partit d’aprofitar els seus famosos…

—No he parlat en cap míting electoral.

Ja tornava a donar explicacions, a la defensiva. Tornava a patir aquella inseguretat que solien produir-li els intrigants. No tenia, com la seva amiga, la rèplica immediata, pertinent i agressiva. Era com si en el fons se sentís culpable d’ésser el que era, el que altres no volien que fos.

—Has vingut amb lo teu marit?

—No estic casada.

Li semblava que l’estirabot impressionaria l’indiscret mefistofèlic.

—Per a mi sou un matrimoni normal. Hi ha gent que encara no ha paït l’evolució de les costums, però jo sí. Ara, les parelles «passen» de la litúrgia. En general no està ben vist, és clar, i a l’hora de demanar el vot pot perjudicar això que en diuen «la imatge».

—Mira que n’ets, de podrit, Codina.

—Per què, Magdalena? No he estat mai sant de la teva devoció, ja ho sé. En canvi, tu, sempre m’has fet peça, ja ho saps. La teva tieta monja ens volia casar i tot.

—Mentida!

—Tenies trenta-cinc anys i jo trenta-set. Encara feies goig…

—… lo que vol dir que ja no en fai.

—Dona, ja no som, ni tu ni jo, aquells xiquets que s’empaitaven per la bultra, recordes, Magdalena?

Entre vells, tard o d’hora salta l’obligada pregunta: Recordes? Recordes? Cadascú recorda el que vol recordar. En aquell cas no podien recordar el mateix, de la mateixa manera.

Eren dos quarts de cinc quan arribà el cafè. Calgué pensar en un tren que baixaria de Pobla de Segur a les cinc de la tarda. L’home s’oferí:

—No t’amoïnos. Jo et puc dur a Lleida a l’hora que vulguis.

—No, gràcies, vull agafar el tren.

—Comprenc: si et veuen amb mi patirà la imatge del teu partit. En període electoral s’ha de parar compte amb les companyies.

—Podria dir-te el mateix, a la inversa, no?

—Jo no tinc partit. Jo no figuro en llistes…

—No figures en llistes, però en tens dos o tres de preparades. Sempre jugues més d’una carta, Claudi Codina.

—Suposicions, Magdalena, només suposicions…

—Els de l’Opus teniu carta amagada.

—Què és això de l’Opus, senyoreta mestra?

—Una marca de detergent, sinyoret Claudi.

—Les suposances no són base científica per establir cap hipòtesi. Ho hauria de saber una mestra d’escola amb llarga pràctica a la França racionalista. Per cert, què passarà amb l’escola privada si guanyen els comunistes?

—No guanyaran, de manera que la hipòtesi que insinues no té base científica, sinyor advocat.

—Aquí podrien guanyar.

—Guanyar una alcaldia no pot canviar la Constitució aprovada en referèndum, i la dreta vau guanyar aquest capítol. L’escola pública encara en patirà.

Aquesta vegada estava satisfeta de la seva rèplica. Li semblà encertada, demolidora i agosarada. Ignorava, però, que havia de raure amb un cínic.

—La Magdalena és de dretes. Té una escola privada i, segons diuen, bastant cara.

—De dretes ho siràs tu, poca-solta. Jo soc republicana.

—Hi ha republicans de dretes.

—Jo soc republicana i prou.

—No et vindrà de família…

—Encara té més mèrit.

Tenia mèrit. Aquella lleialtat tenia molt de mèrit. Lleialtat no pas a un sistema polític determinat, sinó al concepte mateix de la fidelitat. Això no ho podia entendre qui sempre actuà d’esquena als principis ètics, fins i tot als principis que solien respectar els de la seva corda. Aquell home maldava pels seus interessos al marge dels principis. Sempre tingué comportaments amorals. Amb el temps i els alts i baixos de la conjuntura, aprengué a nedar i guardar la roba, mestratge que li permetia moure’s com un prodigiós intrigant. En una petita comunitat, com ara la seva, esdevingué un element poderós per omnipresent, d’una ubiqüitat invisible i silenciosa, però no menys actuant. Era el seu vici.

Claudi Codina practicava l’eròtica del caciqueig. Hi descobria totes les emocions, els plaers que com a mascle s’havia refusat influït per una educació conventual rigorosa i repressora. Sabia que era temut i dominava l’art de fer-se llepar les botes per aquells que el temien. Fruïa imposant la seva no desitjada companyia a qui el desdenyava. I el plaer era doble si podia exhibir les seves habilitats.

Aquell dia, no obstant això, se sentí derrotat. Les dues dones per ell abordades quan desitjaven estar soles, es negaren rotundament a deixar-se acompanyar a l’estació, a pujar al seu cotxàs i a sortir plegats del restaurant ple de gom a gom. Encara s’hauria considerat més vexat si li haguessin dit que, camí de l’estació, les dues dones no el mencionaren en absolut. Ni un comentari sobre la desagradable trobada. Res.

No era bonic, el camí de l’estació. Ho havia estat quan elles eren xiquetes i, molts diumenges, el prenien per anar a saludar el maquinista de la locomotora. Ja no era aquell camí rural. Hi havien edificat sense cap criteri urbanístic, sense el més lleu requisit estètic. Havien arrencat arbres i cremat garrigues, havien desviat rierols i asfaltat horts i jardinets humils, obra dels treballadors ferroviaris que hi plantaren casetes provisionals, de fusta o d’obra, generalment embolcallades d’heura.

La passejada de la ciutat a l’estació no tenia ja cap atractiu.

—He passat un dia estupendo, mestressa.

—M’agrada que em digos «mestressa».

—Te’l vas posar tu, aquest renom.

—Quan jugàvem a coudinetes.

—«Jo soc la mestressa», deies. «Tu ets la criada i vas a comprar una unça de sucre, una lliura d’arròs…».

—… i no tardos, no t’aturos a xerrar pel camí o no tindrem lo dinar a taula com vingo el papà…

—Tu deies «papà». Jo deia «pare». T’agradava manar, mestressa.

—Encara m’agrada.

El rellotge de l’estació estava aturat. Un factor endormiscat pesava figues sobre un diari precàriament suspès d’uns dits poderosos i bruts.

—Què t’hi jugues que la bàscula no funciona, com lo rellotge.

—No funciona res. T’hi has fixat, en el que passa d’ençà que som lliures? No funciona res.

—No té relació amb la nostra llibertat, que, per cert, no és tanta com penses.

—Parla clar.

—Vull dir que des de la nostra condició de velles de seixanta no podem acceptar com normal allò que ho és pels més joves. Un jove no hauria vist que el rellotge està parat.

—Mira, escolta, si una bàscula no rutlla, si un rellotge està aturat, ho està pels vells i pels joves, per natres i pels atres…

—Però tu no et referies ni a la bàscula ni al rellotge.

—No, és clar.

El tren no era lluny. Se’l sentia baixar coixejant entre les vies de ferro. L’escoltaven alarmades perquè anunciava la fi de la trobada. La mestra consultà el seu rellotge de polsera:

—Avui arriba a l’hora el podrit.

—Ja veus que la Renfe sí funciona.

—Ho hem passat bomba.

—Sí.

—Saps per què?, perquè som dues dones intel·ligents.

—Sobretot tu, mestressa.

—És molt interessant la conversa entre dues dones intel·ligents, no trobes?

—També ho és la conversa entre dos homes intel·ligents.

—De què poden xerrar dos homes intel·ligents? La vida dels mascles és un feix d’injustícies, no patides sinó infligides. Si no són cínics tenen remordiments i aleshores se’n surten parlant de futbol…

—Alça! No en fas un gra massa? Nosaltres ens ho passem bé perquè som amigues.

—Dues amigues intel·ligents.

—Dues bones, velles amigues.

—Dues velles, bones amigues intel·ligents.

—Com vulguis.

El tren s’acostava a l’andana. El factor li donava entrada amb un drap brut i desmaiat que potser fou roig un dia. La màquina s’aturà entre xerrics i esbufecs. Algú baixà, indecís, com si hagués errat d’estació.

Ens vam abraçar amb poca traça. En tractar de besar-nos no encertàrem la galta, no sincronitzàrem els moviments del ritu. Els petons es perderen entre cabells, orelles i uns pòmuls pansits, que un dia foren vellutats i llisos com borrissol d’ametlló, que diria el poeta.

La Magda va treure el mocador de la senalla i l’airejà com un ninot d’estació de joguina. La boira s’estengué de sobte, feixugament, com una llosa, i aquell boirim ja no s’esvairia fins a la tardor següent, quan la mare i l’amiga m’esperessin a l’horabaixa, d’esquena al riu, com part inseparable del paisatge de la meva infància.

QUARTA PART

Líbrame, Señor, de esta sombra de muerte, líbrame de tantos trabajos, líbrame de tantos dolores, líbrame de tantas mudanzas, de tantos cumplimientos como forzado hemos de tener los que vivimos, de tantas, tantas, tantas cosas que me cansan y fatigan, que cansaría a quien esto leyese si las dijese todas.

SANTA TERESA DE JESÚS
Camino de perfección

CARTA DE LA MAGDA

Balaguer, 5 d’abril de 1979

Et felicito per la part que et toca. Heu guanyat l’alcaldia. Què en fareu? Vau encertar en la persona proposada, de manera que potser ha guanyat ell i no vosaltres. Consti que jo no el vaig votar, però li desitjo sort perquè la necessitarà. La ciutat té problemes a cabassos i la gent està avesada que tot l’hi portin en safata. Soc pessimista.

Diràs que sempre he fet el paper de Cassandra, i és que a mi, que no soc de cap partit, no em pugen els fums al cap. Pareu compte amb l’eufòria! Ton pare sempre ho deia i tenia raó. Era sentenciós, però l’encertava.

Mira si soc ruca que només de pensar que l’alcalde és dels teus em sembla com si fos de la família. La gent em felicita i tot: «Estaràs ben estarrufada. Han guanyat los de la teua amiga». I com que tenen raó no els envio a fregir naps.

Consti, però, que jo no el vaig votar perquè no és fill d’aquesta terra i, per postres, son pare era militar. Tot plegat és massa per una mestra de la Generalitat depurada que s’hagué de presentar durant deu anys a firmar que no era «hostil» al règim victoriós. Tinc bona memòria.

Són prejudicis indignes d’una admiradora del mestre Patricio Redondo, que era madrileny, no enraonava català i educà un planter de mestres lleidatans. Ho reconec, però no hi puc fer més: soc massa vella per canviar.

No el vaig votar, però no imitaré als que, sense votar-lo, li fan la rosca per veure què en treuen. Els giracamises i els aprofitats són una raça inextingible. Espero que el xicot faci llaurar dret als paràsits que li lleparan el cul. Desitjo que demostri sentit de justícia i, si convé, contra alguns del seu propi partit que tractaran d’assolir privilegis. Si no demostra que és l’alcalde de tots, malament rai! I si ho demostra podrà comptar amb una servidora. El meu somni ha estat sempre el de crear una escola pública, veritablement gratuïta i laica, com les que vaig conèixer a França. No soc de cap partit i ningú no m’ha preguntat quins són els meus projectes en aquest capítol. No em faig il·lusions ni amb un batlle dels teus. No prenguis això com una petició de recomanació. T’escanyaria.

Aprofito l’ocasió per convidar-te, una vegada més, a passar uns dies a la meva torreta. Per setmana santa hi ha vacances escolars. No tindré la tropa i podries reposar al jardinet que tant t’agrada. Puc oferir-te tranquil·litat, i els bons aliments ja te’ls prepararàs tu que cuines més bé que jo. Si desitges estar «d’incógnito», seré una tomba. Si et decideixes, només t’has de presentar i llestos. Si no soc a casa trobaràs la clau al test del gerani salmó, al primer graó dels tres que has d’escalar per obrir la porta. De vegades surto a comprar o a buscar el diari i revistes que em guarden a cal Ventura. També pujo al cementiri cada dissabte a dur flors a la tieta.

I ara, unes quantes xafarderies locals: S’ha casat lo Claudi Codina amb una xicota d’Albesa. És una de les poques coses que li han sortit fatals a l’andoba. Creia haver donat el braguetazo i l’han estafat com a un enze. La pubilla està carregada de deutes, hipoteques i pretensions de sinyoreta del ringo-rango. Tampoc a les eleccions no va tenir sort el Codina. La llista que ell va pastar va treure un regidor i amb penes i treballs. El truc d’«independent» no li va servir.

Notícia trista: diumenge van trobar a la Beta penjada d’una biga de la cuina. Te’n recordes? Era una velleta que vivia sola en un casalot de la Reguereta. No vaig anar a l’enterrament perquè era en dia feiner. M’han dit que hi hagué molta gent i que la van enterrar sense capellans per allò que s’havia suïcidat. En pau descansi la pobreta.

També et volia dir que l’amiga de ta mare, la casada amb lo pintor, m’ha donat expressions per a tu. Està dolguda perquè li vas prometre una visita i no has complert. Et vaig excusar dient-li que sempre vas de bòlit, però em sembla que no et costava res fer un salt a casa seva. Diuen que està tocada del bolet perquè es dedica a engreixar gats. Una mica guillada sí que ho deu estar, però té bon cor i no fa mal a ningú.

Res més. T’abraça ben fort.

M.

RESPOSTA A LA MAGDA

Barcelona, 17 d’abril de 1979

He rebut la teva carta i accepto les felicitacions per la part que em pertoca. Em sap greu, però, haver guanyat l’alcaldia sense el teu vot. Espero, si més no, que l’hagis donat als socialistes. No puc imaginar-te ni a la dreta ni entre els neutrals.

Les teves advertències contra el perill de l’eufòria són força pertinents i, com tu, desitjo que el guanyador ho tingui en compte. Les raons que em dones per justificar la teva decisió de no votar el nostre candidat em semblen impròpies d’una dona de formació racionalista. No et coneixia en pla catalanista de la ceba. Et feia més oberta i no pas encauada en l’esperit de raça. Em surts d’un patriotisme que fa morir de riure. A casa teva no hi vaig veure mai cap dels símbols «nostrats» que s’han posat de moda: retrat de l’Avi, senyera, barretina, porró, nina-puntaire… Res que donés a entendre que podies covar prejudicis com els que han condicionat l’exercici del teu dret cívic, fins a l’extrem de negar el teu vot a un candidat d’honradesa i capacitat reconegudes, «culpable» d’ésser fill de castellans als quals, gratuïtament, situes en el camp del comte duc d’Olivares. No me’n sé avenir, mestressa.

La tràgica mort de la Beta m’ha entristit. Era l’única amiga de la meva mare que quedava viva. El casori del Codina m’ha alegrat. Aquesta vegada no ha estat l’estafador impunit sinó l’estafat. No sempre han de guanyar els que guanyaren sempre. Tant de bo la fadrina d’Albesa li fes portar banyes a més d’arruïnar-lo. Ho té ben merescut. No et sembla?

No vaig tenir temps d’explicar-te com vaig haver de distribuir els dos dies de la meva estada a la ciutat. Em retreus la falta de consideració vers la vídua del pintor. No tens raó. T’aviso que aquesta carta serà llarga, perquè vull informar-te d’allò que ignores relatiu a la meva darrera visita. Escolta:

Vaig arribar el divendres amb l’Alsina Graells desde Lleida. Eren tres quarts d’onze del matí. Per comprar un ram de crisantems, vaig haver de tornar a passar el pont perquè la floristeria del Mercadal era tancada. Els crisantems, d’un groc molt pàl·lid, eren acabats de collir. Amb el pom als braços, vaig tornar al Mercadal i vaig emprendre la pujada de la costa pel portal del Gel. Sense aturar-me enlloc vaig entrar al cementiri, avancí entre sepulcres i xiprers fins a trobar la creu de la mare. M’hi vaig agenollar i m’hi recollí una bona estona. El que pensava no ho sé. En tot cas tampoc són coses que es puguin explicar. A dos quarts de dotze entrava a l’Hostal de la Mel per tal d’enregistrar-m’hi i deixar-hi la bossa amb els estris de «toilette». M’havien recomanat l’establiment elogiant la seva cuina i netedat. Les alabances no es van justificar. No m’hi veuran més el pèl.

Abans de dinar vaig fer un salt a la rectoria a demanar còpia de l’acta de defunció de la meva mare. Van dir-me que passés a recollir-la a les set del vespre. Em quedava temps per baixar al Jutjat i demanar còpia de l’acta de naixement meva i dels meus germans, i de casament dels nostres pares. Necessitava tanta paperassa per a una gestió de notaria. El funcionari del Jutjat va dir-me que no ho tindria llest fins a l’endemà. Ni pagant un plus podia enllestir-ho abans. No vaig gosar oferir-li propina per evitar l’espera.

Havent dinat vaig donar un tomb per la part vella de la ciutat, la passejada sentimental, ja saps: la casa on vas néixer, els carrers on vas jugar, les places on vas ballar… En baixar a la reguereta per veure si encara existia el safareig públic, vaig veure una velleta endolada que em mirava amb insistència. Jo no la reconeguí. Ella em va cridar pel nom de la meva mare. M’hi vaig acostar. Bescanviàrem algunes paraules de circumstància: «Com esteu? Què feu?…» i ens vam separar aviat. Recordo que va dir quelcom relatiu al sopar que s’havia preparat, una cua de lluç amb arròs, etc.

A les quatre vaig anar a la notaria per informar-me sobre un embolic que tenim amb la casa i unes porques de terra que constituïren el dot de la meva mare. A la notaria tanquen a les tres. Jo ho ignorava. Per a fer temps vaig anar a visitar la nova casa edificada sobre la vella pairal de la mare, propietat del marit de la seva neboda, la meva cosina germana morta fa alguns anys. Hi vaig trobar el vidu i els seus nets. Em va mostrar fotografies de la parentela materna, tots morts i, alguns, en «tràgiques circumstàncies», com diuen les esqueles. Vaig sortir-ne alacaiguda. Amb la depressió a l’ànima, vaig anar a recollir el certificat de defunció de la mare i, en llegir-lo escales avall, s’agreujà el meu estat anímic. Per això et vaig dir que el dia abans de veure’t m’ho havia passat fatal.

Deixo de banda els detalls del sopar a l’Hostal perquè em sembla que no vaig sopar. Com que a la cambra no hi havia llum al capçal del llit i la bombeta del sostre era sinistra, no vaig pode llegir. Sense llegir no m’adormo. Conclusió: no vaig aclucar l’ull.

Totes les hores tocades pel vell campanar ressonaren en el meu cervell excitat. A les set encara era fosc i jo ja m’havia vestit i calçat. Després d’esmorzar un cafè aigualit, vaig anar a la plaça Salvador amb la intenció de visitar la senyora Adela. No m’hi vaig veure amb cor, car en preguntar per ella a una veïna que escombrava el carrer em va dir que no calia que pugés perquè la «pobra dona» s’alçava tard, atès que fins a les tres de la matinada estava enfeinada en la distribució del ranxo als cinquanta-tres gats que tenia apadrinats.

Aquell matí, sigui perquè baixà sobtadament la temperatura o perquè jo no havia dormit, em trobava destemprada. Tenia molt de fred i no anava prou abrigada. Vaig entrar a una merceria del carrer d’Avall a comprar-me una samarreta de llana. En tornar a l’Hostal m’hi esperava un xicot ros que havia deixat un imponent Land Rover a la porta. Era el net del vell Fonoll. Venia a buscar-me de part del seu avi. Em convidaven a dinar. Vaig acceptar-ho.

D’aquest episodi no te’n vaig parlar i et diré per què. Em consta que el clan Fonoll t’és odiós i no volia enfurismar-te. Suposo que a hores d’ara ja n’estàs assabentada. Segurament te n’han donat una versió modificada. Vull que sàpigues exactament el que va passar i el que no va passar.

Jo no ignorava, en acceptar la invitació, els tripijocs de postguerra que van enriquir el nostre antic veí. El que no sabia és que des de la seva condició de ric es dediqués a escanyar gent endeutada i a denunciar rojos si això li facilitava el negoci.

La invitació del vell Fonoll era interessada en molts aspectes. D’una banda es proposava «fardar» d’amics comunistes en un moment d’auge aparent dels partits clandestins. El murri se les sap totes. D’altra banda volia intrigar contra persones que ell considerava possibles aliats dels socialistes.

Voltat dels seus nets rossos i vestits de vellut negre em va recordar el personatge d’El Padrino. Quan la cadellada sospità que el patriarca se’n podia anar de la llengua, posaren fi a la trobada. Amb el mateix Land Rover em retornaren a l’Hostal. Pel camí, el fadrí no badà boca. Els hereus Fonoll no són tan loquaços com l’avi. La visita em va distreure de les meves cabòries. Tenia la sensació d’haver ficat els peus a la galleda i aquest sentiment augmentà la meva angúnia.

Manca de coratge? Manca de principis? Esperit acomodatici? Una mica de tot. Però són aquestes les regles del joc de la convivència humana. No tracto de justificar res, sinó d’explicar quelcom.

Quan el Land Rover em descarregà a la porta de l’Hostal, podia haver fet les visites que tenia projectades, però era incapaç de fer l’esforç que requereix visitar algú, escoltar-lo, parlar-li, agrair-li les atencions i fer la comèdia d’això que en diuen «vida social». Necessitava estar sola.

La cambra de l’hostal no era acollidora, ni l’indret més indicat per elevar la meva moral decaiguda. Vaig optar per allunyar-me de la ciutat defugint l’eventualitat d’ensopegar amb coneguts o familiars. Vaig buscar el carrer del Torrent, m’hi enfilí fins al portal de la muralla, entre el barranc dels rucs i les barraques dels gitanos. D’allí estant vaig emprendre el camí del Sant Crist, que no havia visitat des d’abans de la guerra. Fins atènyer l’esplanada no vaig veure una ànima. Ningú entorn de l’estany de peixos vermells inaugurat pel bisbe de la diòcesi quan tu i jo érem xiquetes i les àvies ens duien a missa de festa major. Vaig entrar al temple, vaig pujar al cambril, damunt l’altar major, per les escales de sempre.

Insòlita peregrinació, certament. Ni soc creient ni acudia a l’església moguda per vestigis ancestrals, atès que la meva família, com la teva, pertanyé a la flor i nata del beatum local amb nombrosos frares, monges, abanderats de confraries i altres dignitats clericals. No busquis, doncs, en aquests antecedents l’explicació de l’estranya visita.

La soledat de l’indret, la pau que hi planava, convidava a entrar a un esperit fatigat com era el meu. L’Església catòlica ha creat algunes coses necessàries a la persona humana, entre elles, el temple acollidor, obert a tothom, a tota hora, sense bidells ni guardians, ni telefonistes ni circuits de televisió, ni porteries automàtiques. Un lloc discret, silenciós, fresc a l’estiu, càlid a l’hivern. Penombra que no esdevé tenebra, amb racons per aixoplugar-te si tens por i angúnia. I jo en tenia.

M’hi vaig quedar una estona. En sortir, la boira ja s’havia ensenyorit de tota la plana del Segre. Del mirador estant podia contemplar el paisatge fumejant d’humitat. La bassa de peixos tenia una crostra de fullam brut, i per veure les bestioles hauria calgut esbandir la fullaraca amb un bastó, llescar la crostra com fèiem quan érem xiquetes.

No duia bastó. No tenia rosegons de pa per nodrir els peixos vermells. No m’atreia l’espectacle dels peixets trencadors. No sé en què pensava mirant les fulles de tardor sobre les aigües brutes, quietes i fètides.

Decidí tornar a la ciutat per l’altre camí, el del Calvari, que com tu saps, comença a les tàpies del Castell Formós. Adossat a la paret de ponent hi ha un pedrís discret. Hi vaig seure. D’allí estant veia les finestres barrades del convent de les Clarisses. La torre del temple del Sant Crist semblava més pobra, precària, oscil·lant, com si en qualsevol instant hagués d’esfondrar-se. M’hi trobava bé, lluny de la gent i del soroll de la vila. Vaig perdre la noció del temps i de la realitat, però no la capacitat de percepció. Vaig endevinar la presència de la mare al meu costat.

Tan viva fou la impressió que vaig parlar-li no sé quantes hores, fins que la boira i el fred em retornaren a la ficció de la vida.

Diràs que es tracta d’una al·lucinació. És l’explicació que hi trobarà el teu arrelat racionalisme. Tanmateix, si has llegit el teu admirat professor Xirau, saps que existeix allò que ell anomena «al·lucinació veritable». Com destriar percepció-al·lucinació-fantasia?

Jo havia passat una nit blanca, havia tingut sorpreses angunioses, havia entrat al món del morts, des de la visita al fossar fins a l’àlbum de la família materna ple de difunts. Havia passat per les llengües dels intrigants, dels rancuniosos, dels hipòcrites i dels giracamises. Havia acumulat emocions depriments i, des de la vetlla, no havia fet un mos. Poden explicar, tots aquests factors, les meves al·lucinacions entre la boira?

M’has de creure. Si es tractés d’un desvari vulgar i corrent també m’hauries de creure. Has de creure el que vaig fer aquells dos dies encara que no ho fes. M’has de creure si et dic que la mare i jo tinguérem una llarga conversa, de dona a dona; que ens vam revelar secrets i bescanviar confidències. També experiències, més nombroses les meves puix que he viscut més anys que ella.

M’has de creure si et dic que jo necessitava aquella trobada, i si no tingué lloc caldria inventar-me-la. Finalment, m’has de creure quan afirmo que tota invenció recolza en veritats. Inventar no és mentir.

A la mare li vaig dir que havia visitat la seva amiga Beta i que aquesta m’havia confiat una llarga reflexió sobre la seva condició de vídua d’afusellat. M’ho vaig inventar. La meva professió m’autoritza a fabular. També vaig reconstruir una visita no efectuada a la vídua del pintor. Narració d’uns fets, d’uns sentiments i d’unes circumstàncies reals. La mare s’ho va creure. Als morts no se’ls pot enganyar.

De mi mateixa li vaig confiar coses que no confiaria a ningú, entre altres raons perquè ningú no les creuria. Calia dir-les un dia. La trobada era una ocasió que no tornaria a presentar-se. Vaig aprofitar-la. I la mare em va creure perquè la mort li ha ensenyat a distingir entre veritat i mentida.

Des del pedrís on érem assegudes sentírem cantar les clarisses i, entre les veus, hi distingírem la de la teva tieta. No fou un desvari meu, car la mare també l’identificà. Així aparegueres tu en la conversa, tu i la tieta monja. La meva mare havia fet bugades a casa dels teus avis i conegué la Sila des de petita, i me’n va parlar. Escoltant la llarga evocació m’interessà enormement el personatge. Ara comprenc la fascinació que t’inspirà. Avui, segurament, la teva tieta fora una d’aquelles religioses que ajuden els pobles del Tercer Món a fer la revolució antiimperialista. Allò que m’ha semblat fabulós és la seva capacitat pel plaer. Uns pares malaltissos, beats, encauats i eixuts de cor no degueren fer-li massa agradable la llar ni saciar la seva necessitat d’afecte i de tendresa. En les palleres, graners, carrerons foscos i sembrats florits conegué l’únic goig al seu abast. En aquells temps, en aquella ciutat i en aquella família, la Sila es comportava com la dona del futur. Quan el tinent que hostatjaren li va fer un fill, el seu món no li ho va perdonar. No a l’home, sinó a la noia, naturalment. Avui no l’haurien pogut tancar al convent per a «salvar l’honor d’una família cristiana». La Sila hauria tingut el fill, l’hauria educat amb el cap ben alt. Ja veus si hem avançat, les dones, en l’espai de cinquanta anys.

T’he fet una descripció del pedrís. Tornem-hi per tal d’explicar-te el final. De sobte, vaig adonar-me que em trobava sola en aquell indret. Tremolava de fred. La boira tapava els camins, però jo, el camí del Calvari, me’l conec de memòria. I tu també. Recordes?

El van inaugurar un mes de novembre, per la Festa Major. Famílies riques i devotes aportaren llur contribució financera a l’obra d’artesania que reproduïa escenes del Via Crucis, tal com ens el contaven a doctrina. Recordes el picapedrer que esculpia les imatges sobre el marbre? En sortir de l’escola l’anàvem a veure. Ens fascinava la seva destresa. Li havien encarregat la majoria dels episodis del Calvari i ell s’hi delectava fent-los sortir del marbre llis i verge. Vèiem aparèixer el rostre de Crist, les espines de la corona, la pesada creu, el brial de la Magdalena, les llàgrimes de la Mater dolorosa… Encara hi són les imatges esculpides, una d’elles, donatiu dels teus avis. Així consta en un angle del monument. Gairebé tots els calvaris són voltats d’una barana de ferro rovellat, trencat o adobat amb filferro. La decadència. Decadència de l’Església com institució i decadència de la fe, puix que per aquell camí ja no hi pugen agenollats els empenedits o els malalts esperançats en la possibilitat d’un miracle. Tot això s’ha acabat en l’espai de pocs anys. Nosaltres encara ho vam conèixer i podem valorar la dimensió del canvi.

La boira era tan densa que calia tallar-la a pas de tortuga, amb el risc de sortir del camí i estimbar-se. Quan érem xiquetes el baixàvem corrent per veure qui arribaria abans a la carretera de Gerp. Sempre guanyaves tu, mestressa. Encara avui tens una complexió atlètica. I per molts anys.

Vaig viure una situació anormal i difícilment podries situar-t’hi, atès el teu tarannà equilibrat i la teva formació racionalista. Una dona que acabava de passar cinc hores parlant amb una morta no es troba en condicions normals. No és estrany que en atènyer la carretera de Gerp no encertés el camí de retorn a la ciutat i em trobés, sense fer-ne esment, als senderons enfangats de la bultra, a frec de riu que, aquell vespre de novembre, baixava brut i regolfat.

L’espessor del llot m’impedí avançar. Encallada entre la boira i el fang vaig fer el suprem esforç per orientar-me. De retorn a la carretera, enfangada fins al turmell, recuperada la capacitat de discerniment, tinguí finalment consciència del temps i del lloc. Feia moltes hores que no havia menjat res. Tenia gana.

Vaig entrar al bar de l’enforcall i m’hi vaig atipar de coca amb escalivada. El taverner em va identificar per la veu que, segons digué, és pastada a la de la mare. És un home gras i eficient, però el seu cau no és cap gorg per l’esperit trasbalsat que jo traginava. Fums, sorolls, pestilències i promiscuïtat en fan un indret que no et recomano. Vaig fugir-ne aviat.

La resta de la jornada ja la coneixes perquè te’n vaig parlar. L’arribada a l’hostal, la carta anònima, el malson, la decisió sobtada d’agafar el tren de les onze que no passaria fins a les cinc perquè era diumenge. Així poguérem xerrar tu i jo després de tants anys de fer-ho a correcuita, formalment, sense una relació veritable. Inoblidable jornada que em retornà les perdudes enyorances. No és fàcil practicar l’art de l’amistat. Tu em vas demostrar, un cop més, fins a quin punt el domines. Dic un cop mes perquè n’hi hagué d’altres. No ho he oblidat. Fes memòria i sabràs a què em refereixo. Et dono una pista: dia de Reis, any 1934; recordes?

Teníem quinze anys. Els Reis eren generosos amb tu i avars amb mi. Qüestió d’origen social, com deia el meu pare. Per acabar-ho d’adobar, aquell any ell era a la presó. Havien guanyat les dretes tres mesos abans i el reflux feia estralls entre l’esquerra. No hi crèiem en els Reis, però àdhuc als quinze anys esperava trobar quelcom al balcó, entre la gebrada. Fou un hivern particularment rigorós i trist.

Vaig trobar una cosa al balcó. Ho vas ficar tu. M’ho digueren, casualment, molts anys després. No te n’he parlat mai per deixar-te amb la il·lusió que tu fas les coses amb discreció. Aquell collaret de vidre el vaig lluir fins que encengueren la guerra. Sàpigues que fou la primera meravella que he tingut.

El guardava dintre d’una capsa de sabó Heno de Pravia i quan me’l penjava al coll per anar a ballar, en obrir la capsa, aspirava aquella flaire de bon sabó, els bons sabons d’abans de la guerra. De vegades, amb el collaret al coll i sola a casa, corria a la cambra dels pares, on tenien mirall. M’hi delectava. El sol entrava pel balcó, el collaret centellejava i els meus ulls també. Que n’era, de feliç, en aquells moments!

Un dia em vas preguntar si el collaret era de vidre o de cristall. Jo no sabia la diferència entre una cosa i l’altra. Vaig contestar que eren diamants falsos i tu vas esclaflir en una riallada, però quan la Magalla va gosar titllar de «cul d’ampolla» els grans del meu enfilall tu la vas cascar. No te’n recordes, és clar.

De nit, quan pujava a dormir amb el llum d’oli, penjava el llantió a una garranxa, treia la capsa d’Heno de Pravia de sota la màrfega, buscava el collaret, l’atansava a la flameta blava del ble encès i els vidres espurnejaven. Aleshores pensava que hi havia un secret en aquella refulgència i que el secret només el coneixíem tu i jo. L’adolescent necessita inventar-se misterioses complicitats.

No vull saber si vas comprar el collaret amb la teva guardiola, si te’l van regalar i no t’agradava o si el vas robar per donar-me una alegria el dia de Reis. No ho sé i tant se val. El prodigi es produí, ja hi creia i encara hi crec.

Érem adolescents. Els adults han perdut la capacitat d’extasiar-se amb bocinets de vidre enfilats. Per això perduren les petites alegries de la infància. I acabo aquesta carta perquè m’adono que ja començo a pontificar i a tu els pontificadors et fan molta ràbia.

SEGONA CARTA DE MAGDA

Hola, ximpleta: Acabo de llegir el teu missal. Redeu quina imaginació! Per què no en fas un llibre? Per si de cas el fessis caldrà rectificar algunes de les coses que afirmes. Sento molt desmuntar-te el pedestal en el qual m’instal·la la teva memòria, en posar-me com a símbol de l’amistat «pura i lluminosa de la infància». El collaret no te’l vaig regalar jo, sinó la Fideuera, que no era una adolescent, sinó una dona de trenta-set anys, una mica cap de trons, però de bon cor. Fes el favor de rectificar si ja tens embastada la rondalla. Fora una injustícia atribuir-me els mèrits d’aquella felicitat teva. El mèrit li pertoca a la Fideuera, que ens regalava capses de pólvores Du Barry, i no Pompadour com tu escrius en un dels teus llibres. Sempre t’has fet uns embolics fenomenals amb els noms i els cognoms. Quan anàvem a costura i la mestra et preguntava per la capital d’Hongria contestaves Bucarest i a la capital de Romania li deies Budapest. Amb la Du Barry i la Pompadour et passa el mateix. Hi ha tares de la memòria que són congènites. No vull creure que tu siguis una mentidera: senzillament tens una memòria fatal.

No calia citar al mestre Xirau per pontificar sobre la «percepció-al·lucinació». Ho trobo una mica pedant i jo t’hauria entès perfectament sense el recurs al filòsof, però, és clar, fa més erudit. Els autodidactes caieu fàcilment en la pedanteria.

La teva és una rondalla de fantasmes i ànimes en pena i no se la creu ni el Popadits. És una deformació professional: el teu ofici t’obliga a fabular, vet-ho aquí. Tot això ho tinc clar, però cal ésser un geni per inventar les coses de la mort. I tu no ho ets. El gran escriptor que fou Sagarra ens ha fet creure que l’ànima en pena del comte Arnau encara gemega les nits de lluna plena, sense repòs, per la serralada i els abismes. No són «al·lucinacions» produïdes pel cansament anímic, sinó faules creïbles per la força de l’art. Entens? De manera que deixa les ànimes en pau i escriu sobre la lluita pel pa de cada dia.

No soc tan eixuta com penses i, alguna vegada, els teus romanços, m’emocionen. Ara bé: quan parlis d’algú, no li facis dir el que no ha dit. Moltes de les coses que m’has atribuït són certes, però també n’hi has afegit de la teva collita. Si més no podies haver-me consultat. Fes el favor de trobar una solució al conflicte. O bé suprimeixes les invencions o em rebateges amb un nom diferent. Per què no em poses Saura-Romaní?, sempre he somniat tenir cognoms catalans altisonants. Em feien dentetes les Sanromà, Sangenís, Santaeugènia, Pratdepàdua, Romaguera i Riudoms… Amb cognoms com els meus no pots destacar, ets sempre un quídam. No trobes que Saura-Romaní ressona i enlluerna? Te’l suggereixo i no reclamo drets d’autor.

Les visites a la tieta monja tampoc no les recordem igual: el torn de fusta amb el qual ens trametia llaminadures, pets de monja, confitures, cromos; la calç de les parets de la saleta, la dolçor de les veus que eixien de l’altra banda, darrere el misteri de la reixa de llistons… Recordes la flaire de les clarisses? Han passat molts anys i no l’oblido. Era una barreja de cera, midó, farigola, mel i gessamí. A mi em produïa una mena de neguit i de goig que no he tornat a conèixer. D’aquelles monges ja no n’hi ha. Les d’ara s’han independitzat dels frares i capellans. Ja no han de cosir ni brodar ni fer boixet ni emmidonar ni fabricar melmelades i conserves; ni treballar l’hort i els jardins, blanquejar parets i netejar xemeneies per delit i comoditat dels mascles de la santa família que avui també han canviat: no són els borinots d’ahir perquè les abelles s’han emancipat. M’allunyo del tema. Torno a la teva carta.

No m’agrada el sermó que em fas sobre el meu catalanisme de campanar. Suposo que m’has utilitzat com a pretext per introduir en la narració les teves opinions «internacionalistes». Jo et podria titllar de «sucursalista» pel mateix procediment. No ho faré. És una qüestió que no m’interessa gens ni mica. Cada dia ho compliqueu més, això de la catalanitat. Ompliu fulls i més fulls per definir qui és català, què vol dir ésser català, què significa la catalanitat i tota la pesca. Si jo no vaig votar al vostre candidat perquè no és fill d’aquesta terra no vol dir que jo em consideri millor que ell. Ni millor ni pitjor. Reconec que, per part meva, hi ha un reflex condicionat. És possible, però tu en fas tota una tesina i un procés d’intencions que no accepto.

Que vas anar a veure al bandarra del Fonoll? No tens cap obligació de donar-me explicacions sobre les teves visites. Ni jo de les meves. Ets ben lliure de tractar amb qui vulguis, amb el Fonoll o amb la Divina Pastora. Soc una dona liberal i mai no m’ha passat pel cap dictar als meus amics les relacions que han d’establir o rebutjar. Pel que veig, encara et mous per criteris totalitaris, o és que tens, en aquest cas, mauvaise conscience. Durant molts anys justificares rabiosament la intolerància estalinista. Es veu que encara te’n queden rastres, per moltes pastilles eurocomunistes que hagis engolit. Te’n queden, altrament no m’hauries jutjat per aquest patró. Et pots confitar els riquíssims Fonolls que et van anar a buscar a l’hostal amb carrossa. C’est ton affaire, però no et queixis si la gent xafardeja sobre les teves incoherències. No es diu així?

No m’interessen els antecedents ni les intencions que t’induïren a acceptar la invitació del cràpula. Jo tinc motius per negar-li el bon dia. Són els meus motius, no els teus. Tu sabies que va causar la ruïna dels meus pares, però no és tot. Puix que ho ignores, t’ho diré. Fes-ne el que vulguis.

La meva família era de dretes i no ho amago. El Fonoll era d’esquerres, un mort de gana que invocava el proletariat sense saber el que s’empescava. Arrendava un sot a papà i, en produir-se l’aixecament del 18 de juliol i veure que els sublevats perdien, el papà es va espantar. Els elements com Fonoll tallaven el bacallà a la comarca i papà li va demanar protecció. La seva era una por merament física. S’havien comès tantes animalades a la ciutat que els rics agafaren pànic, un pànic que, ateses les circumstàncies, era justificat.

Com a capitost revolucionari, el Fonoll va oferir als meus un aval i transport per fugir a Andorra, a canvi, naturalment, d’una quantitat important en duros de plata. També se li oferí per guardar-li, en indret segur, objectes de valor que teníem a casa. L’obsessió de papà era salvar la pell i obeí, rigorosament, a l’influent milicià Plàcid Fonoll. No li va fer rebut. Cap testimoni no presencià l’operació. Fou un tracte entre cavallers, però, de cavaller, només n’era el meu pare. L’altre era un trinxeraire.

Acabada la guerra els papàs tornaren a casa. Van demanar els béns que havien confiat al Fonoll, a qui, cosa estranya, no van afusellar els nacionals victoriosos. El bandarra va negar que li haguessin confiat res i encara es va queixar que el meu pare no li mostrés agraïment etern per haver-li salvat la vida. Per tal de mostrar-se generós i «cristià» (foren les seves paraules), estava disposat a deixar-los alguns duros, al vint per cent, per ajudar-los a reconstruir el patrimoni familiar.

Ja pots comptar el disgust de la meva família. Mamà acusà a papà de baldragues, poruc, irresponsable i altres retrets. Els avis van morir de vergonya i en la misèria. Els papàs van durar una mica més, però no gaire. No els havien avesat a viure com els treballadors, no sabien fer res i sempre tingueren criats, masovers, modistes, sastres, dides i bugaderes. Quan jo vaig tornar de França, gràcies a la tieta monja que es va espavilar, no disposaven més que d’allò que ella havia recuperat del seu dot de clarissa. Amb aquell petit capital, que li fou retornat en deixar l’orde, va fundar l’escola que coneixes. Les terres que papà havia hipotecat van anar a raure a les urpes dels Fonoll.

Dius que el vas anar a visitar. Segurament tenia algun pla en convidar-te. No sabem quins eren els seus càlculs, però ho sabràs un dia i potser t’empenediràs d’haver-hi anat. Dius que el net és ros i vesteix de vellut negre. Tot el clan Fonoll vesteix de negre i de vellut. És l’uniforme de la nissaga.

El poder econòmic d’aquesta família és incalculable, s’estén a la Vall d’Aran, des de les Avellanes. Vaques, fàbriques, masies, «cotos de caza», pistes d’esquí, accions en diaris de Lleida, en bancs i paradors turístics. És el poder veritable. Ni el vell Fonoll sap el que té. El que diu la gent m’ho callo. Només parlo d’allò que conec.

No els ha passat res després de morir el general. I això és inquietant. No soc partidària de les depuracions, perquè sé què significa ésser depurada. Sempre paguen justos per pecadors amb això de les purgues polítiques. Tanmateix alguna cosa ha fallat en començar la nova etapa, puix que el poder dels Fonoll queda intacte.

Tot això és massa greu per fer-ne xerradissa. No t’estranyi, doncs, el to d’aquesta carta que jo hagués volgut més divertida. Em preocupa que gent com tu, que ha tret les dents en la política d’esquerres, sembli tan resignada i, fins i tot, cofoia d’una situació que encara no es pot considerar democràtica, que encara podria tornar-nos al feixisme. I si torna, els Fonoll no t’aniran a buscar amb Land Rover, sinó, com diuen els francesos, amb le panier a la salade.

Em sabria greu que prenguessis aquestes crítiques com una rampellada de despit, el despit de saber que, sense dir-me res, anares a visitar un personatge tan nefast per a la meva família. Si penses això vas errada. No milito en cap partit, però segueixo amb interès tot el que passa i no passa. I ara, girem full.

Em permeto documentar-te sobre indrets que menciones i amb els quals t’empatolles de valent. Si la teva descripció ha d’anar en lletra impresa serà bo que t’informis. La costa del Calvari, per exemple. Parles de les escenes o misteris i dius que són esculpits en marbre. Error. Dius que una de les obres fou donada per la meva família: segon error. Dius que estava inscrit en algun indret. ¿Com podies llegir unes lletres tan menudes, a l’hora que hi vas passar, acompanyada dels teus fantasmes, en una nit de boira sopera i sense ulleres? La meva beata família no va donar un ral a l’operació fraudulenta muntada amb pretextos religiosos. Els avis eren devots, però no rucs. Van fer grans negocis amb la construcció del Calvari i els catorze o quinze misteris que el componen. Hi hagué qui va donar cinc mil pessetes d’aquella època per oferir l’escena de la Maria de Magdala. Per treure tallada del negoci es reduïren personatges, i alguns donadors, com la vídua de can Melsa, ho van denunciar davant del bisbe d’Urgell. Havien fet una prometença al Sant Crist i se’ls estafava. Se’n va parlar molt, d’aquell affaire. La revista local ho aprofità per estovar les costelles clericals. Si no vaig errada, ton pare fou l’instigador de la denúncia col·lectiva i recaptava firmes casa per casa. M’estranya que tu no ho recordis.

Tampoc no és exacte que la inauguració del Calvari fou el mes de novembre, per la Festa Major. Era una Setmana Santa. D’aquestes coses, en sé més que tu. És natural. El meu padrí abastia d’atxes i ciris als actes religiosos, especialment les processons. La de Setmana Santa comença amb la dels Dolors, protagonitzada exclusivament per dones. El meu padrí no donava abast a vendre cera i la padrina oblidava les migranyes per estrenar mantellina. La canalla carregava els símbols de la Passió, l’escaleta de la Creu, per exemple. L’any que es va estrenar el Via Crucis, la processó s’aturava davant de cada misteri esculpit sobre alabastre i no sobre marbre com tu dius. No confonguis els draps de cuina amb els tovallons, com diuen els francesos. L’alabastre és una varietat del guix. El marbre és pedra calcària metamòrfica. També jo puc presumir d’erudició, sinyora escriptora. Els «armats» semblaven romans de poca alçària, badallant i ensopegant a toc de timbal. L’encaperutxat que carregava el Crist del santuari era el més gran pecador de tots els penitents, i li tocava fer l’esforç que calia pujant la costa amb aquell pes a l’esquena. Pecadors eren igualment aquells i aquelles que el seguien de genolls i una atxa a cada mà. El meu avi es forrava llogant tantes atxes a tant el centímetre cremat. Quant als penitents rics, ells estrenaven atxa i després de la processó l’oferien al Crist deixant-la al gran candeler de ferro del temple. Puc informar-te amb tant detall perquè soc neta de l’espelmer que vivia de la cera cremada.

Recorda que tu i jo i les altres xiquetes de la colla maldàvem per descobrir la identitat dels penitents tapats amb llargues túniques i caputxes. Els burxàvem amb rams d’argelaga o agulles sequeres per tal de provocar el crit o el bot que els descobrís. Érem tafaneres, especialment tu. Penso que la tafaneria t’ha dut a la literatura.

Pecadors eren els encaputxats i el càstig que s’imposaven revelava el gruix dels seus pecats, però no perdien la gana els galifardeus. Recordo els panadons d’espinacs i panses que endrapaven en acabar la cerimònia macabra, especialment aquella de la inauguració del camí del Calvari, que no tingué lloc un dia de novembre sinó una Setmana Santa.

Reconec que aquesta carta és massa llarga, però també ho fou la teva.

VA PASSAR UN ANY…

Barcelona, divendres 20 de febrer de 1980

Estimada Magda: He esperat un any abans de contestar la teva carta. Suposo que ja no n’esperaves resposta. Pensaràs que les teves crítiques em van empipar. No és així. Globalment, els retrets que em fas són atinats. Sempre m’han ajudat les teves censures. Llàstima que no tinguem ocasió de bescanviar més sovint les nostres cabòries i records.

T’escric, doncs, no pas per reprendre el fil epistolar trencat fa dotze mesos sinó per enfilar una agulla nova, més prima i més vulnerable. Et contaré el que m’ha passat avui perquè ha estat una sorpresa que tu compartiràs amb mi. Perdona si hi vaig a pams i si abuso de la descripció literària. És un defecte que m’has retret sovint, però sempre me’l perdones. Deformació professional, dius. No puc narrar les coses d’altra manera.

Ha estat un dia de boira. Les boires del litoral no són com les de la nostra terra ferma. No tenen la seva malenconia ni la flaire de rostolls xops, fullam i fusta podrida. La boira que planava avui damunt la Rambla de Catalunya era pestilent i sufocant. Al rellent de l’atmosfera s’hi afegien els fums i les emanacions tòxiques d’aquesta ciutat deteriorada pel consumisme i l’especulació. Allò no era boira, sinó un tentacle viscós que pinçava els ossos i entrebancava la respiració. La gent s’hi debatia a pas feixuc, el cos encongit i l’esguard espantat. Tots semblaven vells i no únicament els que ho som.

La Rambla de Catalunya té encara un regust de la vella ciutat comtal, bella i assossegada. En dies de sol, els captards són transparents, les nits estelades. Passejar-hi estimula i vigoritza. Avui no. Avui ha estat un dia emboirat i depriment.

Jo anava al número deu, on se celebrava la presentació d’un llibre feminista. Disposava de temps perquè havia sortit de casa abans d’hora i els actes, a Barcelona, no comencen puntualment. Sense boira m’hauria assegut en un banc del passeig per veure passar la gent, un espectacle del que encara soc freturosa. Poder-se lliurar a l’embadocament és un component de la llibertat que rarament tenim a l’abast. Jo hauria volgut oferir-me aquest plaer, mes la boira m’obligà a entrar en una cafeteria. Entaulada en lloc discret vaig demanar un te amb llimona. Havia comprat El Correo que iniciava una nova presentació. A la primera plana quatre notícies senyeres: la possibilitat que el papa Wojtyla arbitri en la tensió soviètico-nord-americana, el robatori d’estricnina a una clínica d’Igualada, la paradoxa que només el trenta per cent dels candidats al Parlament basc conegui l’euskera i la insòlita espoliació de què havia estat víctima, el dia abans, el secretari general del meu partit a vuit quilòmetres de Lleida. Li han robat la cartera mentre prenia cafè en un snack de carretera. La boira fou aprofitada pels pispes.

Llegeixo la «bústia» de lectors. Un senyor critica un altre senyor que, fa uns dies i des de la mateixa secció del diari, es carregava els homosexuals.

La guàrdia municipal agafà vuit venedors d’haixix situats a la porta d’un institut de batxillerat. Els treballadors del Grup Mundo no reberen els sous que el propietari Auger havia promès pel dia d’ahir. També jo em trobo entre els creditors. Sé que no cobraré.

La notícia que Esteve Bassols projecta auspiciar una «Commonwealth catalana» a base de Casals catalans existents al continent americà, és força curiosa. Què diran els adalids de la «Hispanidad»? Aquests intents de projectar-se al món exterior no encaixen amb el tarannà del temps. És anacrònic.

Atracaments a caixes d’estalvis; pol·lució del Besòs; campanyes per plantar arbres als carrers de la ciutat. I els que agonitzen sota els nostres balcons? Quin cementiri de plàtans és Barcelona! Preparatius per celebrar el Carnestoltes arreu de Catalunya. Cada època té la seva disfressa del moment: la d’ara podria ésser disfressar-se de treballador en atur.

T’impacientes. És clar. T’he anunciat una sorpresa i et clavo la crònica general. Paciència! La «sorpresa» és part de la crònica d’un dia i cal situar-la en el seu marc.

El marc internacional és l’Afganistan envaït pels soviètics; l’Iran enfollit de fanatisme; Milà acorralat pel terrorisme. Ha mort en accident d’aviació un ministre de Giscard d’Estaing; espionatge telefònic d’ambaixades a Londres. No deien que els britànics són tan respectuosos del privacy? Petroli, petroli… puja el preu de l’or, un trenta per cent acapara l’or mundial.

A Londres han tancat la sala on Johann Strauss solia dirigir els seus valsos quan Londres ballava el vals vienès. La nostra generació es va formar estèticament amb la música de Strauss. Després van fer aquella pel·lícula que tu i jo vam veure tres cops seguits. Strauss era un actor francès que es deia… com es deia? Recordo el nom de l’actriu que feia de muller: la Louise Reiner, però ell, com es deia? No era Fernand Gravey?

Futbol. Dues pàgines de futbol. No t’interessa. A mi tampoc. Darrere l’esport, els espectacles. La Caballé torna a patir de flebitis. La nostra diva s’ha engreixat massa. Per què són tan «gordes» les cantants d’òpera? Al Club Coliseum segueixen projectant Manhattan. Una delícia. El Dietari de Gimferrer parla dels ulls de Montgomery Clift.

Pere Gimferrer recorda la majoria de les imatges plenes d’aquells ulls. N’oblida una: The misfits. Montgomery Clift, amb la Marilyn decadent i gelatinosa i un Clark Gable moribund, aporta la seva lluminosa, patètica, torturada mirada. És una escena breu. És una conversa per telèfon amb la seva mare, des de la cabina d’una carretera. El noi li diu a la mare que farà tard a casa. No pot explicar-li el motiu. Ni ell no el sap. Els ulls ho revelen, però la mare, a l’altre extrem del fil, no els veu. L’espectador s’hi embadoca perquè la breu i lacònica escena és genial.

Aquell noi d’aspecte turmentat modificà la relació entre espectadors i galán de cine tradicional. La mirada «dominadora» dels monstres sagrats esdevindria irrisòria a partir dels ulls de Montgomery Clift. Pere Gimferrer era un infant quan Clift aparegué en la nostra vida de dones adultes. Tanmateix, m’identifico amb els sentiments que la mort de l’actor ha inspirat al jove poeta. El van trobar mort a casa seva, a Nova York, el 23 de juliol de 1966. Va morir sol, en silenci. Al cor hostil i embafador de l’estiu, quan la gran ciutat és més esquerpa i punyent que mai. Els qui feia anys ens sentíem acompanyats per aquells ulls desafiants i dolços —ulls amb claror de pedra foguera— vam tenir, i molts no l’hem perdut encara, un sentiment estrany de soledat.

No t’ha passat, a tu, Magda, això de sentir-te dolorosament sola en saber que ha mort algú que, alguna vegada, t’emocionà?

Llegit el diari vaig consultar el rellotge. Eren tres quarts de vuit. Sortí al passeig. La boira s’havia atapeït i carregava la contaminació de l’hora punta. El tap circulatori era demencial. Protegint-me la boca amb un mocador vaig dirigir-me, Rambla avall, al número deu. Pujo l’escala de marbre i entro a l’acollidora sala de l’Associació de Periodistes. Sota el seu emblema una noia parla, pausadament, amb accent lleidatà.

Trobo una butaca lliure al costat de la columna. M’hi aclofo i busco les ulleres a les palpentes, amb la mà dintre la senalla, regirant les mil foteses que conté, sense deixar de mirar la noia i preguntant-me on he vist aquesta cara, aquesta crinera rossa. No és aplaudida, però sí escoltada, atentament, amb certa expectació. «… i si els partits d’esquerra tendeixen a marginar els interessos de la dona és perquè al seu si subsisteix una contradicció real que, a nivell de…».

Es tracta d’una radical, radicalíssima… «això és vàlid igualment a nivell de moviment nacionalista d’esquerres per tal que…».

Ignoro com ha començat l’acte i no puc opinar sobre la coherència de l’oradora. Quan acaba la seva perorata, sense suscitar ni un sol aplaudiment, intervé una senyora d’accent germànic en nom dels editors del llibre. Parla un castellà precari i malgirbat. No en trec l’entrellat perquè la meva atenció segueix concentrada en la noia-rossa-lleidatana. Aquesta cara! On he vist aquesta cara?

L’autora del llibre no hi és. Estava anunciada, però no ha pogut venir. Si algú vol fer preguntes…

No es formulen preguntes però es demanen moltes paraules. No tenen relació amb el llibre sinó amb el feminisme-nacionalista —de classe-utopista.

La noia rossa és a la tarima. D’allí estant em mira. En un moment donat somriu. Té un somrís tímid, indecís i crispat. Un somrís, tanmateix, i cal agrair-lo. Jo no modifico la meva expressió concentrada en l’esforç per identificar aquest rostre. Desvio la mirada. Ella no. Una joveneta pontifica en castellà: «… el libro analiza el amor dentro de la familia nuclear como un proceso de aniquilación mutua, de canibalismo recíproco…».

La intervenció provoca els primers aplaudiments i en suscita una altra, la d’una espontània que llegeix fragments d’un llibre de Bruckner i Kinkielkraut. La noia exhibeix una cabellera crespada, gairebé «afro» i bastant bruta. Unes ulleres de muntura de metall li donen un aire intel·lectual, entre Angela Davis i la Marina Rossell. Damunt una camisa de pagès, una armilla de pagès. Als dits, tumbagues d’artesania. La veu és fabulosa: «… vivim en una societat anomenada democràtica, però seguim habitant uns cossos monàrquics, constituïts, aplegats entorn del sobirà pontífex, el déu papa i els seus dos assessors, els testicles, que han robat la corona de la transcendència a l’esperit i a l’ànima».

Algú, entre el públic, ha gosat riure. La fan callar amb una rotunditat inquisitorial. La senyora teutònica representant dels editors, des de la taula, demana silenci i la valenta feminista de l’armilla negra prossegueix el seu desvari: «… l’ejaculació acredita el fet estrany que la part pugui fruir en lloc del tot, de manera que, a nivell d’orgasme…».

Intervé, escandalitzada, la representant de l’editorial del llibre objecte de l’acte. Recorda al públic que cal no confondre’s de llibre. Lamenta que l’autora no sigui present i n’assumeix la part de responsabilitat que li pertoca en tant que organitzadora de la presentació. La xiulen.

Són les nou passades i es posa terme a l’acte. Protestes. Els membres de la taula no en fan cas. Jo m’alço abans que s’imposi, a mà alçada, la continuació de l’assemblea. No és una presentació de llibre sinó una reunió per buidar el pap. Ja no tinc l’edat per suportar-ho. Aquest tipus d’assemblea pot durar dotze, setze, divuit hores i sol acabar com el rosari de l’aurora.

Al vestíbul, mentre em poso l’abric, sento una veu: «Hola!». És la noia rossa. No la veig, però n’estic segura. No m’estranya perquè esperava que passaria això, exactament així; que ella sortiria darrere meu per dir-me: «Hola!» i totes les coses que em digué després.

—Tu no em coneixes, però jo sí.

La miro de prop. Sembla menys jove, menys rossa, menys maca. És tota cabellera, una crinera llarga, llisa, esplèndida. L’esguard és crispat. De sobte reconec aquestes faccions.

—Tu ets una xiqueta de can…

Ella desvia la mirada, saluda algú amb un moviment del cap que li esvalota la cabellera.

—Doncs sí, és clar, soc la Carme Fonoll.

Començo a caminar en direcció a la porta de sortida, una porta folrada de cuir per dintre. La noia m’ordena: «Espera’m. Tinc de dir una cosa a la Xus. No te’n vagis. T’acompanyaré a casa. Vull parlar amb tu…». I jo l’espero.

L’espero al carrer, intrigada i una mica inquieta. No sé si celebrar o lamentar que el clan Fonoll tingui una «ovella negra», que els hagi sortit un mussol a l’ull, un furóncol feminista-separatista-anarquista. Suposo que tu, Magda, exultes de satisfacció. En certa manera, la petita Fonoll podria venjar-te.

La noia baixà les escales com les baixava jo als vint anys. Se m’acostà amb la cabellera als ulls i d’un cop de cap la traslladà a l’esquena, com si carregués una garba de blat.

—Tinc el cotxe al pàrquing.

Camina davant meu, segura que jo la seguiré fins al soterrani de la plaça Catalunya. La boira és puré de fang, d’un fang masegat amb petroli i òxid carbònic.

—No vols que et porti a casa? Em ve de pas. Pel camí xerraríem.

Li dic que no vull baixar al pàrquing i que no m’agrada llescar la boira amb quatre rodes. Em sento més segura a peu.

—Et fa por la boira?

—Dintre d’una gàbia, sí.

La noia diu que no se’n sap avenir.

—De què?

—De que a tu et faci por alguna cosa.

—Em fan por moltes coses.

La noia ha perdut la iniciativa. La veig desconcertada, palplantada a la voravia, senalla en bandolera, esperant que jo li digui on anem, per on tirem. Penso que podria ésser la meva neta, o la teva, Magda, si tu t’haguessis casat amb l’hereu Fonoll que, segons he sabut, et va estimar molt.

—Volies parlar amb mi?

No sap exactament si volia parlar-me ni de què. Sembla com si la boira li entrebanqués la llengua, com si li enfosquís l’enteniment. Sento, de sobte, una mena de tendresa per aquest infant desvalgut.

Entrem al primer cafè que trobem pujant a la Diagonal, un cafè ple de senyores i de fum. Com fumen les senyores!

—Una tònica, amb llimó, si us plau.

—Una coca-cola.

Seiem cara a cara. Ens mirem. Jo he recuperat l’aplom i ella ha perdut el seu. No trigarà gaire a rescabalar-lo. Té la vitalitat de la gent del camp.

—De manera que a can Fonoll tenen una revolucionària…

—Rosa Luxemburg era filla de rics comerciants jueus.

—Podies estalviar-te lo de «jueus».

—D’acord, però la Kollontai era filla d’un general tsarista.

—Un coronel.

—Bé. La Constancia de la Mora era la neta del primer ministre d’Alfons XIII.

—Exacte.

—Ja veus que tinc una cultura marxista a nivell de…

—No diguis «a nivell de». Em rebenta.

—Ah!

No sé com ni per què, la noia em va preguntar per tu. I sense complexos de cap mena em va explicar una història d’amor que tu m’has amagat, Magda amiga, Magda, Magda… Per què no me n’has parlat mai de l’origen del teu odi pels Fonoll? Per què el vas disfressar, justificant-lo amb els tripijocs del vell Fonoll amb els teus pares?

—És difícil creure una Fonoll.

La noia ha fet un gest altiu, un gest que vol ésser reptador i esdevé patètic. Sota el neó de la cafeteria em sembla tan rossa com a la tarima de la sala d’actes de l’Associació de Periodistes. El ros dels Fonolls, un ros d’espiga de juny. El ros d’aquell fadrí que t’estimava i estimaves. Per què no me’n vas parlar?

—No creus els Fonoll, però si jo em fes militant del teu partit, m’acceptaries, oi?

—Demana l’ingrés i ho sabràs…

—Mai! Vosaltres esteu en la línia de la solució oligàrquica, o sigui, tàcticament hi ha una capitulació dels principis que, o sigui, vull dir…

—Parla, parla, xiqueta. Quan m’hagis dit que hem traït a la classe obrera, pago la despesa i pleguem. D’acord?

—Si t’has d’emprenyar…

—És clar que m’emprenyo.

—Si no fos una filla de la ruralia rica… o sigui, tu, a nivell d’origen et creus superior…

—Romanços!

I em va tornar a parlar de tu, de l’amistat que ens havia unit malgrat les diferències d’origen i d’ideologia. Va dir que t’admirava més que res al món. Que eres l’única dona que el seu pare havia estimat i que per ella, eres tu la seva mare… Per què no me’n vas parlar mai, Magda, Magda, Magda?

Jo li pregunto, mentre xarrupa la coca-cola:

—Treballes?

—Eventualment. He acabat sociologia, però no la practico. Faig fitxes a les hemeroteques per a un historiador del moviment cooperativista, i, és clar…

—Ja!

—Espero entrar de «penene» a l’Autònoma…

—… i la familia t’ajuda a pagar l’espera…

—No!

—Millor per a tu.

No goso preguntar-li com es pot mantenir fent fitxes per a un historiador del moviment cooperativista. Ella endevina el meu pensament.

—El cotxe és del Jordi.

—Ah! El Jordi…

—Vivim en un pis dels seus pares. Són gent molt maca, o sigui, a nivell afectiu, jo…

—No diguis «a nivell de». Em posa frenètica.

I aleshores torna a parlar del seu pare i de la dona que va estimar, que ets tu. Em diu que per raons d’origen social i d’ideologies, la vida del seu pare «a nivell sexual», quedà malmesa, frustrada i que d’aquesta frustració van néixer fills no desitjats, frustrats, malmesos. Que si ella hagués estat la filla de la dona que va estimar el seu pare, a nivell de…

—Els pares del Jordi són «progres», és clar.

—No m’agrada com dius «progres». Els psuqueros teniu un menyspreu aristocràtic pels revolucionaris que no us segueixen. O sigui…

—… a nivell de…

Ens posem a riure plegades i això ens acosta. Facilita la confidència i ella em conta tot el que sap sobre l’amor «sublim» del seu pare per una mestra d’escola pobra, republicana, «depurada» del Magisteri, etc., etc. O sigui: tu.

Veig que la noia encara té set. Demano una segona ampolla de coca. Ella es mossega el dit i somriu. Decididament, aquesta és la generació de la coca-cola. Nosaltres érem la de la gasosa. Em mira per damunt del got i els seus ulls intel·ligents em semblen excessivament vells. De sobte tinc por que m’enganyi, que em prengui el número, que tot el que m’ha dit de tu sigui mentida.

—També és un revolucionari el teu Jordi?

—No és meu.

—D’acord: l’he pifiada.

Em diu que ella i el Jordi fa temps que dormen plegats, que l’amor és això o no és res, que tu i el seu pare no vau tenir el coratge d’estimar-vos…

—La Magda ha demostrat més coratge que tu. El coratge no es mesura per la capacitat de superar prejudicis. Si tu dorms amb el Jordi no és per coratge…

La noia encaixa el cop. Recula. Somriu sorneguera i sobtadament envellida per l’experiència prematrimonial. M’entra una gran tristor pensant en la teva soledat. Per què no m’has parlat mai, per què?

La noia s’adona que quelcom impossibilita el nostre diàleg. Mira el rellotge de polsera. «Ui, que tard. M’esperen…». I s’alça d’una revolada, amb la gràcia dels seus vint anys.

La segueixo. La seva fabulosa crinera s’esvalota i frega la meva galta pansida.

—Que n’ets de rossa, xiqueta!

—Tots som rossos a casa.

Recordo les teves paraules, Magda: «Els Fonoll són tots rossos, tots vesteixen de vellut negre i tots són dolents…».

També era dolent, ell, l’hereu Fonoll que estimares?

—Si vols t’acompanyo amb el cotxe.

—Arribaré abans caminant.

—Tens pressa?

—Els fills m’esperen a sopar.

—No poden sopar sense la mare?

—M’agrada sopar amb ells.

—Ah!

Ens acomiadem. Ella baixa en direcció al pàrquing, a buscar el 600 del Jordi. Jo, rambla amunt, vers el meu carrer. Les voravies són envaïdes de bosses de plàstic plenes de deixalles putrefactes. A la cantonada València, dues rates regiren brossa. La boira carrega humitat, emanacions tòxiques del tràfic rodat i la fortor de la brutícia amuntegada entorn als arbres asfixiats. Hi ha vaga d’escombriaires.

Esdevé quasi impossible avançar entre la boira. M’agradaria ensopegar amb tu, Magda, albirar-te entre les bafarades de boirim asseguda en un banc d’aquesta rambla. Com que ets morta m’ho contaries tot. Tot el que aquell dia vas callar, sobre l’amor que et robaren i sobre la malaltia que ja et rosegava l’organisme. No vaig detectar en els signes del mal en el teu rostre i en el teu alè, el gest crispat quan t’alçares del balancí de la galeria solejada, la teva caseta, una mica negligida perquè estaves malalta. No sospití de la inflor de les galtes enceses per la cortisona. No em vas dir per a què les prenies, aquelles pastilles grogues abans de dinar, el nostre darrer dinar al restaurant. No vas voler compartir amb mi el secret que, llevat del teu metge, tots ignoràvem. Com has pogut suportar sola una càrrega tan feixuga?

Et busco entre la boira perquè m’ho expliquis. La fortor de les escombraries no et molestarà ni els xiscles de les rates entre closques d’ou i pells de formatge ni el rellent ni el fred, perquè, com em va dir la mare aquell dia, els morts no tenen fred ni calor, ni olfacte ni tacte, ni set ni gana. Els morts només tenen memòria.

Balaguer-Barcelona,

novembre 1979-febrer 1981

TERESA PÀMIES i BERTRAN (Balaguer, 8 d’octubre de 1919 - Granada, 13 de març de 2012) fou una escriptora catalana.

Filla de Tomàs Pàmies i Rosa Bertran, Teresa Pàmies va ser la gran de quatre germans. Va tenir una infantesa intensa i feliç, en part gràcies al seu pare, Tomàs, un dirigent destacat del combatiu i marxista Bloc Obrer i Camperol (BOC), que li va transmetre des de ben petita les seves idees i la seva visió de la vida. Amb 10 anys la Teresa ja es dedicava a vendre la revista del BOC, La Batalla.

Ingressà a les Joventuts Socialistes Unificades de Catalunya (JSUC) el 1937, on tingué un paper actiu en la seva direcció, en la creació de l’Aliança Nacional de la Dona Jove (1937-1939) i en el butlletí Juliol.

Després de la Guerra Civil espanyola hagué d’exiliar-se a França i més tard a Cuba, a la República Dominicana, i finalment a Mèxic, on fixà la seva residència. Ingressà a la Universitat Femenina, on estudià Periodisme (fins llavors havia estat sempre autodidacta). El 1947 deixà Mèxic per anar a Belgrad, on treballà a la ràdio, tasca que continuà després a Ràdio Praga, on fou redactora de les emissions en castellà i català.

Des de l’exili també col·laborà a les revistes catalanes Serra d’Or i Oriflama. El 1971 tornà a Catalunya i es dedicà a la literatura. Va seguir col·laborant en diversos mitjans de comunicació, com al diari Avui, des dels seus inicis l’any 1976 i fins al 2009, a la revista Presència i a Catalunya Ràdio. Alguns dels seus articles es van recollir en els llibres Opinions de dona (1983) i La vida amb cançó. Cròniques radiofòniques (1999).

Es casà amb Gregorio López Raimundo, secretari general del PSUC. És mare del també escriptor Sergi Pàmies. Les seves obres tenen un fons autobiogràfic. També ha escrit una biografia en castellà de Dolores Ibárruri (Mèxic, 1975). El 1984 la Generalitat de Catalunya li va concedir la Creu de Sant Jordi, el 1997 va rebre la Medalla d’Honor de Barcelona, el 2001 el Premi d’Honor de les Lletres Catalanes, la màxima distinció literària en català, i el 2006, el Premi Manuel Vázquez Montalbán.