L’art de portar gavardina és un concentrat de memòria, emoció i plaer de narrar. Imaginats o viscuts, els tretze contes d’aquest recull revelen una capacitat d’observació que confirma Sergi Pàmies com a artesà d’un estil cada vegada més depurat, en què les emocions i els detalls són protagonistes. De la pròpia infantesa a la vellesa dels pares, del romanticisme de la decepció al pànic d’estar a l’altura de les expectatives dels fills, de la perplexitat individual de l’adolescència a les cicatrius col·lectives del segle XXI, el llibre combina reflexió, ironia, melancolia, causticitat i lucidesa i troba en la fascinació per l’absurd i la capacitat de sorprendre’s els antídots més eficaços per combatre les absències, els fracassos i altres desconcerts de la maduresa.

Sergi Pàmies

L’art de portar gavardina

ePUB v1.0

Papallona 17.04.25

Títol original: L’art de portar gavardina

Sergi Pàmies, 2018

Edició digital: Papallona (v1.0)

ePUBCat base r1.3

ECLIPSI

Ens hem conegut a la vora d’una piscina d’hotel on encara no sura cap cadàver. És la festa d’aniversari —cinquanta anys— d’un conegut radiofonista. Els gairebé dos-cents convidats som el resultat d’una tria que barreja familiars, amics i companys de feina. La vista abasta a dotze quilòmetres de platja en forma de lluna creixent, un horitzó que trena tots els colors del capvespre i una processó d’avions que, en rigorós ordre d’aparició, desfilen cap a l’aeroport. Ens ha presentat una amiga en comú, que ha insistit que ens agradarà conèixer-nos. Mentre ens fem els petons protocol·laris, tots dos detectem en l’altre la mateixa combinació de timidesa i tibantor. Potser perquè no volem contrariar l’amiga en comú, la nostra primera mirada és de resignació, com si, sense dir-nos-ho, acordéssim despatxar el tràngol com més aviat millor. El tempteig dura fins que ens sincronitzem. L’amiga se’n va i ens deixa a la intempèrie. Ara només depèn de nosaltres que la conversa s’ofegui, o no, a la piscina. Fem el que podem. Tu, amb una deferència que t’agraeixo. Jo, amb una poca traça agreujada per anys d’inactivitat. Alternem preguntes i respostes efervescents fins que, sense recursos, proposo d’anar a buscar una copa a la barra. Tries cava i jo vi i, com que em conec, reprimeixo la temptació d’extreure’n cap teoria. Brindem a la salut de l’homenatjat, que ens ho agraeix i anuncia que d’aquí a uns mesos farà d’actor en una obra de teatre. No l’aplaudim perquè tenim una mà ocupada per la copa, i ens preguntem com s’ho farà per compaginar les representacions amb les sis hores de programa que fa cada dia. «No dormirà», conclous amb un sentit comú categòric. Just en aquest moment faig el que no m’havia atrevit a fer fins ara: a més de sentir-te i de veure’t, et miro i t’escolto. Que la vida social m’atabali no m’impedeix percebre la coherència entre el color dels teus ulls i la vivacitat introvertida de la mirada, la importància que sembles donar als teus cabells i l’afabilitat del somriure. Les preguntes han deixat de ser efervescents i, encara que parlem de feina, em fa la impressió que reprenem una conversa començada fa temps. Diferències entre fa una estona i ara: fa una estona m’era indiferent semblar un misantrop i ara faria qualsevol cosa per no ser-ho. D’ençà que ens han presentat calculo que amb prou feines deuen haver passat deu minuts i has tingut temps per explicar-me que has acabat la carrera d’Humanitats (amb un treball sobre la funció del paisatge als relats de Mary Shelley i Edgar Allan Poe) i que estàs a punt d’engegar un projecte empresarial. Igual que els avions camí de l’aeroport, ordeno, en formació descendent, les preguntes que m’agradaria fer-te. Com a torre de control prenc la referència dels teus ulls, que projecten un codi de senyals que tant de bo sabés interpretar. Faig un glop de vi més llarg del compte. Un sommelier hi detectaria notes de desorientació, un retrogust de pànic i l’adrenalina afruitada de les expectatives. Ja no fingeixo tenir una conversa: la tinc. I això comporta escoltar més que parlar i no precipitar-me ni preguntar-te per què has estudiat Humanitats ni quina mena d’ironia t’ha determinat a triar Shelley i Poe. Però, just quan em disposo a parlar-te amb certa continuïtat per millorar la impressió que et dec estar causant, l’amfitrió torna a agafar el micròfon i, exultant, convida tothom a continuar la festa a la planta 26 del mateix hotel, en una discoteca reservada per l’ocasió. L’anunci provoca la dispersió dels assistents. A prop teu apareix un home que encara té l’edat i l’aspecte per considerar-se jove que, amb una confiança més pròpia d’un germà que d’un amic, t’anima —gairebé t’insta— a acompanyar-lo. Aleshores m’adono que no sé res de tu. ¿Tens fills? ¿També estàs separada? ¿Has vingut sola? Ni tan sols sé quants anys tens, tot i que diria que ets de la mena de persones que semblen tenir l’edat que tenen. Faig un pas enrere i, amb l’esportivitat dels que no saben competir, accepto que devem haver arribat al final del ritual protocol·lari. No ens acomiadem, vull creure que perquè devem pensar que la festa és prou informal per propiciar aquestes anades i vingudes. T’allunyes amb l’amic-germà mentre jo saludo altres convidats i m’obligo a analitzar la nostra trobada de manera pragmàtica: segur que no has vingut sola i segur que estàs casada. Els assistents, majoritàriament aparellats, esperen l’arribada dels ascensors. Per poder-hi pujar —deu segons d’ascens supersònic—, se’ns exigeix posar-nos una polsera taronja (dret a barra lliure) en què es pot llegir la paraula eclipse dins d’un cercle. L’última vegada que vaig dur polsera va ser a l’hospital, recordo. Després d’haver patit una lipotímia i un brot d’amnèsia, em van ingressar fins a emetre un diagnòstic que, en comptes de tranquil·litzar-me, em va decebre: estrès. Des dels finestrals de la planta 26, la vista millora. La grandesa vertical i horitzontal del paisatge es completa amb una perspectiva insòlita de la piscina. Tot i la distància, que redueix les proporcions a escala de maqueta, juraria que hi ha un cadàver surant damunt de l’aigua, perfectament il·luminada. M’abstinc de fer cap comentari perquè podria ser una al·lucinació i entro a la discoteca. Esquivo la potència dels altaveus i, a la barra, intento participar en converses sobre dues qüestions omnipresents: twitter i la independència. Tinc la sensació que, quan parlo, ningú no em sent. No et busco amb la mirada perquè no sembli que vull forçar un encreuament visual falsament fortuït. Com sempre, envejo la desimboltura dissoluta dels que s’han posat a ballar. L’amfitrió, feliç, parla amb un músic conegut, amic seu, que s’ha ofert per fer de discjòquei amb un repertori perfecte, ni massa nostàlgic ni massa modern. Demano un gintònic i me’l serveixen amb les proporcions invertides. Me’l prenc amb la impaciència de comprovar quant triga a fulminar-me la barreja d’alcohol i dels nous medicaments que m’han receptat. L’efecte és immediat. Els minuts se m’entrebanquen al cervell, anquilosen les neurones més actives i em fan sentir més circumspecte del que sóc. Potser per això, quan uns amics que viuen a prop de casa meva em proposen marxar i portar-me amb el seu cotxe, accepto sabent que me’n penediré, d’anar-me’n sense dir-te res. M’acomiado del radiofonista amb una encaixada cordial, però, quan arribem al pàrquing, rebo un SMS d’ell que diu: «Em sap greu que no t’ho hagis passat bé. Però gràcies per venir. De tot cor. Salut!». Em pregunto com s’ho ha fet per diagnosticar-me un estat d’ànim que ni tan sols sé si tinc. Mentrestant, els amics que s’han ofert a acompanyar-me s’encaren amb el caixer automàtic del pàrquing perquè no els accepta una targeta de crèdit corporativa pensada per no ser rebutjada sota cap circumstància. Ho proven un cop i un altre, cada vegada més colèrics, fins que, per pacificar la situació, introdueixo un bitllet que el caixer devora amb avidesa. «Les màquines s’estimen més l’efectiu que les targetes», afirmo com si pronunciés un aforisme neoliberal. Pugem al cotxe i sortim de l’hotel per una rampa de revolts malèfics. Més que xerricar, els pneumàtics gemeguen. Hem de frenar a prop de l’entrada perquè, entre dos cotxes de policia, uns infermers amb armilles reflectores carreguen a una ambulància un cadàver tapat amb una manta tèrmica. La llitera passa prou a prop nostre per reconèixer la màniga mullada i el braç que penja —amb la polsera posada—, els mocassins del mort, idèntics als que porto i, il·luminats pels llums de les sirenes, les ungles mossegades de les mans i un rellotge Swatch que, com el meu, marca l’hora de fa tres hores. M’imagino l’amiga en comú telefonant-te demà per dir-te: «¿Saps aquell home que et vaig presentar? Doncs el van trobar ofegat a la piscina, tu». Les indicacions policials ens obliguen a desviar-nos per barris que no sabia que existien. A través dels vidres tintats del cotxe, la ciutat sembla la capital d’un país de vampirs que s’alimenten, a més de sang, de soroll i d’eufòria. Es mouen en grup, a càmera lenta, i els pocs que no estan ocupats teclejant la pantalla del mòbil ens saluden quan creuem pels passos zebra sense respectar, ni ells ni nosaltres, el color dels semàfors. Sospito que aquesta impressió al·lucinatòria és una estratègia de fugida per no admetre que, contravenint tots els tractaments, penso en tu més del que sóc capaç d’assimilar. I també intueixo que els minuts que hem estat junts no seran suficients quan vulgui recordar-te amb garanties d’exactitud. Abans que sigui massa tard, doncs, t’escanejo mentalment els ulls, els cabells i els vèrtexs del somriure. És un somriure que promet unes riallades càlides que, si no estigués mort i estirat a la llitera d’una ambulància, m’encantaria compartir.

ESBORRANY DE PONÈNCIA PER UN HIPOTÈTIC CONGRÉS DE SEPARATS

1

Les parelles que se separen no haurien d’esperar la decadència de l’avorriment ni la temptació de l’engany. En el moment de plenitud, quan l’amor es propulsa gràcies a les afinitats i l’entusiasme, haurien de ser prou generosos per deixar-ho estar i, amb la satisfacció de la feina ben feta, consensuar un punt final que no deshonorés els dies viscuts. Així s’estalviarien el dolor de les renúncies i el càstig d’interpretar els sentiments com el que són i no com el pretext per transformar l’afecte en repulsió o indiferència. Com els millors esportistes, que saben adonar-se de la imminència del declivi, els amants s’haurien de protegir l’un a l’altre amb lleialtat i coratge. Seria coherent amb el respecte per una llibertat que, quan les relacions s’allarguen només per obstinació, s’esllangueix fins a podrir-se. No és veritat que l’erosió sigui imperceptible. Molt abans de supurar, es manifesta en detalls que les parelles detecten però neguen a consciència, bé perquè la inèrcia els atrofia la capacitat de decisió, bé perquè s’estimen més confiar que vindran temps millors. Encara que no ho sembli, aquestes pròrrogues poden ser fructíferes. La prova és que sovint s’encarnen en fills i en períodes de convivència que tenen la capacitat de transformar-nos tant que, quan intentem tornar a ser com érem, ens adonem que els sentiments evolucionen més de pressa que les persones que els experimenten. Aquest desajust provoca malentesos i multiplica les oportunitats de negar les evidències. Sentir-se’n culpable agreuja la mediocritat del desenllaç. És per això que en els primers segons de la ruptura pròpiament dita reacciono amb la voluntat d’estar a l’altura no pas dels nostres últims anys plegats sinó de tota la història compartida. Torno a visualitzar l’escena, que probablement s’assemblarà a la que molts de vostès han viscut. Ella em diu el que fa temps que espero que em dirà. Que hem de parlar. Que ja no m’estima. Que ha conegut algú. Que s’estan coneixent. D’entrada, sento calor i vergonya. Són dues sensacions contradictòries, imprevistes i brutals. La calor és, constato, més emocional que física. La vergonya, per contra, em tensa els músculs i dinamita la bastida de normalitat en què, sense acabar d’assumir-ne tots els riscos, ens hem refugiat. No he de pensar gaire per entendre que el canvi que acabem d’activar no té retorn i sí moltes conseqüències. La tristor triga a arribar i, amb un sentit de les prioritats que em sorprèn, m’imposo la condició de no enganyar-me. Si ja ho intuïa, no puc actuar com si em vingués de nou. Per estalviar-nos tràngols innecessaris, doncs, anteposo els principis a les emocions. L’abisme que hem creat queda resumit en la manera com ella encreua els braços i abaixa la mirada, extenuada per haver anat més enllà dels seus límits habituals. Identifico l’origen de la meva vergonya: adonar-me que el fet que jo l’estimi ja no li aporta res, ni tan sols el reconfort d’una companyia més voluntariosa que eficaç. Som a la cuina, que sempre m’ha semblat el territori idoni per dir-se les veritats. A les cuines la intimitat és relativa. S’hi senten avisos d’assecadores i centrifugats de rentadores al pati interior i el zumzeig ciclotímic de la nevera actua com un mediador equànime. La miro i, sense dir-l’hi, li agraeixo el que en altres moments li he retret: el recurs de refugiar-se en silencis insondables fins que tot queda concentrat en un missatge inapel·lable que precedeix —amb ella sempre fa la impressió que darrere de cada abisme n’hi hagi d’haver un altre— un nou silenci. Aquesta vegada les aparences no enganyen. Els fluorescents ens endureixen l’expressió i desactiven la temptació del plor. Només fa cinc minuts que ens hem separat i em sento com si fes deu anys. Ara ja ho puc admetre: m’he preparat de manera subconscient per arribar fins aquí. He superat totes les fases de l’entrenament, les més exasperants i les més esperançadores. I em meravella la quantitat de recursos que descobreixo que tinc. També estic impacient per esbrinar fins a quin punt aquesta preparació m’ajudarà a evitar el paroxisme dels retrets i les lamentacions. Puc convertir la ruptura en un acte que doni coherència a tot el que hem viscut sense embrutar-nos més enllà del que embruta haver-nos mantingut atrapats per un respecte que avui ja és obsolet. Quan ens vam conèixer, improvisàvem. Per això preveig que, en aquesta fase de desamor que tot just inaugurem, haurem de ser més estrictes i no podrem deixar-nos encegar per les arbitrarietats de l’espontaneïtat. I la convicció que hi haurà molt més amor en aquesta ruptura que en el declivi que l’ha precedit actua, no sé per què, com un analgèsic.

2

No fèiem bona parella. Tots dos ho sabíem però teníem el bon gust de no parlar-ne. Quan dues persones es coneixen i se senten mútuament atretes, el relat amb què més endavant rememoren la primera trobada acostuma a ser benèvol. En el nostre cas, però, la seducció no va ser bilateral. Feia anys que jo estava predisposat a deixar-me seduir i mai no vaig imaginar que tindria la sort de ser abduït —és el verb que més s’acosta al que va passar— per algú com ella. Analitzat amb cert rigor retrospectiu, conjecturo que tot plegat va ser la conseqüència d’una realitat anterior que mai no vaig conèixer. Que les raons per les quals es va interessar per mi devien tenir més a veure amb circumstàncies relacionades amb el seu historial —fitxes de dominó prèvies a mi— que no pas amb els meus dots de seducció. Per sort o per desgràcia, d’això no te n’adones mentre ho estàs vivint sinó més tard. Ens vam conèixer en una festa i de seguida vam compartir una curiositat que vaig viure amb la impressió que m’havia tocat la loteria o de ser la víctima d’una aposta perversa. Com que aleshores encara equiparava la novetat amb l’alegria, vaig sobreentendre que l’experiència seria tan irrepetible com fugaç. La prova és que, l’endemà dels diversos dies que la memòria ha convertit en un de sol, quan vaig sortir de casa seva amb l’eufòria dels escollits —ballant pel carrer, imitant l’escena d’un anunci de perfum que s’emetia aleshores—, no se’m va acudir que hi hagués cap possibilitat de tornar-nos a veure. Fa de mal dir, però, a l’hora d’aparellar-se, hi ha evidències que convindria no perdre mai de vista. En general, la unió de dues persones acostuma a presentar descompensacions evidents de bellesa, d’estatus o d’intel·ligència. Jo perdia en les tres comparacions, i només hauria pogut empatar amb ella en simpatia (la simpatia que jo tenia aleshores, s’entén) i en predisposició a viure les hores de satisfacció que l’atzar m’hagués assignat amb plenitud i, arribat el moment, en voluntat de saber perdre. Per això em va sorprendre tant que ella em volgués tornar a veure. I encara més que, setmanes més tard, fóssim inseparables (mentrel’escricpercebolavulnerabilitatd’aquest adjectiu). Arribats en aquest punt, em vaig concentrar a viure l’amor correspost amb la mateixa intensitat amb què havia viscut altres amors no correspostos. Torno al símil de la loteria: potser sí que qui la guanya s’adona dels perills que l’amenacen, però, amb bon criteri, continua endavant, encara que només sigui per esbrinar fins a quina imprevisible catàstrofe el pot portar el privilegi d’haver-la guanyat. Són els anys que més m’agrada recordar. Tenien el punt just de sorpresa i varietat i incloïen molts viatges i, si més no per part meva, un estat permanent de gratitud. Dit d’una altra manera: tot i que era capaç de creure que l’amor era recíproc, també entenia que, des d’un punt de vista científic, era improbable que algú com ella s’hagués enamorat d’algú com jo. No ho dic ni per falsa modèstia ni per fer-me la víctima. Al contrari. Precisament perquè sóc vanitós, vaig optar per allargar l’amor al màxim, confiat que ja trobaria la manera de mantenir-lo. La transició natural de l’excepcionalitat a la rutina, però, va subratllar els nostres defectes. Amb una particularitat: els meus defectes eren més greus per ella que els d’ella per mi. Jo era impacient i desplegava una malsana capacitat per patir de manera innecessària i, sobretot, inoportuna. Hi ha circumstàncies atenuants de la meva infantesa que em podrien justificar davant d’un tribunal de psicoanalistes, però, a la pràctica, era un patiment que es podia confondre amb una gelosia protectora gens dramàtica però igualment carregosa. I, a més a més, era avorrit. De l’avorriment se’n parla poc, però vull aprofitar el marc d’aquest congrés de separats per dir que deu ser el primer factor d’enverinament de les relacions. Sóc tan avorrit que, gràcies a la feina d’escriptor, m’he hagut d’empescar tota una filosofia sobre la grandesa de l’home gris i normal confrontat amb el tòpic literari de l’aventurer insaciable i amb l’apologia del moviment, la novetat i la fantasia. És un recurs pensat perquè no se’m noti gaire la facilitat per ser, fins i tot quan no m’ho proposo, d’una insipidesa tragicòmica. També és veritat que sempre n’he sigut conscient i que, per tant, era fàcil preveure que acabaria sent un problema. Però, sense saber ben bé per què ni com, l’amor continuava, si més no en aparença. I com que als avorrits no ens avorreix avorrir-nos, no m’adonava de fins a quin punt aquesta circumstància erosionava les expectatives d’algú com ella, que, per definició, no era avorrida —o ho era d’una manera diferent—. És més: precisament perquè coneixia tots els secrets de l’avorriment, vaig donar per fet que em seria fàcil superar la fase d’estancament que viuen totes les parelles i que era la persona adequada per no canviar gaire els meus hàbits. No n’he consultat mai cap, però tinc entès que els terapeutes matrimonials acostumen a recomanar incrementar la comunicació, la sinceritat i propiciar converses sobre el nosaltres. Jo, en canvi, desconfio de la sinceritat elevada a categoria de dogma. M’estimo més la intuïció que la certesa. Com que tots dos manteníem el respecte i l’estimació i jo continuava esprement el factor loteria amb una avarícia temerària, tot era plàcid. Aleshores ja sabia que no fèiem bona parella i que el responsable d’aquesta dissonància era més jo que no pas ella. És una simple qüestió matemàtica. Si dels dos n’hi ha un que ho té tot per fer bona parella amb el noranta-nou per cent de la humanitat i un altre que no, són faves comptades. Però no els avorriré amb aquestes asimetries escabroses i aniré acabant. Un dia, en un viatge a Portugal, vam visitar el santuari de Bom Jesus. S’hi arriba en cotxe, però, des de l’aparcament, després cal pujar unes escales de peregrí que no s’acaben mai. Recordo la pujada com un dels nostres grans moments de veritat. Les parelles es cohesionen més en els silencis que en les converses. En plena ascensió, anava calculant quant m’havia engreixat d’ençà que ens havíem conegut. Era un pensament inoportú, però la nul·la experiència que tenia com a pelegrí no donava per més i els meus nivells d’espiritualitat eren tan vulnerables com la meva resistència física. Cada tram d’escales era l’antesala d’un altre tram fins que, no sé com, vam arribar a dalt de tot. El paisatge era imponent, tant com la monumentalitat del santuari, però l’esforç ens havia afectat de manera visible. Si en el moment d’iniciar l’ascens érem en colors, quan vam arribar al cim érem en blanc i negre. I aleshores, sorgit d’alguna escletxa del temps, va aparèixer un fotògraf ambulant com els que hi havia al final de la Rambla al segle passat. Duia una càmera de museu, pensada per impressionar turistes incauts i que amb nosaltres va funcionar. Les mostres de fotografies que ens va ensenyar eren deliberadament kitschs. Un marc en forma de cor i, engabiades a l’interior, parelles compromeses amb la felicitat que, per la candidesa anacrònica de les seves expressions, haurien pogut ser la noia i el soldat de la cançó «Baixant per la Font del Gat». Però nosaltres érem moderns, condescendents amb els nostres propis sentiments. I quan ens fèiem aquella foto no actuàvem amb una sinceritat romàntica sinó amb ironia, buscant més el plaer de la paròdia que el record d’una emoció digna de ser emmarcada. Mentre posàvem, imitàvem l’estereotip cursi, però, uns minuts més tard, quan el fotògraf ens va donar la fotografia —en blanc i negre, com el melodramàtic retrat d’una fotonovel·la dels anys seixanta—, vaig adonar-me, sobretot per l’expressió d’ella i l’abisme que hi havia entre la seva bellesa i la meva morbidesa agreujada per les santes escales, que no fer bona parella ja no era una anècdota sinó, al contrari, el quid de la qüestió. Però en comptes d’admetre la veritat —revelada per l’astúcia del fotògraf, que, qui sap si per accelerar el destí, va triar la imatge en què se’ns veia més desvalguts—, i en comptes de tenir la valentia de proposar-li de separar-nos allà mateix, sense anestèsia, vaig optar per esperar la decadència de l’avorriment. I en comptes de celebrar els anys de plenitud, quan l’amor es propulsa gràcies a les afinitats i l’entusiasme, no vaig tenir ni la generositat ni l’encert de, amb el diagnòstic irrefutable de la fotografia a les mans, dimitir abans que em fessin fora.

NADALA MATERNOFILIAL

1

A la mare li agradava repetir que l’avantatge de ser escriptor és que tot el que vius és susceptible, tard o d’hora, de convertir-se en literatura. No era un pensament original, i m’ho deia sobretot quan jo passava per una època difícil, perquè m’animés a escriure. Recordo que aquell comentari em treia de polleguera però que, quan va morir i vaig haver d’assumir una visió més transigent de tot plegat, vaig començar a entendre les raons del seu mètode de superació. Ella havia viscut més fracassos que tots els seus fills junts i en la mena de literatura que va practicar hi va trobar la teràpia per reciclar els drames en aventures narratives dignes de ser compartides amb els lectors. Per adonar-me que el seu consell era encertat, abans em vaig haver de convèncer que podia escriure. Més per inèrcia que per ambició, ja intuïa que tenia certa facilitat per moure’m per les vivències pròpies i alienes. Ningú no em va haver d’explicar que la imaginació és un laberint que t’impulsa a seguir hàbits introspectius, com seure cada dia a la taula per omplir folis i més folis, observar i escoltar amb voracitat o anar pel món amb el cap segrestat per obsessions, idees i fantasies. I que, si insisteixes en aquest exercici —amb una perseverança que sovint és més vici que virtut—, acabaràs domesticant-ne els mecanismes, sempre amb la recança de no aconseguir-ho del tot i amb la necessitat de mantenir la curiositat com a brúixola. És una curiositat que, en comptes d’acostar-me a la vida real, me n’allunya a canvi de permetre’m manipular els codis de la ficció, més indulgents que els de la realitat. Tot això ho constato ara, mentre escric, sabent que tard o d’hora ho hauré de relacionar amb una cosa que em va passar fa mesos i amb una altra que m’està a punt de passar. La primera, quan la meva filla em va explicar la seva primera gran decepció amorosa i vaig sentir-me a mi mateix dient-li: «Tot això que ara et sembla tan dolorós i difícil de superar, algun dia et servirà». Jo l’escoltava amb tota l’atenció, com faig sempre —i més d’ençà que no vivim junts—, conscient que de debò m’havia sabut greu el que m’explicava. Però el comentari era tan idèntic als que m’escandalitzaven quan me’ls feia la mare que me’n vaig avergonyir a l’instant. La segona circumstància té a veure amb el timbre de la porta, que sonarà d’aquí a quatre, tres, dos, un segon. En el món de la ficció, que truquin a la porta el dia de Nadal acostuma a ser sinònim de desgràcia o de gir argumental. Però com que tinc la potestat de saber que no serà ni una cosa ni l’altra, interrompo el que estic escrivint per obrir la porta amb una barreja d’expectativa i de temença. De seguida reconec la dona que s’ocupa de la veïna del pis de dalt. Amb urgència, m’explica que la senyora Encarna ha relliscat i ha caigut, que és incapaç d’aixecar-la sola i em pregunta si, per favor, podria ajudar-la. Dit i fet. Pugem les escales i, entre tots dos, la incorporem. La fem seure a la cadira de rodes mentre la dona que ha trucat a la porta —per timidesa no he gosat preguntar-li com es diu— m’explica que se li ha esmunyit i ha relliscat a causa del parquet massa encerat. Com sempre que entro a la casa d’un altre, ho observo tot amb avidesa: la molsa del pessebre, les fotografies emmarcades, el quadre d’un vaixell enmig d’una tempesta, a punt de naufragar. Tot plegat no dura més de tres minuts durant els quals m’explica que ha anat a avisar el Paco però que no l’ha trobat (el Paco és el veí del primer, que, a diferència de mi, sí que sap com es diuen els veïns), i que lamenta haver-me importunat en un dia tan especial. Potser perquè passo per uns dies de susceptibilitat exacerbada —no acabo d’assimilar la nova medicació— m’ha sabut greu no ser —amb tot el respecte pel Paco— la primera opció. Per sort, els pensaments es corregeixen a la mateixa velocitat amb què es manifesten i no trigo a concloure que, encara que la senyora Encarna viu al tercer, jo al segon i el Paco al primer —i que per tant semblaria més lògic que m’hagués avisat primer a mi—, fa molt més temps que viu a la mateixa escala que el Paco que no pas a prop meu, que m’hi vaig instal·lar fa relativament poc. Tot això ho penso mentre, movent la sola de les sabatilles amb discreció circular damunt del parquet, constato l’excés de cera —on vas a parar— i li pregunto a la senyora Encarna si es troba bé i no el que de debò m’agradaria preguntar-li: com és que ella també passa el Nadal sense la família. I aleshores, sorprès per l’evidència, m’adono que la senyora Encarna s’assembla molt a la meva mare, sobretot als últims records que en conservo, acovardida per la consciència de la pròpia invalidesa. Intueixo que aquesta semblança deu tenir a veure amb el fet que totes les dones de més de noranta anys postrades en una cadira de rodes s’assemblen. Però com que sé que als escriptors ens agrada transformar la realitat a la nostra manera, m’atorgo el privilegi de mirar la senyora Encarna amb un respecte maternofilial abans d’acomiadar-me de la dona a qui no he tingut l’educació de preguntar-li com es diu però sí de desitjar-li bon Nadal. Un cop a casa, intento recordar què feia abans que la veïna truqués a la porta però no ho aconsegueixo perquè s’imposa la sensació d’urgència. Urgència d’escriure sense cap altre propòsit que el de recordar com la mare sempre deia que l’avantatge de ser escriptor és que tot el que vivim —una pena d’amor, un naufragi, l’eufòria per un fill que acaba de néixer— és susceptible, tard o d’hora, de convertir-se en literatura.

2

La prova que va ser coherent amb els seus principis és que quan ja no va poder reciclar el que vivia en articles, llibres o col·laboracions radiofòniques, la mare es va morir. Dit així pot semblar brusc, però el cert és que la manera com es va resistir a la decrepitud va portar-la fins al límit de l’obstinació. En realitat, aplicava una filosofia encarnada en més de trenta llibres publicats amb un tema gairebé únic: la seva vida. Per això no va deixar d’escriure ni a la residència, on es va entestar a enclaustrar-se amb l’argument que no volia ser una càrrega per ningú, ni, en els dos últims anys, a casa del meu germà i la meva cunyada, que li van demostrar que sovint val més ser una càrrega a casa que un problema fora. Vaig seguir de prop aquesta evolució de l’orgull d’assistència geriàtrica, reivindicat com a signe d’independència (sobretot d’ençà de la mort del meu pare), a la dependència esclavitzant. En l’escalafó familiar, ser escriptor em situava en la posició adequada per assumir la missió d’interpretar —si més no d’intentar-ho— les seves peticions. Si m’esforço a ser rigorós, he de situar l’inici del deteriorament quan la mare va deixar de fer servir la màquina d’escriure. Ja no tenia les facultats per teclejar amb la llegendària energia habitual. Amb orgull de mecanògrafa autodidacta amanit amb tota mena de sermons contra la informàtica entesa com a instrument capitalista d’alienació, s’havia resistit a fer servir ordinadors. Però per demostrar que no era reaccionària (reaccionari era un dels adjectius preferits), considerava el pas de la màquina mecànica a l’elèctrica el súmmum del progrés. El seu mètode de treball era invariable. Primer escrivia a mà, amb una lletra que quan l’he ensenyat a un grafòleg li ha provocat instants d’incòmoda estupefacció, i, en acabat, ho mecanografiava, amb paper carbó i còpia. Quan l’article es publicava, el retallava i l’arxivava en unes carpetes que algun dia hauré d’ordenar. A la residència ja no es va poder endur la màquina perquè, a causa d’un ictus d’intensitat lleu, havia perdut agilitat i capacitat de concentració. Jo em vaig oferir a ajudar-la perquè pogués mantenir la col·laboració setmanal al diari. Per no tergiversar l’episodi, transcric el que ella va deixar escrit sobre aquesta qüestió: «¿Com ens ho empesquem per escriure i enviar puntualment el treball a la redacció del diari? Primer escric l’article a mà en una llibreta escolar i truco al meu fill, que es presenta a la residència amb el seu ordinador portàtil, li dicto l’article i ell, tot escrivint, controla i ajusta el nombre d’espais requerits. Un cop enllestit, desa el prodigiós artefacte i se l’endú a casa seva, l’envia per correu electrònic i en verifica l’arribada. L’article apareix a la pàgina prevista i missió acomplerta». Vam funcionar així fins que van començar a fallar-li les forces i va decidir acomiadar-se dels lectors amb un últim article. Sense aquella col·laboració, però, va perdre una referència bàsica. Ja no llegia els diaris amb l’avidesa de qui hi busca el pretext o la motivació per participar en el debat de l’opinió publicada. Tots l’animàvem a no abandonar, li dúiem novetats literàries —sobretot de poesia, que no requeria tanta continuïtat en l’esforç de lectura— i jo li vaig recomanar que enregistrés una mena de dietari en un dictàfon (en conservo dos, sense estrenar). No era cap gran idea perquè feia dies que ella observava els altres residents amb la intenció d’escriure un llibre que volia titular Noranta anys són massa. Em vaig oferir a passar-li en net els textos gargotejats en una llibreta i a fer-hi les correccions que ella m’indiqués. Va ser una col·laboració laboriosa, que em va permetre seguir el seu deteriorament en temps real. S’empatollava i queia en repapieigs circulars que, malgrat tot, confirmaven la importància que donava a poder dedicar encara que només fos unes hores a la seva vocació. En paral·lel, els horaris de la residència, pensats més per la funcionalitat dels empleats que per la comoditat dels residents, van complicar-li la vida. Els ensurts de salut van interferir en la normalitat i van degenerar en rampells d’insurrecció agreujats per la medicació. De vegades als meus germans i a mi ens tocava apagar incendis que no sabíem si cremaven de veritat ni si ella els havia provocat. I de vegades la nostra presència era suficient per aplacar un brot de paranoia causat pel que ella havia interpretat com una arbitrarietat o, si tenia un dia especialment sermonejador i revolucionari, una injustícia. Tot va desembocar en l’episodi de les tisores per tallar-se les ungles, que, amb un sentit grotesc de la dramatúrgia, va fer servir per intentar tallar-se les venes. No calia ser Freud per adonar-se que era un acte de desesperació per cridar l’atenció i que la ferida era mínima. Però el protocol de la residència era tan estricte com la voluntat de la mare de transgredir-lo. Tot i l’aparença anecdòtica de l’incident, els responsables del centre van ordenar una consulta preventiva a l’Hospital Psiquiàtric. De molt mal humor, la mare va irrompre a la sala de consultes i es va haver de sotmetre a una llarga entrevista amb un metge resident, jove, xilè i circumspecte, que no en sabia res, del passat militant o de l’estatus d’escriptora de la mare. Aquesta ignorància podia jugar a favor nostre, vam vaticinar el meu germà i jo. Error. Després de l’entrevista, el metge (més pàl·lid i ullerós i una mica menys xilè que abans de parlar amb ella) ens va convocar en un despatx digne dels serveis d’intel·ligència albanesos. Amb gravetat d’oncòleg, es va manifestar esparverat pel relat de la mare. «No és normal que una persona parli només de la guerra civil, de l’exili i de Praga», va diagnosticar com si fossin els símptomes d’una nova forma de demència fantasiosa. Si no haguéssim estat tan espantats, el meu germà i jo hauríem compartit un somriure de melancòlica comprensió. En un to més pausat que el del metge, li vam dir que assumíem tota la responsabilitat —si calia, per escrit— però que, tenint en compte que el diagnòstic no era concloent, no autoritzàvem el suggeriment d’uns dies d’observació ni cap tractament experimental. Per desgràcia, els incidents es van repetir en aquest nivell d’insubordinacions caricaturesques fins que la meva cunyada i el meu germà, que viuen a Granada, es van oferir per acollir la mare i posar fi a la dictadura del «no vull ser una càrrega». En una operació en què vaig participar com a coautor intel·lectual i productor executiu, vam idear una mena de segrest neorealista. A ella la idea de canviar d’aires l’atreia fins que li deixava d’atraure. I com que els seus canvis d’humor eren discrecionals, calia interpretar-los com la confirmació d’una necessitat: fugir d’aquella residència com més aviat millor. Breu informe de l’operació: em vaig encarregar de contractar un taxi prou espaiós per encabir-la amb la cadira de rodes a la part del darrere i vaig mentalitzar el taxista (que era pastat a Alberto Sordi) que havia de dur-nos a l’aeroport perquè, davant d’una hipotètica escena d’histerisme, mantingués una sang freda escandinava. I el meu germà es va saber mostrar heroicament serè fins i tot en les estones en què el pànic estava a punt de paralitzar-nos i sabotejar l’operativitat del comando. L’esforç va valer la pena. L’adaptació al nou paisatge i la millora en l’estat d’ànim de la mare van ser espectaculars. En poques setmanes, el meu germà va aconseguir fer-li entendre que, si s’ho proposava, podria tornar a escriure. Va ser prou temerari per, tot i les dificultats de mobilitat de la mare, instal·lar-li un Toshiba portàtil mig desnonat a la taula del menjador que, contra tots els seus sermons antiinformàtics i tots els pronòstics, ella va aprendre a fer funcionar com a complement de les notes gargotejades a les llibretes de sempre. Van ser els seus últims mesos de vocació practicant. Va escriure amb una tenacitat feliçment reaccionària. Sovint repetia el mateix text o la mateixa idea amb variacions que s’acumulaven en documents que aviat van omplir tot l’escriptori del Toshiba. Desesperat per la multiplicació de documents, el meu germà me’ls enviava per correu electrònic. Jo els corregia a distància, alleugerit de no haver-me de barallar amb la burocràcia geriàtrica de cap residència o amb la circumspecció hipocràtica d’un psiquiatre. Com si fossin còdexs abstrusos recuperats en una excavació, interpretava els textos i, un cop corregits, els reenviava perquè ella els donés per bons o hi suggerís canvis. En aquest trànsit digital d’anada i de tornada em vaig sentir analògicament útil. Vaig comprendre —igual que ho comprenc ara— la importància d’escriure, sobretot quan sembla que no tinguis res més. Quan només era capaç d’adonar-se que no podia continuar, la mare va llençar la tovallola. Van ser unes setmanes en què tots vam intentar acontentar-la encara més. Amb urgència, vaig enllestir la recopilació (enquadernada) dels escrits de la residència i dels de Granada, els hi vaig portar, ella va donar-hi el vistiplau i, amb la mateixa autoestima de quan tenia salut i era independent, va manifestar que el llibre li semblava «molt interessant» i em va demanar que parlés amb la seva editora per mirar de publicar-lo. L’editora passava per un moment difícil. Havien entrat a robar a l’editorial i, després d’una concatenació paranormal de desgràcies, s’estava plantejant tancar el negoci. Però va trobar el temps i els ànims per llegir el manuscrit. A contracor, va adonar-se que aquell text no feia justícia al prestigi de la mare i que, des d’un punt de vista de coherència i de respecte, publicar-lo era contraproduent. A la mare no n’hi vam dir res. Li vam fer creure que l’editora encara no l’havia pogut mirar i així li vam estalviar un tràngol que l’hauria acabat d’enfonsar. ¿La vam enganyar? Sí. Però em tranquil·litza pensar que, en la situació inversa, ella hauria fet exactament el mateix i ens hauria tractat com els pares tracten els fills petits els dies de Nadal.

LA PATERNITAT

A partir dels cinquanta anys l’Omar entra en una roda de proves mèdiques preventives. El verb que s’imposa com a dogma d’una salut cada vegada més intervinguda és descartar. D’anàlisi en anàlisi i de prova en prova, la regularitat amb què ha de comprovar les seves prestacions —com si fossin les d’un vehicle— multiplica les renúncies i les promeses de qualitat de vida a canvi de reprimir hàbits que l’havien fet molt feliç. Amb una resignació disfressada de curiositat, l’Omar, que mai no ha sigut temerari, s’adapta a aquesta nova etapa per responsabilitat familiar i professional. Als cinquanta-sis anys, ha anat superant diverses inspeccions fins que, a l’últim control —després d’una ecografia que li ha detectat uns nòduls d’origen incert—, la metgessa li ha ordenat de fer-se una anàlisi d’orina però no a partir d’una mostra selectiva, com és habitual, sinó de l’orina acumulada d’un dia sencer. «Per descartar», li ha dit sense cap ironia.

Després de comprar un receptacle especial (més de dos litres) a la farmàcia, a l’Omar se li planteja el dubte de si quedar-se a casa o, si ha de sortir, transportar el recipient en una motxilla. Per qüestions d’agenda, s’estima més aprofitar el diumenge per recollir el líquid i opta per no sotmetre’s a les servituds imposades no tant per la prova pròpiament dita com per la manera d’afrontar-la. A mig matí, doncs, fa el que acostuma a fer els diumenges: va a una sessió matinal de cinema (una pel·lícula de terror, anglesa, amb personatges fets amb plastilina), però, quan a mitja pel·lícula li vénen les ganes d’orinar, s’emporta el receptacle al lavabo i, en acabat, torna a la seva butaca. Desat a la motxilla, ningú no pot sospitar-ne el contingut i, en sortir del cinema, l’Omar se sent més satisfet de no haver modificat els seus hàbits que de la pel·lícula.

Després d’un dinar frugal (a casa, sense deixar de beure l’aigua prescrita per estimular l’activitat renal), l’Omar ha quedat amb l’Amira, la seva filla, per sortir a practicar amb el cotxe. Tot i haver-li pagat l’autoescola per treure’s el carnet i haver fet més de quaranta classes, el resultat no és prou convincent. Ella no ha aconseguit aplacar la seva inseguretat ni concentrar-se prou en detalls rellevants de la conducció. La prova és que el dia que, per celebrar que havia aprovat l’examen, van sortir a fer un tomb amb el cotxe familiar, va estar a punt d’atropellar un transeünt, un ciclista i una monja i es va saltar un semàfor i un cediu el pas. Per transmetre-li confiança, l’Omar s’ha ofert a practicar fins a aconseguir un nivell que a tots dos els sembli prou raonable.

En el moment de trobar-se, l’Omar torna a sentir una emoció que, d’ençà que ja no viuen junts, ha evolucionat. Abans tenia un sentiment figuratiu de la paternitat, relacionat amb detalls i records tangibles de la vida de l’Amira. Era com si la suma de moments viscuts configurés un afecte creixent però definible des d’un punt de vista racional. En aquesta fase acumulativa de seqüències viscudes, hi intervenien dificultats superades i un munt d’escenes que la memòria seleccionava amb una arbitrarietat cronològica (un episodi de gastroenteritis, una actuació en una obra de teatre, partits de voleibol en què l’Amira va combinar estats d’eufòrica autoestima amb abismes depressius vertiginosos, o un primer amor amb turbulències i una pastilla de l’endemà). D’ençà de la separació, l’Omar constata que aquest sentiment s’ha tornat més abstracte. Ja no té a veure amb un detall, una situació o una concatenació de vivències, sinó amb una massa emocional que ell pot sentir sense necessitat —encara que ho volgués, no podria— d’entendre’n els ingredients. És com si, situats cadascú en la ignorància de l’altre, tots dos parlessin idiomes diferents però mantinguessin un vincle biològic al marge d’una realitat que l’Amira viu sense tenir en compte l’opinió o la capacitat d’intervenció del seu pare. L’Omar també sap que no ha de mostrar-se tan exigent com li agradaria. Que ha de reprimir la impaciència i les idees sinistres que li passen pel cap i dissimular la perplexitat que li produeix que un alumne no surti prou preparat d’un aprenentatge tan car. «Fins que no estigui preparada, no s’examinarà», li va dir l’encarregat de l’autoescola el dia que l’Omar va anar a contractar deu classes complementàries. Ara, però, des del seient del copilot, no lamenta haver-les pagat i somriu de manera espontània mentre es conté els comentaris que li suggereix la manera de conduir de l’Amira. El que més el sorprèn és que no hi ha cap patró de conducta en l’error. De la mateixa manera que l’Amira aplica el codi i els protocols de circulació amb correcció, cent metres més enllà, i sense venir a tomb, els transgredeix i els oblida. Fa uns minuts, per exemple, ha estat a punt de cremar l’embragament al carrer Santaló i just quan l’Omar ha estat a punt de retreure-l’hi, ha reaccionat amb una gran serenor quan del nores ha sorgit un skater, amb els auriculars posats, indiferent al fet que, si hagués conduït qualsevol altre —l’Omar, sense anar més lluny—, a hores d’ara ja seria mort. L’Amira no ha donat cap importància a la maniobra ni als seus reflexos salvadors —ni a la còsmica ingratitud de l’insensat—. Per això l’Omar ha insistit a elogiar-la (quan era petita, la tutora els va animar a reforçar-li emfàticament l’autoestima perquè l’Amira tenia una tendència natural al desànim) i, de passada, li ha repetit tres idees bàsiques sobre la conducció: suavitat, prudència i anticipació. Han continuat circulant sense incidències, assaborint la fluïdesa del trànsit d’un diumenge de primavera, sense verbalitzar la satisfacció que els permetia pensar cadascú en les seves coses. Canvis de marxa coordinats, el so de l’intermitent marcant cada canvi de direcció, una certa sensació de privilegi, però, en arribar al revolt de l’avinguda Paral·lel amb el carrer Lleida, l’Omar ha notat que el cotxe circulava massa de pressa i que, en el moment de girar, la motxilla que havia deixat damunt del seient del darrere queia a terra. Que no ho hagués previst l’ha incomodat i, amb un to de veu impacient, li ha demanat a l’Amira d’aturar el cotxe. Ella ho ha fet de la millor manera: ha mirat el retrovisor interior i els laterals i, en acabat, ha encès els llums de posició abans de reduir, frenar, estacionar el vehicle i posar el fre de mà. L’Omar ha sortit del cotxe per comprovar si el receptacle s’havia obert i s’ha sentit alleugerit en veure que no. Encuriosida, l’Amira ha volgut saber què passava i ell li ha tret importància, però, amb certa reticència, li ha hagut d’explicar l’entrellat d’una situació inhabitual.

L’Amira ha tornat a circular, ara en silenci i sense cometre cap error. Just en el moment d’entrar al pàrquing i d’aparcar sense haver de fer cap maniobra, a la primera, li ha preguntat a l’Omar el que, en part, ell ja li havia explicat: «¿I durant tot el dia has de recollir l’orina que fas en una ampolla que portes a la motxilla?». Després de respondre, s’han acomiadat amb una abraçada més intensa que en el moment de trobar-se. L’Omar ha sentit una descàrrega inusual de certesa —la paternitat proporciona aquestes oportunitats d’accedir a codis de comunicació no escrits— i ha percebut que l’opinió que l’Amira tenia d’ell havia canviat per sempre. Que el que fins aleshores havia estat un sentiment regit per uns codis determinats (prioritats, senyals, protocols de seguretat activa i passiva) donava pas a una nova etapa que ni l’Omar ni l’Amira no eren capaços d’imaginar però que, intuïa, els exigiria —sobretot a ell— molta prudència, molta suavitat i molta anticipació.

SOBRE LA UTILITAT DELS NOVEL·LISTES

Situem-nos a la zona d’arribades de l’aeroport i centrem-nos en l’única persona que no ha vingut a treballar ni a rebre algú. És un novel·lista, d’uns seixanta anys, que acostuma a visitar l’aeroport pel simple plaer d’observar un espai amb molta gent, canvis constants d’estats d’ànim i estímuls visuals que alimenten la seva fascinació per l’espècie humana. Com que no presenta cap particularitat remarcable, passa desapercebut quan, provinent del pàrquing, surt de l’ascensor i, com qui coneix el camí, avança per la terminal. Que somrigui és insòlit perquè, tant en la seva faceta pública com en l’àmbit privat, acostuma a cultivar un rictus taciturn que, en funció de les circumstàncies, evoluciona cap a la timidesa o la melancolia. L’aeroport l’allibera d’aquesta màscara i li permet actuar amb una naturalitat que li esmola la capacitat d’observació i li afina l’humor. De la mateixa manera que hi ha qui no es cansa mai de contemplar el cel, el mar o el foc, a ell li agrada observar les multituds des d’un mirador que li proporcioni l’al·licient dels detalls i, alhora, l’incentiu d’una visió de conjunt. En aquest paisatge en què conflueixen vertígens d’espai, llum i anonimat, se sent còmode i segur. Podria avançar amb els ulls tancats, però s’estima més obrir-los per comprovar que, d’ençà de l’última visita, les cafeteries no han canviat de titularitat i que els productes més populars continuen sent el panini, el burger, la baguette i la focaccia, germans d’una família poliglota i hipercalòrica. Com l’inspector que fins i tot fora de servei no pot evitar avaluar tot el que l’envolta, s’acosta als expositors de salads & sandwiches, de pastisseria industrial, de begudes riques en sucres i colorants, comprova que les jardineres amb plantes de plàstic estan més decrèpites que mai i intenta recordar com era el món quan no s’havien inventat ni les maletes amb rodes ni els telèfons mòbils. Cap record no té el magnetisme del que li ofereix el present, però. S’hi recrea, doncs, conscient que, a diferència de la majoria dels que pul·lulen amunt i avall de la terminal, ell no és aquí per cap raó pràctica, turística o professional sinó per rabejar-se en la simple satisfacció de ser-hi. Els addictes al crac expliquen que només es necessita una dosi per enganxar-s’hi i que el consumidor sempre buscarà repetir les sensacions d’aquella epifania. Per sort, l’addicció que ha portat el novel·lista fins aquí és menys tràgica i més prosaica. Les visites a l’aeroport són prou espaiades perquè en funció del seu estat d’ànim s’acabi fixant en detalls que no l’havien interpel·lat abans, com si la categoria i l’anècdota seguissin una rotació arbitrària. Avui, per exemple, observa que els carros d’equipatges i els cotxets de nens conformen una coreografia tan geomètrica com els pentinats, que mai no li havien semblat tan treballats i esculpits. I el sorprèn adonar-se que, tot i l’avenç del fanatisme religiós i la incertesa supersticiosa de l’aeronàutica, l’oratori estigui buit. El novel·lista agraeix que el grup de persones que porta una pancarta per donar la benvinguda a un alpinista molt conegut no sigui gaire estrident. Hi ha coses, però, que sempre es repeteixen: l’expressió dels amants que en el moment de retrobar-se es deixen arrossegar per la fogositat, o el contrast entre els nens que aprofiten l’excepcionalitat del paisatge per comportar-se com a monstres i els que pateixen atacs de narcolèpsia difícils d’explicar des d’un punt de vista científic. La megafonia repeteix: «Vigileu les vostres pertinences». En una de les cafeteries, un cambrer neteja safates mentre, al voltant de les portes automàtiques d’arribada —que s’obren i es tanquen com les d’un vodevil—, s’alternen les mirades de curiositat, impaciència o extenuació que anticipen abraçades de mare, nòvia, germana, àvia o néta. La zona de xofers és un aparador d’individus armats amb cartells fets a mà o amb tauletes electròniques que anuncien el nom d’algú que no coneixen. El novel·lista sospita que són noms inventats. Li costa creure que puguin coexistir un Nikolae Tsiritotakis i una Matilde de la Motte. Són identitats que, per deformació professional, li sonen a serveis secrets, a perversions de la realitat tan evidents com la intensitat d’alguns perfums o la impertorbabilitat de cares que, per excés de maquillatge, no poden manifestar cap expressió.

I ara fixem-nos en la barra de la cafeteria central d’aquest espai, concretament en una dona molt alta que interpel·la el novel·lista amb un gest que denota sorpresa i confiança. És possible que us faci la impressió d’haver-la vist abans. A finals del segle XX va interpretar un anunci de perfum en què, després de baixar d’una moto d’alta cilindrada, de treure’s el casc, d’ensumar diferents homes d’una festa, d’obrir-se la cremallera d’una granota de cuir arrapada a la pell, mirava a càmera i, amb una sensualitat histriònica, deia: «No busco a un hombre cualquiera. Busco a Justin». Aquella va ser la primera feina d’una carrera marcada per l’encasellament, en què la condició de jove voluptuosa va prevaler sobre altres aptituds de l’actriu. Han passat prou anys perquè la popularitat de l’anunci s’hagi esbravat, però ella manté la facultat d’atraure les mirades sense haver de fer cap esforç. En el moment de sentir-se interpel·lat, el novel·lista amplia el seu somriure, se li acosta, li comenta els anys que fa que no es veien i constata com el pas del temps l’ha afavorit molt més a ella que no pas a ell. La bellesa és un do, pensa, i l’actriu sembla haver-lo assimilat sense la urgència dels temps en què, per una interpretació massa carnal dels papers que li proposaven, devia conviure amb les servituds de ser magnèticament sexy. No cal anar gaire lluny per trobar proves d’aquest magnetisme. Quan tot just començava a col·laborar amb un diari d’aquesta ciutat, el novel·lista no va dubtar a telefonar-li per proposar-li d’escriure un article de repàs biogràfic justificat pel fet que ella participava en un programa de televisió de màxima audiència. Les raons del novel·lista eren tan libidinoses com inofensives. Però d’aquella trobada li’n va quedar el record d’una dona intel·ligent, d’ulls de claror variable, que va respondre amb generositat les preguntes que li va fer. Després, a partir d’aquell article, van tornar a coincidir en espais més o menys culturals, sense intimar mai més enllà de converses fortuïtes que deixaven entreveure un cercle invertebrat d’afinitats. La trobada d’avui, constata, s’inscriu en la tradició de l’atzar, tan explotada pel cinema i la literatura. I el novel·lista ho aprofita per preguntar-li en què treballa. És en aquell moment quan s’adona que ella porta a la mà un rotllo de paper com els que es fan servir a les màquines registradores. No és un element gaire habitual i ella li explica que necessitava paper per prendre unes notes i, com que no en duia, li ha demanat al cambrer, que, potser per impressionar-la, li ha regalat un rotllo sencer de la màquina amb la mateixa submissió amb què, si ella li hagués demanat qualsevol altra cosa, també l’hi hauria concedit. Aquest poder d’imposar voluntats a través de la bellesa és el que més el va fascinar de l’actriu, recorda el novel·lista. Ara, en canvi, es limita a escoltar-la i, a partir del rotllo de paper, descobreix circumstàncies que el reafirmen en l’encert de visitar regularment l’aeroport. Ella li explica que s’ha posat a la barra i no en una taula perquè des d’aquí pot controlar millor la pantalla que informa de les arribades i, en el mateix to, afegeix que el seu pare acaba de morir. Que ha vingut a buscar la seva tieta, provinent de Brussel·les. Que el funeral serà demà i que, mentre espera, ha començat a prendre notes sobre què dirà durant la cerimònia. Perplex, el novel·lista li expressa el seu condol amb malaptesa i s’interessa per les circumstàncies de la mort. A través de les respostes de l’actriu, intueix que encara no ha assimilat tota la dimensió del trasbals i que viu més el tràngol de la responsabilitat logística que no pas l’impacte de la pèrdua. I, quan menys s’ho espera, ella li diu: «Em va molt bé haver-te trobat perquè, com que ets novel·lista, m’ajudaràs amb el discurs de demà». I, en acabat, li planteja alguns dubtes. Revisa els apunts anotats al rotllo de paper i, en veu alta, enfila idees que, amb una disciplina que no sabrien reproduir si l’haguessin assajat, el novel·lista matisa aportant alternatives més precises o menys solemnes i subratllant l’encert d’una determinada expressió en comptes d’una altra. De tant en tant, i aprofitant que és molt alta, l’actriu aixeca el cap i comprova a la pantalla que el vol de Brussel·les encara no ha aterrat. Aquesta mena de trobades acostumen a crear moments de desconcert i d’una certa incomoditat entre dues persones que, sense conèixer-se gaire, no tenen cap raó per no saludar-se. Per això el novel·lista se sorprèn superant la frontera de la cautela i intervenint en l’esborrany del discurs funeral, preguntant sobre la mena de relació que tenien l’actriu i el seu pare. És com si l’estranyesa del moment li permetés ser diferent, més espontani i menys prudent del que és habitualment. Però just quan comença a sentir aquesta empenta insòlita, ella s’adona que fa uns minuts que només parlen d’ella i li pregunta què hi ha vingut a fer, a l’aeroport. El novel·lista dubta. Sent que hauria de continuar la lògica del moment i explicar-li la veritat. Dir-li que de tant en tant li agrada venir a l’aeroport així, sense cap intenció concreta, només per veure la gent que torna de viatge, com es retroben amb altres persones. Però, alhora, no creu que hagi de descobrir-se tant i, com que no la coneix prou per saber si l’entendrà o si li semblarà una frivolitat de psicòpata o una manera de fer-se l’esnob, s’estima més refugiar-se en el conformisme pràctic de les mentides. «He vingut a buscar el meu fill —diu—, que ve de Galícia». I quan s’adona que s’està embalant donant massa detalls sobre el fill que no té, frena i tanca la resposta amb un somriure que ja no és tan espontani com quan, sense haver-ho previst, s’han trobat a la cafeteria. El novel·lista percep que la voluntat de l’actriu de preparar el discurs denota una urgència una mica neurastènica, com si el control de les emocions fos només aparent i en realitat li fes pànic haver de parlar durant el funeral. Per educació, no s’atreveix a dir-li que, com que és actriu, segur que se’n sortirà i celebra que, després de fixar-se novament en la pantalla, ella l’informi que el vol de Brussel·les acaba d’aterrar i se situï més a prop de les portes que, intermitents, s’obren cap a l’espectacle de la gent que no para de sortir. La tieta arriba. No s’assembla gens a com el novel·lista l’havia imaginat —una rèplica, més anciana, de l’actriu—. És baixeta, porta un barret de palla, té les galtes anormalment vermelles i somriu amb una alegria que, després d’abraçar la neboda, fa pensar més en el principi d’unes vacances que en l’imminent enterrament d’un germà. El novel·lista atribueix aquesta contenció al fet que la família és belga. Fins i tot s’atreveix a comentar-ho amb l’actriu, que, qui sap si per cenyir-se simètricament al conformisme pràctic de les mentides, li respon que potser sí i que, al cap i a la fi, el seu pare era, tot i que s’estimaven molt, una mica especial. A aquestes altures el novel·lista és feliç. La visita li ha proporcionat més ingredients dels que podia preveure quan, sense cap expectativa, ha sortit de casa camí de l’aeroport. Per això continua somrient, s’acomiada amablement de l’actriu (i de la tieta) just quan, precedit per un cor de botzines, visques i aplaudiments, arriba l’alpinista. «¿Qui és?», li pregunta ella quan veu com el comitè de benvinguda desplega la pancarta. El novel·lista la informa mentre se sorprèn que l’actriu pugui no conèixer un esportista tan universalment popular. I aleshores, amb un gest tan fugaç com espontani, abans d’abraçar-se als familiars i als amics que l’han vingut a rebre, l’alpinista la mira. I si ens fixem en l’expressió del muntanyenc i superem una primera pàtina de jet lag, intuirem que l’ha reconegut. I que, amb una barreja d’admiració i sorpresa, com si descobrís un cim inesperat encara per escalar, l’ha relacionat amb l’època en què, potser fa vint anys, quan era un adolescent, també quedava paralitzat quan la veia aparèixer en aquell anunci de televisió, baixant de la moto, traient-se el casc, movent sensualment la cabellera, ensumant presumptes pretendents, obrint-se la cremallera de la granota de cuir, dient que buscava un home diferent dels altres i ell, que aleshores no podia imaginar que es convertiria en un dels alpinistes més admirats del món, només volia ser Justin.

NO SÓC NINGÚ PER DONAR-TE CONSELLS

1. En el període més convuls de la meva adolescència vaig fantasiejar amb la possibilitat de ser fill de Jorge Semprún. No era una hipòtesi inversemblant. La meva mare i Semprún havien compartit militància a l’exili i, tot i la distància forçada per les circumstàncies, mantenien un respecte que s’encarnava en llibres d’ell a les prestatgeries de casa i en aparicions intermitents a les converses de sobretaula. Que durant un congrés fratricida a Txecoslovàquia el meu pare hagués intervingut de manera activa en l’expulsió de Semprún del Partit Comunista afegia morbositat a la història. Impacient per superar totes les fases de la rebel·lia pròpia de l’edat, no vaig arribar mai a voler matar el pare però sí a voler-lo ferir. Semprún era un dels pretextos que la mare feia servir com a detonant de controvèrsies per qüestionar la jerarquia —més política que familiar— representada pel pare. El joc no sempre era innocent. Encara que circumscrita a l’àmbit domèstic, l’esgrima de les discussions incloïa referències a grans amistats amargament perdudes per culpa de la política i l’acusació que no acceptar la dissidència havia destruït el millor de la causa en què, des de posicions sovint antagòniques, creien els pares. A casa, doncs, hi convivien una comunista busca-raons defensora de la pluralitat (amb l’hàbit de jutjar els altres a partir d’un sentit hipertrofiat de la integritat) i un oficial de la nomenklatura marcat per les servituds de la disciplina de partit (i per les contradiccions derivades de les successives metàstasis del sistema soviètic). Tot plegat propiciava un debat permanent, gairebé sempre fructífer, però que en els pitjors dies podia ser carregós.

2. Potser per nostàlgia de la joventut o per oxigenar-se de la infal·libilitat dels comitès centrals, la mare seguia de prop l’activitat de Semprún com a simple excamarada o membre d’aquella colla d’artistes compromesos en què, entre altres, l’acompanyaven Yves Montand i Costa-Gavras. L’èxit dels llibres de Semprún, tan implacables amb el nazisme com crítics amb l’estalinisme, era celebrat per la mare. Tant que, quan va notar que jo començava a refugiar-me més del compte en la lectura i a escriure poemes ampul·losament pessimistes, no va dubtar a recomanar-me’ls, qui sap si com un antídot contra la impostura existencialista o com a prova de lleialtat a l’amic del passat. De la mateixa manera, quan es va estrenar La guerre est finie va convertir la presència de Semprún als títols de crèdit en referència obligada a les converses sobre cinema. Semprún i els seus amics eren personatges d’èxit, però, més enllà de qualsevol altra consideració, eren homes guapos. La mare ho repetia amb l’impudor provincià de celebrar que un amic triomfés en àmbits com el paper cuixé i la literatura de primera divisió i en ponderava l’atractiu amb una naturalitat inofensiva. En matèria d’homes, els seus gustos eren més acumulatius que no pas eclèctics. Li agradaven Humphrey Bogart, Jean Gabin, Robert Taylor, Albert Camus, Montgomery Clift, Lino Ventura, Yves Montand, Jorge Semprún, Sami Frey, Alain Delon, George Sanders i, sobretot, Gérard Philipe. Vaig trigar mitja vida a adonar-me que l’únic denominador comú de tots ells era que sabien dur gavardina amb una elegància incontestable. Era una virtut que també es podia aplicar al meu pare, que duia gavardina amb una distinció més d’escola britànica, protocol·lària i monàrquica, que no pas d’escola parisenca, bohèmia i anarquitzant.

3. Va ser aleshores quan, com el primer porro que els traficants ofereixen de franc a la sortida dels instituts, l’adolescència em va proporcionar la possibilitat de dessacralitzar la imatge que cultivava del meu pare. Devia tenir disset anys. El PSUC i el PCE ja eren partits legalitzats. Des de l’octubre del 1976 havíem estrenat la normalització d’una convivència que fins aleshores havia estat una aventura i de la qual feia anys —massa— que parlàvem. Les primeres setmanes van ser d’eufòria i d’emocions contínues. Tot tenia l’al·licient de la primera vegada. La primera nit en un domicili legal. La primera vegada que els pares van anar al cinema, al teatre, a un concert o a sopar sense haver-se d’amagar. El primer carnet d’identitat no falsificat. La primera bústia amb el nom i els cognoms orgullosament a la vista. Aquest procés, però, aviat va començar a incorporar discussions sobre problemes d’intendència afegits a l’habitual debat polític. A la mare la va decebre constatar que la nova situació no canviava prou els hàbits d’un home aviciat a delegar-ho tot en ella, i que, amb una reticència intuïtiva, es resistia a interpretar el paper de cap de família i a sotmetre’s a les lleis de la nova rutina. Ara en nom de les responsabilitats del seu càrrec i no de les circumstàncies de l’exili i la clandestinitat, continuava anteposant les raons de partit a les servituds establertes pel matriarcat del seu nou domicili. En aquest context, la dessacralització del pare va ser tan ràpida com inevitable. I, posats a accelerar-la, vaig aprofitar la meva devoció per la lectura per, a través dels llibres de Semprún, esbossar la fantasia d’una paternitat alternativa.

4. Si hagués d’especular sobre les causes de la transició de la mitificació del pare real a la ficció rebel personalitzada en Semprún, m’hauria de remuntar a la infantesa. De petit, l’exili i la clandestinitat s’havien regit per una lògica en què hi havia una causa major —combatre el franquisme—, uns automatismes de lleialtat a la tribu —el comunisme i les litúrgies que comportava— i uns herois adscrits a una insubornable mitologia oral. Mentre va durar el franquisme, les prioritats van ser clares. Cadascú acceptava el seu paper amb el convenciment que, quan es recuperés la normalitat, tot canviaria. Amb l’arribada de la legalitat i la implosió de la transició del franquisme predemocràtic a la democràcia postfranquista, les evidències van decebre les expectatives, potser poc realistes, de la mare. Contravenint disciplines, recomanacions i prejudicis, ella s’havia guanyat la condició d’escriptora reconeguda i independent. Els seus fills ja eren grans i a casa només hi quedava jo, un ganàpia que, aprofitant l’absència de control patern i dels meus germans (s’havien independitzat o eren al servei militar), practicava una doble vida de mal estudiant amb una passió omnívora per qualsevol manifestació cultural. Aquesta passió estava molt lligada a l’ebullició política de l’època. Si als catorze anys escrivia poemes d’orgull paternofilial impermeables a la vergonya (pròpia i aliena), als setze havia de desmarcar-me’n i decretar el final de la infantesa amb un malbaratament histriònic de la innocència.

5. Si, per osmosi, fins aleshores havia interioritzat com a pròpia la ideologia familiar (Obèlix no va triar tenir la força i la gana que el defineixen), ara per contagi amb nous amics i paisatges descobria l’encant del radicalisme d’extrema esquerra, del catalanisme republicà de burgesia decadent, del cristianisme compromès en versió caputxina o, millor encara, de la psicodèlia laietana i contracultural que va animar Barcelona fins al 23-F de 1981. Disset anys és una bona edat per comportar-se com un idiota i confirmar, sense atenuants, el tòpic dels trastorns de l’adolescència. Resultat: vaig malbaratar el batxillerat i em vaig convertir en feligrès d’una parròquia laica que, sense els deures ni les tensions de la militància clandestina, em permetia ser frívol i arrogant. Practicava una subversió contestatària subvencionada i, amb grandiloqüència d’assemblea de fills de papà, exigia que tots els polítics d’esquerra fossin més revolucionaris i valents del que les circumstàncies —l’ombra de tricornis, brigades cuirassades, afusellaments i garrots vils era allargada— permetien. Impacients per descobrir l’essència d’una normalitat promesa que no havíem tingut mai, la mare i jo ens vam convertir en un departament de control de qualitat de la nova vida del pare. Amb zel depredador, n’auditàvem qualsevol moviment, sense adonar-nos que sovint ell feia cara d’enyorar la clandestinitat, quan no havia de donar explicacions ni suportar la reconsagrada discrepància de la seva dona, convertida en referent de la cultura d’esquerres, ni d’un fill que, sense solució de continuïtat ni vergonya, havia passat de l’admiració genuflexa a una rebel·lia de bufetada.

6. A cavall d’aquesta inèrcia van arribar, dignificats pel prestigi de la supervivència als camps de concentració nazis, els llibres de Semprún. Com que aleshores ja coneixia una versió aproximada de la història de l’expulsió durant el Vè Congrés del PCE, i havia sentit campanes (desafinades) sobre el paper del pare en la purga de dissidents liderada per Santiago Carrillo i Dolores Ibarruri, em vaig acarnissar a retreure-li haver col·laborat amb una forma ignominiosa d’estalinisme contra camarades tan valuosos. Entre que el pare era una mica sord (un souvenir dels torturadors franquistes) i que tenia una prodigiosa habilitat per escoltar de manera selectiva, vull pensar que el meu discurs no el va afectar. Revisat amb indulgència retrospectiva, no deixa de ser curiós que, després de tants sacrificis, el pare hagués de conviure amb admiradors tan poc indulgents com la mare i jo. Uns admiradors sempre pendents —cadascú per les seves pròpies raons— de vantar-nos d’una superioritat moral que, si més no en el meu cas, quedava escandalosament desmentida per a) la desídia a l’hora de no aprofitar el privilegi de poder estudiar; b) la debilitat argumental de les meves diatribes, o c) per —tot i que ha prescrit no m’ho perdonaré mai— robar-li diners, a ell, que donava bona part del seu salari al partit i vivia en unes condicions de sobrietat coherents amb les seves idees.

7. En pocs mesos l’aurèola del pare es va devaluar com un valor borsari amb més oferta que demanda. Per higiene familiar, la mare va entendre que era important no sucumbir al culte a la personalitat que, a causa de l’agitació ambiental, el va convertir en símbol del comunisme amb rostre humà i en una mena de mascota laica santificada per militants, simpatitzants i fins i tot adversaris. Ella creia que la millor manera d’ajudar-lo era impedir que entrés en un procés de deïficació i perdés, a més del nord, els principis. «Estimar-lo no vol dir dir-li amén a tot», sentenciava. Fora de casa, en efecte, el pare levitava. Durant uns mesos va recuperar el temps perdut i es va deixar estimar —un pèl massa, segons la mare— per l’eufòria de la transició. I ho feia amb la convicció d’haver-s’ho guanyat i de no haver de donar explicacions. Però aquest nou paper de polític legal, sotmès a disputes electorals i a fratricidis congressuals, incloïa obligacions que la mare menyspreava i que augmentaven les turbulències als debats de sobretaula. Va arribar un moment en què per la mare era més important que el pare arribés a dinar a l’hora prevista i manifestés un mínim interès (no calia que fos autèntic) pels meus estudis que no pas que estigués treballant en un projecte de llei a favor dels drets dels homosexuals, per legalitzar un avortament en condicions dignes o discutint sobre la conveniència d’una vaga general. Sospito que el compromís entre el pare i la mare devia incloure clàusules que ell havia incomplert i que, sense l’excusa del context polític i en un clima d’aparent normalitat, ella li reclamava amb una impaciència retroactiva.

8. Esperonat per les hormones de l’edat, jo afegia llenya al foc. Si em pogués diagnosticar, l’informe seria categòric: la suma d’adolescència i d’ínfules intel·lectuals és un còctel terrible. Per sort, el pare no va trigar a adaptar-se a aquesta sauna i de tant en tant aconseguia que tornéssim al repertori clàssic de parlar de futbol —Alcántara, Sagi-Barba, Samitier, Zamora— o a les jotes de José Oto, que escoltàvem amb un respecte antropològic —«Treinta partes de franqueza, | veinte de desinterés | y cincuenta de nobleza: | eso es un aragonés»—. Eren els millors moments, quan defugíem les zones de conflicte, tant pel que fa al que se li exigia a ell (incompetent en el paper de pare convencional perquè mai no havia actuat com a tal) com pel que se m’exigia a mi (més acostumat a viure amb un mite de pedestal que amb un pare d’infanteria). A diferència del que li passava a ell amb la mare, el pare i jo no teníem factures pendents ni clàusules revisables. Ens limitàvem a descobrir-nos mútuament, evitant acostar-nos gaire a l’abisme d’haver d’arribar a la conclusió que preferíem l’etapa clandestina a la llibertat.

9. Com que físicament no m’assemblava gens al pare, em va ser més fàcil recrear-me en la hipòtesi de ser fill de Semprún. Ho feia amb la inconsciència de qui es complau en la morbositat d’una fantasia sacrílega però, sobre el paper, versemblant. Era un joc tan absurd que no en vaig parlar mai amb ningú. En l’estructura d’aquest joc privat sospito que hi devien intervenir les tensions antagòniques pròpies de l’adolescència, com són un cert afany de notorietat —agreujat pel fet que els pares haguessin passat de l’anonimat clandestí a una popularitat creixent— i la lògica incomoditat amb tot el que ve imposat per la genètica.

10. L’ocurrència de la paternitat alternativa va arribar a la cota més extrema l’any 1977, quan Semprún va guanyar el premi Planeta amb la novel·la Autobiografía de Federico Sánchez. A la coberta del llibre s’hi veu un badge del PCE, idèntic a tants dels que corrien per casa i, a la part dreta, una fotografia en blanc i negre d’un Semprún amb gavardina. Per fesomia i actitud, i pel misteri difús que destil·la la imatge, hauria pogut ser una foto del pare en els temps més adversos de la clandestinitat. Del meu pare de debò, vull dir, que, en un hipotètic retrat accidental recuperat per la policia franquista, hauria tingut una aparença semblant, conspiradora i distingida. He oblidat moltes circumstàncies d’aquella època, sospito que perquè l’adolescència és un període que, a diferència de la infantesa, intentem esborrar ràpidament de la memòria. Conservo, això sí, l’exemplar del llibre —dedicat— que tenia la mare. Amb una lletra de persona acostumada a agradar, Semprún hi escriu: «A Teresa Pàmies, en recuerdo de un (lejano) V. º Congreso», i, una mica més avall, una signatura, «JSemprún (Federico)». El «V. º Congreso» és l’origen de tot, el cau del mal txecoslovac que consagra l’expulsió de militants que no accepten el dogmatisme orgànic de la direcció. Però la substància de la dedicatòria, sense una data que permeti situar-la amb precisió en la convulsa continuïtat d’aquell temps, la trobem en els dos parèntesis. El segon, Federico, fa referència al nom de guerra de Semprún, recuperat després de tants anys en el moment d’una dedicatòria (vull pensar que de manera apressada, retrobant-se en una cua de lectors amb l’amiga, doble testimoni de l’inici de tot i, alhora, companya d’un dels personatges que va intervenir, en qualitat d’antagonista, en tot el que explica al llibre). I el primer, lejano, és un signe de coqueteria, com si Semprún volgués subratllar la voluntat d’indulgència amb un drama polític molt comú a l’esquerra i que, amb una voluntat d’amnèsia induïda, tots dos pretenien haver superat.

11. Sense haver llegit el llibre, podria semblar que la dedicatòria destil·la el punt just de cortesia. Després de llegir-lo, en canvi, s’afirma com una declaració a mig camí entre el cinisme i el narcisisme. I el que sorprèn —i intueixo que aquest detall devia ser crucial a l’hora d’alimentar la meva ànsia de paternitat suplantada— és que, coneixent el contingut del llibre, la mare s’avingués a assistir a la presentació i esperés —em consta que va ser així perquè no se’n va amagar— a saludar el seu amic. En part perquè devia ser la manera de reafirmar-se en la idea que, portada a l’extrem, la disciplina de partit havia sigut nefasta, i en part per ser coherent amb aquesta rebel·lia de militant busca-raons tornant a saludar, encara que fos de manera apressada i amb una abraçada urgent i casta (al novembre del 1977, quan va sortir el llibre, la mare tenia cinquanta-vuit anys i Semprún cinquanta-tres), el vell amic convertit en home de moda i en prototip d’intel·lectual d’esquerra.

12. Vaig devorar el llibre en un estat de febre autodestructiva. Hi buscava la confirmació de sospites infundades, els arguments per ser més bel·ligerant a l’hora de criticar aquest pare reinserit a la vida normal. És un llibre descarnat i brillant sobre la dissidència comunista espanyola. Amb disset anys, jo hi vaig trobar l’homenatge més sentit als camarades d’infanteria (que coneixia), l’atac més virulent als dirigents (que també coneixia) i un retrat fidel dels ambients que m’havien marcat, amb la presència permanent d’un exèrcit de militants (Ramos, Bernardo, Teresa, Julio, Gros, José, Tomasa, Román) uniformats amb les seves respectives gavardines. Si la infància és un temps d’evidències interpretades en clau de fantasia, l’adolescència acostuma a desmitificar el que hem sobrevalorat. I el llibre de Semprún disparava contra moltes evidències però deixava les desmitificacions en el territori de les opinions (que, com sap tothom, són fantasies encobertes) i, com el guió d’alguna de les seves pel·lícules, tenia la valentia i la lucidesa de descriure els comunistes com una tribu condemnada a ser lleial amb un somni impossible. Més que cap altre ingredient, el més pertorbador era que parlava del meu pare amb un menyspreu brutal, a mata-degolla. Mentiria si digués que em va doldre. Al contrari: la rabiosa subjectivitat de Semprún em va proporcionar la munició idònia per continuar disparant metafòricament contra el pare i, des del pedestal de la ignorància, subratllar la superioritat del dret a la dissidència sobre qualsevol altra circumstància. I les cada vegada més tenses converses de sobretaula (ja no eren una festa o un premi; eren un examen, un judici, un interrogatori i sovint una llauna) em van esperonar a fer-me el radical i l’íntegre i a comprovar com el pare entomava les meves invectives amb una sorda i generosa indiferència.

13. M’hauria agradat treure’l de polleguera i activar-li l’estalinisme gregari que Semprún tant denuncia al llibre. Però en comptes de reaccionar colèricament, el pare es limitava a acceptar, amb una sornegueria aragonesa (¿el vint per cent de desinterès o el cinquanta per cent de noblesa?), que la seva dona i el seu fill s’entestessin a parlar-li, amb una reiteració policial, del llibre de Semprún. Ensinistrat en l’hàbit d’imaginar situacions impossibles per respondre les preguntes que ningú no em responia, aquella lectura em va suggerir la hipòtesi sacrílega de l’adulteri. Sense cap pudor, imaginava una trobada fugaç entre Semprún i la mare que, desmentint la llegenda familiar segons la qual vaig ser engendrat el dia que els pares van anar a veure Les nits de Cabíria, establia un nou origen, menys fellinià, però, per sort, igualment cinematogràfic. Ara que ja no els puc avergonyir, ho escric amb la boca petita: en les imatges d’aquestes fantasioses trobades clandestines parisenques, tant Semprún com la mare (com l’aragonès hipotèticament cornut) duien gavardina.

14. Com la majoria de febres adolescents, aquesta també va passar. Me la vaig treure del cap a mesura que el pare va anar trobant la manera d’adaptar-se a la seva condició d’home legal i públic. No va patir els desajustos psicològics del soldat que torna del Vietnam o dels presos polítics alliberats —Marcos Ana, Fabriciano Roger, Miguel Núñez— després d’una condemna de rècord Guinness. Massa gran per desvincular-se de les idees de tota una vida, massa jove per distanciar-se de la consanguinitat del seu clan, no es va perpetuar a la primera línia per, com gairebé tot el que va fer a la vida, sentit de la responsabilitat, la lleialtat i la discreció. Alliberar-se de l’amenaça omnipresent de la repressió i dels codis de la clandestinitat no va modificar els seus objectius polítics però sí els seus hàbits. Treballar tres o quatre dies a la setmana a Madrid com a diputat electe al Congreso li va permetre recuperar la independència (i la joventut) parcialment perduda i gaudir d’una llibertat insòlita per ell. Una llibertat que a casa seva hauria estat sotmesa al radar del nostre control de qualitat familiar. Encara avui, de tant en tant ensopego amb persones amb qui el pare va compartir aquella etapa madrilenya de pont aeri. Els records que s’afanyen a explicar-me tenen poc a veure amb la política i sí, en canvi, amb una ruta noctàmbula de tangos, boleros i xotis en directe en què, deslliurats de la vigilància de partit i entre rialles, flirtejos i sobretaules més o menys confessables, participaven diputats de tots els partits.

15. Com a pare alternatiu, Semprún va anar perdent la pàtina de perfecció que, cometent un error simètric del de la mitificació del meu pare de debò, jo li havia atorgat. Cap dels seus llibres em va agradar tant com El llarg viatge i Autobiografía de Federico Sánchez, però me’ls vaig llegir tots amb la disciplina de qui compleix una secreta penitència. En pocs anys tot va quedar reduït a una simpatia circumscrita a la meva vocació de lector i cinèfil. Sense proposar-m’ho, vaig mantenir una mena de vincle mental amb Semprún que transformava en afinitat, però mai, com en el període febril de l’adolescència, en fervent identificació. Fins i tot vaig seguir la seva peripècia com a ministre de Cultura, quan va aconseguir imposar el prestigi de les gavardines parisenques contra el casticisme de les jaquetes de pell girada o la pana del socialisme hispànic. El personatge d’Yves Montand ja ho havia presagiat a La guerre est finie quan en una de les escenes deia: «Il y a des types qui sont clandestins et un beau jour ils deviennent ministres».

16. En una pel·lícula d’aquella època explicaríem el pas del temps amb la seqüència d’un calendari esfullant-se o la desfilada accelerada de núvols, albades, marees i capvespres. Per circumscriure-la a la realitat política, hi afegiríem imatges documentals de manifestacions pacífiques i violentes, marxes silencioses en funerals multitudinaris contra el terrorisme i alguna proesa esportiva. A la vida real, en canvi, els pares van envellir amb una lenta dignitat, igual que Semprún. Em consta que la mare el va tornar a saludar en una altra conferència per certificar —ara sense dependències polítiques i amb l’obstinació de qui vol ser coherent fins a les últimes conseqüències— que es penedia de la docilitat que els havia imposat la Història amb majúscula i les seves minúscules mesquineses.

17. Superada la tempesta adolescent i situat en una zona més confortable de la primera joventut, vaig començar a assemblar-me al meu pare. No pas físicament —ja m’hauria agradat—, però sí químicament, quan em feia unes anàlisis de sang que confirmaven la mateixa hipertensió i, fora del laboratori, altres dèries hereditàries com la puntualitat o la impossibilitat de menjar un ou sense sal. El fil de ficció que m’havia unit a Semprún es debilitava i només recuperava tensió de manera excepcional. Exemple: un dia, a París, parlant amb l’editora Jacqueline Chambon, em va explicar que era amiga de Semprún i que, amb certa curiositat, ell li havia preguntat si jo era el fill dels meus pares. I, en acabat, la Jacqueline em va dir que organitzaria un sopar a casa seva i que hi convidaria els Semprún, així, en plural. El sopar es va fer, però, a última hora, els Semprún no hi van assistir. I, malgrat que m’havia preparat per la trobada amb les mans suades i un nus d’expectatives a l’estómac, em vaig sentir definitivament alliberat, potser perquè aleshores ja sabia que les admiracions que un construeix a la infància i a l’adolescència no es veuen mai confirmades per la realitat (amb l’excepció de Johan Cruyff, naturalment; acostumem a dir que és millor no conèixer els nostres mites perquè sempre ens deceben però és una presumpció que no té en compte fins a quin punt nosaltres els devem decebre a ells).

18. Quan encara no podia imaginar que acabaria escrivint sobre la relació del gust de la mare pels homes i les gavardines, me’n vaig comprar una. Va ser a l’agost del 1987, a Berlín, en un mercat de segona mà. Ho recordo perquè unes hores abans va morir el líder nazi Rudolph Hess. La tarda anterior, m’havia aturat a prendre la fresca davant de la presó de Spandau, on Hess era empresonat a perpetuïtat. Hi havia anat de vacances i havia llogat una bicicleta. En bicicleta, les ciutats semblen més amables i els turistes menys bàrbars i si hi ha parcs sempre ve de gust aturar-s’hi i deixar-la descansar com un cavall exhaust (encara que, en aquest cas, el motiu de la pausa era una irritació rabiosa a la part interior de les cuixes). D’aquell viatge en recordo el plaer de la solitud, la sensació de llibertat, el salami fumat de l’esmorzar de l’hotel, un cinema de butaques arnades on vaig veure Solaris d’Andrei Tarkovski en versió original en rus subtitulada en alemany, el bar Mitropa i la sensació de sentir l’energia de la Història a l’Estadi Olímpic, al Checkpoint Charlie o a tocar de la presó de Spandau. També recordo que cada nit, després de sopar, sortia a caminar fins al Café Einstein. Llegia diaris europeus amb posat d’escriptor introvertit i em feia l’interessant cada vegada que entrava una dona acostumada que quan entrava a un cafè els homes es fessin els interessants. Vaig anar-hi gairebé cada nit durant les tres setmanes que vaig passar a Berlín i, malgrat que procurava assemblar-me al màxim als intel·lectuals bohemis parisencs o praguesos, no vaig aconseguir ni una sola conversa amb cap dona. Però sí que vaig llegir els titulars anunciant que Hess havia mort i, propulsat per la mateixa temeritat per la qual havia fantasiejat amb la idea de ser fill de Semprún, vaig pensar que potser tenia el poder paranormal d’acabar amb la vida d’aquell cap nazi aturant-me un moment, just el dia abans, a tocar de la presó de Spandau. Hess, un dels responsables de totes les tragèdies que explica Semprún a El llarg viatge, idèntiques a les que li va tocar viure al meu oncle Joaquín i a milions d’europeus.

19. El dia que, aplicant el meu poder telepàtic, vaig matar Rudolph Hess, no duia la gavardina perquè feia una calor angoixant i l’havia desat a la maleta de l’hotel. Em sentia orgullós del valor simbòlic de la compra, una gavardina berlinesa de segona mà, de fabricació britànica, que, portat pels camins de la mitomania, em retrotreia a gavardines cinematogràfiques que havia admirat molt. Com la que duia Richard Burton a El espía que surgió del frío o la de Jean-Louis Trintignant a Il conformista. O la que Boris Vian portava a tot arreu amb l’alegria desesperada dels que intueixen que moriran joves. O les de Jacques Tati, asimètricament humorístiques. Vaig portar aquella gavardina durant quatre anys amb una perseverança insalubre que va coincidir amb l’època més noctàmbula de la joventut. Era un exemple d’indistinció amb una anatomia més predestinada a dur ponxos de cantant d’Inti-Illimani o altres indumentàries irreparables. La gavardina, en canvi, simbolitzava l’elegància inaccessible. La duien els actors i els escriptors que admirava i fins i tot quan, molts anys més tard, vaig conèixer l’Anna, la vaig voler impressionar comprant-li una gavardina que em va costar el salari de dos mesos, de color vermell i amb coll de pell (un regal que, evidentment, ella no es va posar mai però que encara conserva, no sé si com una prova de càrrec preventiu de la nostra relació o amb l’esperança que algun dels nostres fills se n’encapritxi i l’adopti com a part del seu vestuari amb la mateixa nostàlgia amb què nosaltres adoptàvem, com a súmmum de la modernitat, la roba dels nostres pares).

20. Vaig llegir tant Semprún que el vaig avorrir. Aleshores no ho admetia, però em semblava reiteratiu i una mica exhibicionista a l’hora de tornar a la supervivència dels camps, la clandestinitat o la injusta expulsió del partit. Em feia recordar un comentari del meu oncle Joaquín, que dividia els supervivents dels camps nazis entre els que havien escrit i conferenciat amb molta profusió sobre la seva experiència perquè no hi havien passat prou anys i els que, com ell, hi havien viscut tantes privacions i horrors que van sortir-ne amb l’únic propòsit d’oblidar-los, convençuts que els seria impossible parlar-ne mai. Tot i això, prevalia el vincle del respecte i la percepció que els escriptors tendeixen de manera natural a l’obsessió i que tornar al lloc del crim no és un símptoma d’impostura o d’esgotament sinó de desesperada coherència. Régis Debray, que el va conèixer molt bé (i que duia gavardines de tall socialdemòcrata), parla de Semprún com d’un dels membres privilegiats del que anomena «aristrocratie du malheur». I, fent un joc malabar de conceptes típic d’intel·lectual brillant en decadència, afirma que Semprún «privatitza la Història al mateix temps que historitza la seva vida». El més interessant, però, és quan Debray, que va compartir amb Semprún les mateixes addiccions i cures de desintoxicació ideològiques, descriu el seu amic com un vell que fa servir la memòria com el mirall on retrobar-se cara a cara amb el que va ser però que constata que, reclamant la quota de protagonisme que els deslliuri de convertir-se en zombis de l’oblit, apareixen desenes de coetanis que mai no sabrem si són reals o inventats.

21. Sense rancúnia, em vaig distanciar de Semprún al mateix temps que iniciava una lenta però perseverant recuperació del meu pare. No a través de la política sinó de la pràctica continuada del meu paper de fill, ara sense interferències històriques, partint d’una relació normal (suposant que l’adjectiu normal pugui aplicar-se a les relacions entre pares i fills). El fet de ser pare m’havia proporcionat un punt de vista que fugia dels prejudicis ideològics i, en comptes d’invertir els excedents d’energia a intentar matar o ferir els pares, m’obligava —més per responsabilitat que per convicció— a cuidar-los i ser-los útil. Aleshores no me n’adonava, però, a falta de patrimoni immobiliari o financer, els pares em van deixar una herència immaterial. Com que havien invertit tota la vida en ideals comuns i havien estat conseqüents amb aquesta decisió, ens van regalar, als meus germans i a mi, l’oportunitat de distanciar-nos de la política en general i del comunisme en particular. De vegades, temptat pels camins de la sospita creativa, especulo que la mare ens va obrir la porta i va dirigir-nos cap a un tipus de vida menys convulsa i que el pare ho va acceptar amb la mateixa irònica complicitat amb què va acceptar tantes altres coses. Si ells s’havien resignat a aquella democràcia imperfecta de consensos i reconciliacions asimètrics, nosaltres podríem triar, sense urgències ni sacrificis, si la combatíem amb militàncies legalitzades o ens deixàvem arrossegar per la inèrcia de l’aburgesament o del qüestionament de totes les ideologies. No me’n vaig adonar fins que els meus fills van començar a ser grans i, mirant enrere, constatava que havien pogut viure sense experimentar, ni per bé ni per mal, cap de les interferències ideològiques que tant defineixen la meva infantesa i adolescència.

22. A l’armari del pare encara hi havia una gavardina que no vaig voler heretar perquè, superats els temps d’efervescència postberlinesa, havia renunciat a qualsevol presumpció d’elegància (em conformava passant desapercebut en l’univers dels que, en qüestions d’indumentària, ens hem d’acontentar amb caçadores de tota mena). El pare, mentrestant, es va anar encongint i encorbant. Va perdre afirmació en la corpulència i es va refugiar en la consistència poruga dels abrics. La memòria és cruel i haver viscut de tan a prop l’envelliment final del pare, haver-lo acompanyat en tantes expedicions mèdiques, haver-li donat un cop de mà a l’hora d’escriure les seves memòries (amb la col·laboració incansable d’Enric Cama), va fer que Semprún quedés reduït a un paper cada vegada més secundari. Era una presència anecdòtica que ja no pertanyia a la història de la família i que només tornava a interpel·lar-me quan escrivia algun article sobre la memòria i el compromís intel·lectual o quan, com va fer al Palau de la Generalitat en presència del meu oncle Joaquín, li va tocar commemorar l’heroisme dels supervivents dels camps de concentració nazis amb un dels seus discursos brillants.

23. Recuperem el recurs cinematogràfic del pas del temps i afegim-hi escenes de pluja, imatges de terrasses de cafès parisencs o de cementiris melancòlicament inspiradors. Introduïm-hi escenes de convulsions polítiques, a Praga o a Berlín, per transmetre la sensació que la història avança gràcies a les batzegades de conflictes en els quals, de manera sistemàtica, sempre hi ha líders amb gavardina que es dirigeixen a les masses enfervorides. En l’àmbit familiar, aquesta acceleració del temps que, de manera arbitrària, elimina llargues temporades aparentment insulses per centrar-se en els esdeveniments que marquen el pols consanguini, s’encarna en funerals i hospitals visitats per raons de malaltia, però també per celebrar el naixement d’una saba nova que, si tot anés com hauria d’anar, no tindrà la necessitat de viure amb la mateixa intensitat històrica que els seus avantpassats.

24. Qui cregui que la gavardina només és l’expressió del carisma revolucionari o del romanticisme bohemi s’equivoca. Hi ha massa imatges que en certifiquen l’absoluta transversalitat, des de l’humanisme més admirable i compromès fins al totalitarisme genocida. Des de la dissidència i la creativitat inspiradores a la violència megalomaníaca o abjecta. Dit d’una altra manera: Hitler i Stalin també van dur gavardina, igual que els torturadors de sinistres ulleres fosques de l’Argentina o de Xile. ¿Haver-ho descobert relativitza l’entusiasme inicial per la idea d’escriure sobre la influència de la gavardina en la història de la meva família? No, però m’obliga a ser més periodista que escriptor i a visitar els armaris familiars, que la mare preservava amb grans dosis de misteri i naftalina. I el moment de treure la roba d’hivern era una cerimònia aplaudida que, com a únic testimoni de l’època més plàcida de la família (sense germans a prop, amb el pare descobrint els plaers de la legalitat), vaig poder viure en primera línia. Si s’havia engreixat, el pare eliminava del seu vestuari alguna americana que jo heretava —encara en conservo alguna— amb un entusiasme gens fingit.

25. I, molts anys més tard, la sorpresa. Quan va morir la mare, vaig descobrir dues gavardines al seu armari, fetes a mà. I em vaig adonar que no les recordava no pas perquè no les hagués vist mai, sinó perquè, a diferència del pare, eternament absent i recordat com un heroi, la mare no havia tingut el privilegi de ser mitificada pels fills. A ella li havia tocat el paper de policia dolent, dels controls de qualitat del seu home i dels fills, no sempre amb la intensitat requerida per agradar a tothom però sí per fer —quan tot era molt més difícil, arriscat i improbable— el que calia fer. I veure aquelles gavardines va activar el record dels temps en què la mare les lluïa sense que nosaltres ens n’adonéssim. Quan les duia amb la satisfacció —l’autoestima que tenia com a modista només era comparable a la que tenia com a escriptora— d’haver sabut sumar-se a la moda del seu temps. Una moda que va explotar just quan París i Praga decidien institucionalitzar la gavardina com l’uniforme informal de la dissidència chic.

26. Convé començar a pensar a acabar aquesta crònica. El pare envelleix seguint els preceptes de la jota de José Oto. És un malalt exigent però amable. Durant les visites mèdiques, em cedeix la responsabilitat de dialogar amb els metges i de supervisar els tractaments i les dosificacions que se’n deriven. Com que és una persona coneguda, alguns especialistes s’excedeixen en l’amabilitat. Fins i tot n’hi ha un que li diu que, tot i que li han detectat un parell de càncers simultanis, cap dels dos no el matarà. I com que ho diu amb un somriure inoportunament condescendent, el pare encara té l’humor de comentar-li: «Así tendremos que estar contentos, ¿verdad?». La sordesa l’aïlla i el caràcter se li enfosqueix, sobretot tenint en compte que parteix d’una propensió a ser, per vocació i per interès, encantador. A les sobretaules, la vellesa dels pares, compartida amb la mateixa tenacitat i afecte de sempre, no elimina els moments de discrepància, però, tot i que la política sempre hi és present, s’imposen problemes més terrenals relacionats amb la salut i un estil de vida que inclou caigudes i fisioteràpies, dietes baixes en sal i, sobretot, funerals de camarades i d’amics.

27. L’espai es redueix gairebé tant com el temps i als armaris hi sobreviuen abrics atemporals fins que, anunciada pels meteoròlegs, arriba una onada de fred provinent de Sibèria, que és d’on han de provenir les onades de fred com déu mana. El pare ja va en cadira de rodes i el trec a passejar cada dia. Encongit a la cadira, l’abric amb prou feines li serveix. Després de parlar-ho amb la mare, m’autoritza a anar a El Corte Inglés a comprar-li urgentment el que, amb una ambigüitat inusual, ella defineix com «una bona parca». El pare i jo continuem sense assemblar-nos, però, ara que ell s’ha encongit i que jo m’he ampliat, tenim una corpulència equivalent. I com que se li fa molt difícil aixecar-se de la cadira de rodes, em demana que m’emprovi la peça de roba i que ell ja triarà la que més li agrada. Ens movem per la planta de caballeros com quan de petit em portava a veure els regals de Nadal. Amb el tacte expert d’algú que recorda els seus remots temps de sastre, comprova textures i s’atura a fer comentaris d’expert. Està de bon humor fins que, a primera vista, s’enamora d’una gavardina Burberry amb un folre de llana d’estampat escocès. L’empleat de la planta se’ns acosta, elogia la tria —sempre ho fan— i observa com el pare se l’emprova per persona —jo— interposada. Estenc els braços com un espantaocells, aixeco el coll, sento l’escalfor perfecta del folre de llana i lamento no tenir la perxa idònia per una peça de roba que deu ser, amb diferència, la més cara que el pare s’ha comprat mai. Ell m’observa sense abandonar aquell principi de somriure parcialment enfosquit pels càncers que, segons els metges, no l’han de matar. No penso que, deu anys després que ell hagi mort, escriuré aquesta història, potser massa dispersa i amb massa adverbis i adjectius. Ens emportem la gavardina i, a diferència de tantes tries polítiques i domèstiques sistemàticament criticades per la mare, aquesta és aplaudida i incorporada com l’element que definirà el vestuari dels últims temps del pare, entestat a posar-se-la fins i tot quan, pel clima, no tocava.

28. Accelerem perquè no em ve de gust aturar-me en l’agonia a l’hospital. Ni en el funeral que li hauria agradat tenir, mai celebrat perquè la mare no es va veure amb cor de suportar-ne les exigències protocol·làries. Ni en l’absència digerida des d’una perspectiva que no pot ser privada perquè una part del pare té una inevitable dimensió pública. Deixem que el temps imposi el seu criteri de selecció i estableixi que l’oblit confini el pare als llimbs que, en l’àmbit familiar, no són els de l’amnèsia sinó els del record. Fem envellir els fills i créixer els néts. Vegem-los tatuar-se frases críptiques, posar-se pírcings i tenyir-se els cabells amb colors benettònics. Introduïm escenes de discussions que desemboquen en separacions o en silencis. Posem-hi un context polític en què, de tant en tant, algú ens explica què haurien fet i pensat els pares si fossin vius. Però estan morts. I entre totes les coses que han deixat enrere i del llegat que els seus fills administrem com podem, hi ha distincions, medalles, peticions d’homenatges que convé esquivar amb elegància i decisions consistorials de possibles canvis de nom d’una mitja plaça recòndita o reedicions anunciades amb il·lusió que són rebudes amb una simptomàtica indiferència.

29. En una dimensió més íntima, també hi ha el meu armari. Només en tinc un perquè visc en un piset que els pares no van arribar a conèixer. Hi deso roba que en general em va petita i que conservo perquè, com tants obesos, penso que m’aprimaré i que aleshores me la podré posar. Hi conservo dos vestits del pare, per si mai m’he de casar, morir o rebre un premi prestigiós, mitja dotzena de corbates que no sabria com posar-me (encara no he après a fer-me’n el nus) i la gavardina d’El Corte Inglés, tan sòlida com quan la vam comprar. I, molt excepcionalment, quan el fred siberià decideix tornar a Barcelona, m’agrada posar-me-la. Com avui, després d’haver sentit com el meteoròleg de la ràdio deixava anar una frase que defineix el moment moral que vivim. Ha dit que les temperatures serien molt baixes i que a última hora hi hauria «tímides bandes de núvols prims». D’entrada m’ha semblat un bon títol per un llibre de poemes, però la impressió s’ha esvaït de seguida. He tret la gavardina de l’armari. No fa olor de naftalina perquè ara hi ha unes pinces inodores que, diuen, també espanten les arnes. He de sortir per una entrevista de feina —les coses estan com estan— i trobo a faltar els moments en què, en situacions semblants i de manera excepcional, li demanava consell al pare. L’última vegada, li vaig parlar d’una crisi sentimental que va acabar sent definitiva, però ell, que ja havia entrat en una fase de renúncies irrecuperables, em va dir que no era ningú per donar-me consell. Em va sorprendre molt perquè una de les poques missions reconegudes universalment pels pares és donar consells als fills i ho vaig atribuir al fet que, per coherència biogràfica, s’estimava més mantenir la seva condició de pare absent fins al final. Però avui vull causar bona impressió i sé que la gavardina m’hi ajudarà. D’entrada em sentiré una mica estrany, com sempre que me la poso. Però també sé que la melancolia que em contagiarà no serà trista sinó reconfortant. I que quan passi davant d’un aparador, em miraré de cua d’ull i tornaré a constatar el que ja sé. Que, encara que m’hi esforci, mai no sabré portar gavardina amb la lleugeresa i l’elegància del pare, de Jorge Semprún i de tots els homes que li agradaven a la mare.

SISPLAU

Han arribat de bon matí: dues noies i tres nois, enxubats en un Hyundai de lloguer que condueix el meu fill. Han descarregat el material i, com havíem acordat per telèfon, han ocupat el que en diem jardí i que en realitat és una esplanada de bardisses reconvertida en magatzem d’objectes moribunds. Al meu fill l’he vist més taciturn, però aquesta impressió no és nova: té a veure amb el record mitificat que conservo de quan era petit i reia a totes hores. Els he deixat dònuts i cafè damunt la taula del menjador, per si volen esmorzar, i m’he refugiat a l’estudi, prou lluny per no fer nosa i prou a prop per tenir una bona vista del rodatge. El meu fill no m’ha presentat els seus amics, que s’han limitat a saludar-me a distància i a mantenir el posat de futurs cineastes tenebrosos que els identifica. De tant en tant s’acosten a demanar alguna cosa sense dir sisplau: un encenedor, una destral, bitllets del Monopoly, corda, una compresa. Jo miro d’atendre’ls sense fer comentaris que puguin incomodar-los. En una d’aquestes anades i vingudes he vist que gairebé tots els endolls del menjador i de la cuina estan ocupats per carregadors, probablement de mòbils i bateries per les càmeres.

D’ençà que visc en aquesta casa he sofisticat el meu talent per fer veure que treballo fins a assolir la màxima improductivitat. Passo les hores, els dies i les nits naufragant per internet, encadenant onades que m’allunyen de la traducció —un assaig sobre pneumologia infantil— que hauria d’haver enllestit fa tres setmanes. L’editorial no l’ha reclamat, però, com més culpable em sento d’incomplir els terminis, menys esma tinc de treballar-hi. Amb les finestres obertes, intento caçar al vol els diàlegs dels personatges del curtmetratge. Dec estar perdent oïda perquè només aconsegueixo identificar les ordres més òbvies com acció i talleu, pronunciades pel meu fill. La resta de frases conformen un xiuxiueig inaccessible, deliberadament mal vocalitzat, interromput per rialles que semblen més d’autocomplaença que d’alegria. De tant en tant m’aixeco, m’acosto a la finestra i els miro sense amagar-me’n. Provo de situar el moviment dels actors al guió de les dues escenes que el meu fill em va enviar per correu electrònic després que, per telèfon, m’hagués demanat si podia fer servir la casa per rodar. Abans de penjar, recordo que em va dir: «Ah, per cert: hauries de sortir fent de mort», així, sense afegir sisplau.

Després d’escoltar les instruccions del meu fill, m’esforço per no contrariar-lo. Veure’l dirigir i repartir ordres i recomanacions ens produeix una incomoditat recíproca. Aquesta deu ser la raó per la qual ha reservat la meva intervenció pel final, després d’un matí productiu i sense incidències. En contextos diferents dels habituals, a tots ens fa una mica de recança mostrar-nos tal com som davant de la nostra gent. Conscient d’aquesta dissonància, he adoptat una actitud professional, de figurant sol·lícit. Quan el director m’ha demanat que m’estiri a terra i m’ha explicat que el protagonista del curtmetratge —un noi que duu una barba d’apòstol— m’arrossegarà per l’esplanada agafant-me pels peus, només li he preguntat com he de posar els braços. La resposta no m’ha convençut, però tampoc no l’he discutit: «Com si estiguessis mort».

En el moment d’estirar-me a terra, d’esquena, sento una punxada a l’altura de l’espatlla dreta. Quan el meu fill era petit i estava malalt, per tranquil·litzar-lo sempre li preguntava si el dolor o el malestar que sentia li era familiar o era nou. Gairebé sempre era un dolor conegut i adonar-se’n li feia comprendre que no era greu i ser més obedient a l’hora d’acceptar els consells de prendre aigua, medicaments, un tassó de caldo o una compota de poma. La punxada que ara noto no s’assembla a cap de les que he viscut. Com que no la reconec, l’analitzo. S’estén en moviments retràctils, uns segons cap a la dreta, uns segons cap a l’esquerra, uns segons cap a la superfície i uns segons cap a profunditats intestines que no sabia que existien. La cadència es repeteix i, com al Bolero de Ravel, guanya en intensitat i sembla que s’hi sumin altres instruments (esòfag, pulmons, tràquea, cor) que, tot i que interpreten la mateixa melodia, la fan més alarmant. No relaciono el dolor amb la mort, només amb la por, i just quan vull avisar l’actor barbut que m’arrossega que deixi d’agafar-me els peus i que s’aturi, m’adono que ja no em queden forces i que la manera més precisa de definir el meu estat —és la deformació professional de treballar amb paraules— és mort.

Em sorprèn que la mort tingui l’estructura d’un rellotge de sorra. Mentre m’escolo cap a vés a saber on, tinc molta més consciència que quan era viu. És com si em fos concedida l’oportunitat d’acomiadar-me de mi mateix no a través de la visió retrospectiva de la meva vida sinó d’aquest últim moment. El primer que em transmet aquesta allau de lucidesa és que no podré acabar la traducció. El segon té a veure amb els carregadors: em pregunto si la instal·lació elèctrica resistirà. El tercer, amb la situació una mica ridícula en què em trobo: ja fa estona que, seguint les instruccions del meu fill, l’actor m’arrossega amunt i avall. Pel que he entès, a l’escena han de desfer-se del meu cadàver, però l’actor es deu haver adonat que alguna cosa no va bé i ha dubtat fins al punt d’aturar-se, acostar-se, mirar-me fixament (més enllà de la superfície de rostre que li ocupa la barba, l’envaeix una barreja de pànic i perplexitat) i cridar que li sembla que estic mort. I aleshores he sentit la veu del meu fill, que, amb una determinació que no sé d’on li ve (de mi segur que no), li ha cridat al tenebrós operador de càmera: «Sobretot no deixis de filmar!».

LA FENOMENOLOGIA DE L’ESPERIT

Assegut a la butaca 9C del segon vagó de l’AVE Barcelona-Madrid, ploro. Concentrat en una de les pantalles i connectat als auriculars, miro una comèdia romàntica sobre viatges en el temps. Em torna a sorprendre la facilitat amb què m’emociono veient pel·lícules i, en canvi, com em mantinc monstruosament inexpressiu quan els drames són de debò. El paisatge que desfila per la finestra també reclama la meva atenció i em transmet la cadència d’un horitzó que, sinuós, avança en direcció contrària. Les grans extensions de secà em fan pensar en poetes republicans i en pintors franquistes. M’impressionen els turons d’arbres carbonitzats i la majestuositat dels molins d’energia eòlica. Empaitats pel vent, els núvols escampen ombres amenaçadores sobre les terres cultivades. Les llàgrimes, que no tenen la consistència de la pena sinó de les gotes d’un col·liri, fan que tot el que miro estigui recobert d’un vernís massa lluent. L’atzar ha volgut que al seient del costat hi viatgi un exministre socialista d’educació. És un home discret, d’una lletjor afable i d’una corpulència insòlita. Duu una camisa color blau cel, corbata, ulleres d’home que viu al marge de la moda i sabates de cordons, probablement fetes a mida (calculo que deu calçar un 50). Fa una estona ha fullejat el diari en què col·laboro. Quan ha arribat a la pàgina de l’article que publico avui (la crítica d’un telefilm sobre el bisbe Casaldàliga), l’ha saltat, ale hop, amb una indiferència que, més que ofendre’m, m’ha fet somriure. En acabat li ha demanat una coca-cola light a l’hostessa i ha parlat per telèfon —un smartphone Samsung amb funda de pell— en veu prou baixa perquè fos impossible entendre què deia, a diferència del passatger del seient 10C, que, a crits, ha repetit tres vegades: «Si solucionem el problema de connectivitat, això no passarà». Amb gestos de persona acostumada a aprofitar cada minut, l’exministre ha tret de la cartera una edició universitària de La dialéctica de Hegel, un text imprès —una conferència, he pensat— i altres materials d’estudi on ha escrit al marge amb un retolador vermell (Pilot) o subratllat amb un marcador fosforescent (Staedtler). Té una lletra elegant però difícil d’entendre. De cua d’ull, he intentat desxifrar-la i només he estat capaç de reconèixer paraules com «los griegos» i «maestros», subratllades amb el traç que els conferenciants experimentats fan servir per donar èmfasi a una idea o marcar el peu d’unes digressions que sovint acaben sent més interessants que la substància troncal del discurs. Quan l’exministre badalla, m’adono que ja no ploro i recupero el fil de la pel·lícula. A diferència del protagonista, no aconsegueixo viatjar en el temps ni compartir el missatge —siguem capaços de gaudir amb la grandesa dels moments insignificants de la nostra vida— del desenllaç de la comèdia. Mitja hora abans d’arribar a l’estació d’Atocha, la pel·lícula acaba amb una cançó que em torna a emocionar. M’agradaria trucar a algú i, encara que sigui de broma, preguntar-li si m’estima, però, amb bon criteri, me n’estic. Nerviós, agafo la llibreta que sempre duc a sobre com si fossin les pastilles de nitroglicerina d’un cardiopàtic i provo, debades, d’escriure alguna cosa. Per fer-me l’interessant, imito la gestualitat hiperactiva d’altres passatgers. Miro la pantalla del mòbil —un Nokia carpetovetònic— i comprovo que no hi ha cap avís de missatge ni de trucada perduda. Quan el tren s’atura, sóc dels primers a baixar i, amb una vergonya que aplaco accelerant el pas cap a la sortida, faig veure que parlo per telèfon. Responc amb monosíl·labs, fingeixo rialles de complicitat i, amb una veu prou forta i determinada per fer-me sentir, repeteixo: «Si solucionem el problema de connectivitat, això no passarà».

BIELORÚSSIA

L’escenari d’aquesta història és una gossera. Els protagonistes sou els teus fills i tu, que hi intervens com a personatge secundari. La teva filla assumeix el lideratge de l’expedició. És la primera a entrar a l’edifici i a parlar amb la recepcionista. Li exposa la raó de la visita: vol regalar un gos a la seva mare —l’Anna—, però, abans de comprar un cadell qualsevol en una botiga de mascotes, s’estima més deixar-se aconsellar per especialistes. Et sorprèn la manera com s’expressa, sense entrebancar-se, com si hagués guanyat una seguretat impensable fa uns anys. El teu fill, en canvi, manté una actitud al límit del desinterès i no deixa de mirar la pantalla del mòbil. La voluntària que us atén us explica «una mica per sobre» quines són les condicions que comporta adoptar. Es dirigeix sobretot a tu, potser perquè li sembla que ets qui haurà de signar el formulari que no trigueu a omplir. En acabat, us proposa visitar els gossos mentre recita un discurs que sembla haver pronunciat moltes vegades sobre tinença responsable, període de seguretat d’adaptació de l’animal a la família i condicions d’entrega —estar al corrent de vacunacions, desparasitat, esterilitzat i identificat amb un xip— que sonen com les prestacions d’un electrodomèstic. «Quan en trobeu un que us agradi, m’ho dieu i el podreu passejar», us diu. Com que us sorprèn que els gossos es puguin provar, afegeix que així podreu detectar si l’animal és rebel, hiperactiu, tranquil i veure «quina química» teniu. Et ve al cap un documental sobre adopcions de nens i el relat de la cuidadora d’un orfenat bielorús, que explicava les estratègies dels candidats a ser adoptats per, en una primera visita, seduir els pares potencials. En pocs segons els nens havien de guanyar-se’ls amb mirades que imploressin compassió o mostrant-se afectuosos i obedients. Seguint la voluntària, arribeu a una zona de passadissos, amb gàbies habilitades amb un criteri més de refugi que de presó. Dins de cada gàbia hi ha un gos amb el nom —Pipo, Brown, Laika, Goku, Lula, Roc— escrit a la porta amb lletres massa infantils per haver estat pintades per nens. En efecte, les mirades dels animals apel·len a l’ànsia d’afecte, de llibertat i d’atenció. La voluntària us diu que sortir a passejar també és una oportunitat per substituir la solitud dels dos metres quadrats de gàbia per la companyia i l’espai del jardí. Ho comenta en un to neutre, però, potser perquè no acabes de sentir-te còmode amb l’expedició, interpretes que deu ser una forma de pressió. Quan la teva filla s’atura davant d’una gàbia i, després d’intercanviar una mirada amb un beagle despert, afirma que aquest segur que li encanta a l’Anna, no saps què dir. El teu fill li fa fotos amb el mòbil. Des del primer moment has tingut dubtes, però t’ha semblat més important valorar la iniciativa dels fills que reprimir-los, com fas habitualment. D’uns mesos ençà constates que l’ambient familiar s’ha deteriorat i que tots plegats us esteu resignant a un respecte mecanitzat, que actua com una capa de maquillatge perquè no es faci tan evident la rutina de l’aïllament. És una percepció de distanciament que no saps com corregir. Quan ho intentes, sents que l’Anna s’allunya tant de tu com tu quan, cada vegada menys, ho intenta ella. Que el sol fet de mostrar-vos recíprocament sol·lícits accelera un desenllaç que encara creus que podràs evitar. Els teus fills també se n’adonen, però, com que no hi ha discussions ni crits ni plors, els és més fàcil situar-se en un territori de resignació tàcita, poc visceral. Els dies passen igual que les setmanes, sense estridències ni canvis aparents. Tant l’Anna com tu teniu l’instint de l’artificier. Quan detecteu el risc de possibles conflictes, preneu mesures per evitar explosions innecessàries. És en aquest context on emmarques la idea de regalar-li un gos. Ha estat iniciativa dels fills. I precisament perquè no n’acostumen a tenir, d’iniciativa, t’has estimat més no contrariar-los. Has acceptat visitar la gossera (ara ja saps que el nom oficial és Centre de Recuperació d’Animals de Companyia) i, «en funció de què hi veiem», prendre una decisió. El problema és que ells ho han interpretat com un sí i que, enorgullits de dur l’adhesiu de visitant al pit i davant del beagle d’ulls refulgents, actuen amb l’entusiasme de la novetat. L’Anna mai no s’ha manifestat com una gran amant dels animals i, fins fa poc, els fills tampoc. En la seva infantesa no hi ha hagut ni tortugues ni hàmsters, ni tan sols peixos vermells. Però, en els últims mesos, n’havíeu parlat, de gossos, tot i que et va semblar que era més per tenir tema de conversa que per res més. També és veritat que en aquestes converses —alternades amb el so cada vegada més simptomàtic dels coberts als plats— l’Anna s’havia mostrat insòlitament receptiva. Això, sumat a alguns canvis d’actitud (tallar-se els cabells molt curts després de dècades de cabellera llarga o tatuar-se una estrella al turmell), van portar la teva filla a decretar que havia arribat l’hora del gos. Per reafirmar la seva convicció, fins i tot us havia sorprès amb un discurs: «Nosaltres —es referia a ella i al seu germà— no sempre viurem amb vosaltres». No la vas rebatre perquè no volies explicar-li que el més probable era que tu te n’haguessis d’anar bastant abans que arribés el gos i que ells s’independitzessin. Tot i això, recordes que no podies deixar de mirar el beagle. Mentre movia la cua amb la cadència d’un metrònom, assenyalava el jardí del centre de recuperació amb el morro i les orelles. Els fills havien preguntat com es deia i quan la voluntària va respondre que Buda, tots vau somriure. Et vas adonar que, junt amb la primera impressió visual, el nom era un factor de vincle immediat. No era gras, ni desprenia la pau interior que s’atribueix als budistes, però un cop sabies que es deia Buda era difícil imaginar-li cap altre nom. Animats per la novetat, els teus fills no deixaven de dir-li «Buda!», com si volguessin assajar la capacitat de ser-ne els propietaris. Al matí, abans de sortir de casa, els havies sermonejat sobre la importància de ser responsables, però vas topar contra un mur infranquejable d’ignorància i entusiasme. «El passejarà la mama —va argumentar el teu fill—, que per això l’hi regalem». En un altre moment hauries intervingut per discutir-li l’afirmació i els hauries obligat a comprometre’s a fer torns de passejos. Però, precisament perquè senties que a mesura que creixien havies de donar-los més aire, vas propiciar que cap dels dos no es comprometés. Mentrestant, el Buda aprofitava la llibertat vigilada per córrer com corren els gossos: sense solta. No bordava gens, i aquesta contenció et va fer sospitar que, igual que els orfes bielorussos, el gos candidat a ser adoptat devia intuir que bordar causava mala impressió i estava penalitzat. No fer-ho, en canvi, ajudava, perquè segur que quan els potencials adoptants tornaven cap a casa —excitats per la novetat—, els fills, que són els que realment poden influir en la decisió final, devien comentar amb simpatia: «¿I us heu fixat que no borda gens?». La voluntària us havia deixat una corretja perquè el passegéssiu durant uns minuts i vas detectar com el Buda guanyava tots els punts de la partida sense que ni ells ni tu no hi oposéssiu resistència. Fins i tot vau aturar-vos per repetir el gest universal de llançar-li una branca i esperar que us la tornés. I, amb una interpretació prodigiosa d’obediència, el Buda va saber córrer mentre la branca encara volava, mirar-la i caçar-la al vol i, en el moment de tornar-la, acostar-se submisament a la teva filla, com si invertís en les aliances que més li convenien. Per no deixar-te entabanar per emocions massa òbvies, vas imposar-te l’exercici mental d’afegir a l’escena la presència de l’Anna. La imatge que et va venir al cap era de contrarietat continguda, com si, davant de l’avet de Nadal —absurdament sintètic, perquè els teus fills s’han convertit en enemics fanàtics de l’avet natural de cultiu—, ella acceptés el regal del gos però ho fes de manera que tots interpretéssiu que no li acabava d’agradar. Potser per rescatar-te d’aquella espiral mental, el Buda es va acostar per ensumar-te els mocassins. No semblava cansat i aixecava el cap per mirar-te amb una franquesa categòrica. El teu fill no deixava de fer-li fotos i repetir: «Les penjaré al facebook». Passada una estona, vau tornar a la galeria de les gàbies i la voluntària us va preguntar com havia anat i va aprofitar la satisfacció de la resposta per concretar el nivell de compromís. I aleshores tu, que continuaves dubtant, vas preguntar si podíeu respondre l’endemà. «Cap problema», va dir ella, però la mirada dels fills era de sorpresa i els vas haver d’explicar que només volies acabar d’organitzar-ho tot. Sense dir-ho, ells interpretaven que l’adopció era un fet consumat i us vau endur els formularis i els tríptics com si fossin un contracte tancat. Al cotxe, la conversa va continuar. La teva filla resolia les incògnites obertes. ¿On dormirà? ¿Qui el traurà a passejar? ¿Hi ha un veterinari a prop de casa? El que per tu semblava un obstacle era rebatut per l’entusiasme i reconduït cap a l’objectiu inicial del regal i la certesa —que en realitat només era una hipòtesi— que a l’Anna li encantaria. En acabat, us vau centrar en l’entrega. Faltava poc per Nadal i havíeu d’actuar amb rapidesa. L’aniríeu a buscar al matí després de tancar les gestions i si vau descartar ficar-lo dins d’una gran caixa va ser perquè, trencant el seu desinterès, el teu fill va dir: «¿I si té claustrofòbia?». A mesura que us acostàveu a casa, enfilant les sortides de la ronda de Dalt com si fossin els grans d’un rosari, recuperàveu els hàbits aïllats de cadascú. Pendents del mòbil, els teus fills reaccionaven amb somriures, celles aixecades i nassos arrufats a missatges que, atent a la conducció, tu només podies imaginar. Et passava pel cap allargar la complicitat que feia una estona s’havia establert entre ells i el gos. O tornar a comentar l’objectiu d’un Nadal que no us condemnés a la inèrcia de regalar mocadors i fulards que acaben al calaix dels mocadors i dels fulards que no es posen mai. Per distreure’t, et vas preguntar per què tantes coses que es regalen acaben abandonades, però, a poc a poc, no podies evitar sentir com et guanyava una inquietud més prosaica. La inquietud de témer que el regal no fos una bona idea. Que, potser no el primer dia però sí al cap d’unes setmanes, el Buda acabaria sent el detonant d’una discussió (que tu no provocaries) i qui sap si d’una separació definitiva. I aleshores, amb una claredat premonitòria que et va espantar tant com l’avançament temerari d’un motorista suïcida, et vas veure a tu mateix vivint sol amb el gos. El treies a passejar dos cops al dia. Li compraves el millor pinso. Li assignaves un racó privilegiat en un pis llogat, petit, d’ermità (sense pessebre, sense fotografies emmarcades, sense un parquet excessivament encerat). El portaves al veterinari i a la perruqueria canina. I, al Buda i a tu, se us veia plenament compenetrats amb les vostres respectives noves vides.

EL CONTE SOBRE L’11-S QUE NO EM VAN ENCARREGAR MAI

El record té poc a veure amb el que vam viure. En temps real, en canvi, les imatges acumulen transcendència i horror, com si volguessin recrear-se en la condició de ser l’atemptat més important de la història. En el moment —a l’hora de dinar d’un dimarts festiu, quan encara no preval l’hora de Nova York sinó la nostra—, només és un presagi administrat per una indiferència que, igual que la primera torre, no trigarà a esfondrar-se. Els filtres concèntrics de la informació imposen la seva jerarquia: Nova York, Madrid i Barcelona. Nova York, per raons òbvies; Madrid, per les responsabilitats informatives d’un desplegament que intueix la magnitud de la tragèdia, i Barcelona, perquè aporta la particularitat d’un Onze de Setembre festiu a l’hora del cafè, quan el que ve de gust és fer la migdiada. Els nostres fills encara són petits i tot just comencen a negociar moments de treva. De seguida s’adonen que la televisió ens ha fulminat amb un magnetisme insòlit. Per intuïció, no interrompen ni el nostre horror ni la nostra estupefacció d’adults mínimament interessats per les coses que passen. A aquestes altures, el zàping ja és el reflex de l’ànsia d’informació. I durant uns minuts que trigaré gairebé quinze anys a assimilar, la ment fabrica una mena d’adrenalina tòxica. La reconec: és l’adrenalina del pànic. M’acostuma a interpel·lar en moments especialment inoportuns i per això he après a domar-la a base de respirar amb lentitud i aplicant un protocol determinat. El protocol és simple i requereix més disciplina que voluntat. Consisteix a negar o empetitir les possibles causes del pànic i a cenyir-se a la literalitat dels fets i fugir de qualsevol interpretació. En aquell moment ja em contemplen prou anys de paternitat i mentre comencen a arribar notícies de gent saltant per les finestres incendiades de la primera torre, intento trobar equivalències de pànic al disc dur de la memòria. No en trobo cap. La seqüència m’obliga a posar-me un auricular. Connectat a la ràdio, mantinc les bones formes i, amb monosíl·labs, intercanvio comentaris amb l’Anna. Han passat quinze anys i no n’hem tornat a parlar mai més, d’aquella tarda (de fet, no hem tornat a parlar de gairebé res del nostre passat), però recordo —o m’ho sembla— la manera com ella de seguida es va adonar de la dimensió dels fets. No va caure ni en el terror exhibicionista ni en els escarafalls d’això que ara en diem empatia i que abans era compassió i misericòrdia. Quan la torre es va esfondrar, li vaig notar unes ganes espontànies de plorar, diferents de les meves, més histèriques i, diguem-ne, culturals. Els programes especials de ràdio i televisió es van sumar a una bola de consternació voraç que avui encara roda i que s’alimenta de tot el que ha destruït al seu pas. Ni els nostres fills ni nosaltres no som els que hauríem pogut ser si no s’hagués produït l’atemptat. Per això té sentit recuperar carpetes, retalls, filmacions i testimonis d’aquelles hores i submergir-me en una regressió mental que és el succedani d’una teràpia psicoanalítica per centrar-me en què vaig fer, què vaig sentir i què vaig pensar, separant un dia insòlit d’una seqüència vital més rutinària. Dels protagonistes de la tragèdia de debò ja ho sabem gairebé tot, però el que avui m’interessa és contrastar-ho amb el microcosmos particular d’una casa benestant de Barcelona i amb la micromil·lèsima emoció —en comparació amb la consternació global— que ens provoca la desaparició, ara sí, no d’un sinó dels dos gratacels. Com sempre que ho intenta, l’Anna troba el to adequat i, sense ser especialment oportuna, recorda en veu alta el dia d’agost de 1994 en què vam pujar al mirador de les Torres Bessones, tan satisfets de ser-hi i, alhora, tan decebuts pels vidres de seguretat i la massificació turística, una mica ramadera, de què participàvem. Però, propulsat pel pànic, jo de seguida em distancio d’aquest circuit que, en realitat, és el circuit del privilegi de ser lluny i, alhora, de pensar en un dolor que m’alleuja no haver de compartir però que tampoc no puc considerar del tot aliè. Amb una part del cervell connectada a la ràdio, acumulo la informació. Interioritzo els rumors d’altres explosions, suposadament magnicides, i les notícies confuses sobre presidents refugiats dins de búnquers preparats per la guerra atòmica, i totes les alarmes —i totes vol dir totes— que s’estan activant. La reacció que espero de mi és la de sempre: covardia. Però la situació és prou excepcional per deixar entreoberta la possibilitat de sorprendre’m. El recurs previsible de la taquicàrdia o del desmai encara no s’ha manifestat. I intueixo que em convé aprofitar aquest espai entre la imminència dels fets i els fets pròpiament dits per construir un tallafoc mental entre les torres i jo. Per això desvio l’atenció cap a un únic propòsit, monstruosament egoista però eficaç: pensar de quina manera ens pot afectar l’aparença de caos mundial que les imatges comencen a convertir en una mena de making off de simulacre d’apocalipsi. Contravenint la transcendència planetària del moment, transformo el meu fill en l’únic epicentre de la història. Ja ho va ser en el moment de néixer. Malgrat la tensió preparatòria que durant l’embaràs em vaig encarregar d’agreujar a base de patiments inútils, tot va anar bé (en aparença). Tres dies més tard, però, li van diagnosticar una complicació que va canviar la lògica rotatòria de l’univers. Aleshores no vaig fallar a l’hora de mostrar-me tal com sóc. Quan el metge ens va comunicar el diagnòstic, vaig caure fulminat per una suma de taquicàrdia i lipotímia. Minuts més tard, estirat damunt de la llitera, em vaig adonar que aquest cop el recurs de l’escapisme —desmaiar-se és una manera orgànica de fugir— no resolia res i que, tant sí com no, em tocaria arromangar-me i imitar les persones que fan tot el que poden sense saber quin serà el seu límit. Sense full d’instruccions, doncs, vaig apostar per una responsabilitat meitat japonesa, meitat soviètica. Eren les meves armes i, poc o molt, m’havien servit per arribar fins al dia en què dos avions segrestats per terroristes islamistes van destruir les Torres Bessones de Nova York i van interferir per sempre en les vides de bona part del planeta. El record és selectiu i combina la telegènia hieràtica de Matías Prats a Antena 3 amb la intuïció adaptativa de Gaspar Hernàndez a Catalunya Ràdio. En el moment d’entrar en antena, els testimonis col·laterals actuen com a airbags emocionals. Qui parla ha sobreviscut i, com un àlien de pel·lícula de ciència-ficció, recompon els seus tentacles a mesura que fa una valoració aproximada dels danys. Però, en l’espai minúscul que separa el sofà del televisor, amb els nostres fills remenant peces de Lego, jo ja no estic pendent de les víctimes de Nova York, ni del coratge del seu alcalde, ni del valor històric —i periodístic— de les imatges de la gent que, com un exèrcit zombi d’abans que els zombis es tornessin a posar de moda, apareix caminant entre la boira de pols de foc, formigó i odi. El meu món es contrau per enfortir-me i em centro en què he de fer perquè el que està passant —el pànic no em permet imaginar-ne les dimensions i per això endevino que deuen ser inimaginables— no sigui tan greu per mi —i jo sóc bàsicament els meus fills—. És un càlcul pedestre de probabilitats. D’entre totes les conseqüències, esquivo les més probables: els col·lapses financers i l’escalada bèl·lica, els cracs borsaris i les venjances religioses, i decideixo que, en comptes de pensar, em convé actuar. Actuar pensant en mi, s’entén, que vol dir pensar en el meu fill i en la possibilitat que, com una conseqüència menor derivada de la catàstrofe, les farmàcies deixin de rebre medicaments i s’instauri una llei de la selva entre l’oferta i la demanda. És com si ho veiés: cues, aldarulls, mercat negre, contraban, pillatge. La naturalesa d’aquest pensament em proporciona una energia gairebé robòtica. Em canvio de roba, em poso les sabates i surto al carrer per treure tots els diners que pugui dels caixers automàtics i, sobretot, per comprar el màxim de capses d’antibiòtic com el que, en qualitat de pacient crònic, necessita prendre el meu fill, en dosis variants en funció del seu estat. Les torres, mentrestant, ja són més història per haver caigut que per haver estat construïdes. Potser per això propicien canvis de paradigma i de llenguatge, alteren constel·lacions humanístiques i assolen certeses religioses mil·lenàries. L’incendi és absolut, però jo m’empetiteixo en el repte que m’he imposat. És festa a Barcelona i cal anar d’una farmàcia de guàrdia a una altra. Per sort, vivim en un país on el control de receptes encara és feliçment arbitrari i, a més a més, he desenvolupat una tècnica infal·lible per aconseguir antibiòtics saltant-me la burocràcia: parlo del meu fill malalt i d’un pediatre absent que, per telèfon, me l’ha receptat com una urgència. I gairebé sempre —algun dia hauré de convidar a sopar tots els farmacèutics de la ciutat— responen amb decència i discreció i el punt just de flexibilitat. Balanç: setze capses d’antibiòtic recol·lectades, que m’asseguren el subministrament d’entre dos i tres mesos, que és el que calculo —sense cap rigor— que durarà el que sigui que hagi començat a les nou hora local, perquè la nostra hora —les tres, les quatre, les cinc, les sis, les set, les vuit, les nou— ja fa estona que ha deixat de tenir sentit i ja s’anuncien operacions militars, Consells de Seguretat extraordinaris i tancaments simultanis de Wall Street i de l’espai aeri. Jo ja fa estona que he tancat el meu espai aeri. Em moc per les meves pròpies clavegueres, acumulant antibiòtics com a proesa personal, repetint i perfeccionant la història que em permet endur-me’ls sense recepta de farmàcia en farmàcia, pagant amb els diners que he tret dels caixers i permanentment connectat a la ràdio. La ràdio, tan útil, tan precisa, tan necessària per alimentar l’administració d’un pànic que sembla disminuir amb cada capsa d’antibiòtic. Com si existís una relació directa entre l’alarma absoluta i universal i el meu neguit, tan irrellevant, tan particular, tan egoista i, alhora, tan real.

NADALA PATERNOFILIAL

La nostàlgia és arqueologia: investiga vestigis i els interpreta. Però en comptes d’aplicar un mètode científic, s’alimenta d’una modalitat tendenciosa de memòria. Per parlar de com afecta assabentar-se que el Pare Noel són els pares, que és el que t’has proposat, t’obligues a situar-te en un lloc remot de la infància. Recordes: t’havien educat en el misteri de no preguntar mai i, per sistema, confiar en el teu entorn. A mesura que superaves les etapes d’una infància feliç, incorporaves la teva interpretació del món sense trair l’obediència familiar. Aquest marge d’interpretació et va impulsar a creure en coses tan absurdes com que, si per Nadal li escrivies una carta amb la teva llista de joguines preferides, un home obès, barbut i vestit amb un uniforme vermell, baixaria per la xemeneia (que no teníeu) la nit del 24 al 25 de desembre. Com passa a la majoria d’autarquies familiars, el secret de la història es basava en la versemblança del relat, en la convicció dels que l’expandien i en el col·laboracionisme dels que, en nom de la màgia nadalenca i amb la coartada de la tradició, preservaven la mentida. És veritat que molt de tant en tant, al col·legi o al carrer, els més grans se t’acostaven per, a cau d’orella, revelar-te la naturalesa del secret. Però el pes de la majoria i l’autoritat dels pares prevalien i les malèvoles versions només aconseguien obrir escletxes anecdòtiques en el monòlit de la veritat. Des d’un punt de vista arqueològic, la nostàlgia pot transformar la crueltat dels fets en símptoma d’una civilització capaç de preservar mites i d’establir clarament les diferències d’accés a la ficció dels nens i dels adults. Perquè la mentida funcioni, però, els adults han de mantenir el seu paper. I, per raons que se t’escapen, el teu pare va transgredir la norma —devia consensuar amb la mare que havia arribat l’hora d’abandonar, com si fossin els bolquers, un hàbit tan infantil com creure en el Pare Noel— i, tres dies abans de Nadal, aprofitant que era a casa després d’una enèsima absència (absències que tu gestionaves no preguntant, és clar), et va anunciar que aniríeu junts als grans magatzems Le Printemps per mirar joguines. L’enunciat de la proposta va ser tan sobri com espectacular. No incloïa cap dada explícita, però, alhora, l’excursió representava un canvi en el mètode tradicional de limitar-se a escriure una carta. I la paraula clau era mirar. Potser perquè vas fer molt poques excursions a soles amb el teu pare, aquesta la recordes. Encara que també sospites que la memòria ha intervingut per amplificar-ne la rellevància. I que, com l’arqueòleg que s’entusiasma amb el sesterci de bronze rovellat trobat en una excavació, tu n’exageres la transcendència numismàtica. Recordes: de casa vostra al centre de París hi havia més d’una hora d’autobús i de metro després d’una llarga caminada. Tu devies tenir sis o set anys i et vas agafar a la mà gegant del pare amb la intenció —i la instrucció insistentment reiterada per la mare— de no separar-te’n sota cap circumstància. El pare no era un home de llargues converses, però sabia instal·lar-se en silencis que reconfortaven perquè, just quan començaves a sospitar que potser era estrany callar durant tanta estona, somreia i deixava anar alguna frase d’escassa significació però d’efectes perdurables com, per exemple, «¡Qué vida más perra!». És el secret dels que parlen poc: cada paraula que diuen adquireix categoria de memorable. Vist amb perspectiva, ara tens dret a sospitar que l’excursió devia ser un ultimàtum imposat per la mare: «O surts amb el nen, que fa mesos que no et veu, o ja pots fer les maletes», li devia dir —la mare sempre s’havia sentit còmoda amb els ultimàtums, potser perquè era l’únic recurs que funcionava amb el pare—. Incòmode, ell s’ho devia prendre com una missió, una aventura imposada que, per primera vegada en molts anys, l’obligava a fer coses tan insòlites com pagar dos bitllets d’autobús, procurar que el seu fill petit no s’extraviés ni desencadenés un problema de conseqüències inimaginables (especialment per un exiliat clandestí amb documentació falsa) i, poc o molt, donar-li conversa. Més atent als rituals de la clandestinitat que als de la paternitat, s’aturava de tant en tant per comprovar que ningú no us seguia fins que, sense novetats, vau baixar al metro. T’encantava el metro, especialment aquella seqüència d’il·lustracions gegants pintades a les parets dels túnels. Era un anunci de la marca Dubonnet dividit en tres fases. La primera il·lustració, que el moviment del comboi et permetia descobrir amb el nas enganxat al vidre del vagó, era d’un home assegut a punt de prendre una copa de vi, amb el braç estirat, de manera que el vi li omplia, com si fos un recipient, una part testimonial del cos, i, a sota, es llegia DUBO. Uns segons més enllà, i aprofitant la mateixa inèrcia, apareixia la segona vinyeta, DUBON, amb el mateix home però bevent la copa prèviament servida i amb el cos més alcoholitzat. I, finalment, la tercera imatge, amb l’home totalment amarat del color bordeus del vi, assegut i servint-se una altra copa de l’ampolla, reforçat pel text conclusiu DUBO, DUBON, DUBONNET. El cas és que vau baixar a una parada molt cèntrica i que quan vau sortir al bulevard Haussmann ja era fosc i el paisatge transmetia una profusió d’estímuls que no havies rebut mai. Acostumat a la perifèria, on qualsevol novetat era detectada immediatament per la tribu, el bulevard monumental, burgès, concorregut pel formigueig nadalenc, era un espectacle que us va obligar, a tu i al pare, a agafar-vos la mà encara amb més força. Alguna vegada havies estat als mateixos grans magatzems, però mai en aquesta època. Decorada amb un sentit faraònic de l’espectacle, la façana reproduïa constel·lacions de llums dissenyades per atraure multituds. A les diferents portes de l’edifici, a totes les plantes i a prop de totes les escales mecàniques, hi havia un Pare Noel disfressat que tenia la instrucció de somriure i saludar els clients, sobretot els nens. Tots van detectar la teva predisposició a ser enlluernat i van complir la norma corporativa d’amabilitat amb la mateixa disciplina amb què tu, somrient, els vas correspondre. Obrint-vos pas entre l’onatge consumista, vau arribar a la planta de joguines sense saber com assimilar tantes temptacions. I, potser veient que estaves superat per tants estímuls, el pare va descobrir-te l’autèntic propòsit de l’expedició: «Fixa’t en tot el que hi ha i, quan arribem a casa i facis la carta, hi escrius alguna joguina que t’agradi especialment». Vas entomar la informació perquè estaves ensinistrat per la disciplina revolucionària de l’obediència i no de la frustració de capricis petitburgesos. I, seguint la inèrcia, vas contemplar amb avidesa totes les novetats, intuint quines eren allà només per ser mirades (trens elèctrics, escalèxtrics i altres formes inaccessibles d’oci capitalista) i quines eren susceptibles de superar la censura materna a l’hora de demanar coses factibles i més, diguem-ne, proletàries. I va ser aleshores quan, potser per primera vegada, vas sentir que totes les petites escletxes marcades al marbre de la veritat obrien una hemorràgia irreparable. Que, sense saber-la definir —no tenies ni el vocabulari ni la consciència per ferho—, experimentaves una sospita fonamentada de desconfiança. No vas desaprofitar l’oportunitat. De manera instintiva, vas lligar fils que havies anat desatenent per pura credulitat i vas formular la pregunta definitiva: «¿Com és que hi ha tants Pares Noel a totes les entrades i a totes les plantes si de Pare Noel només n’hi ha un?». Si avui, cinquanta anys més tard, un grup d’arqueòlegs estudiés l’expressió del teu pare en aquell moment —després d’agafar-la amb pinces i guants de làtex, de netejar-li la pols amb un pinzell de pèl de camell—, conclourien que era una expressió de pànic i resignació. Pànic per no saber què dir i resignació per haver previst, just quan la mare l’havia posat entre l’espasa i la paret, que podria passar el que, a contracor, li estava passant. I aleshores, demostrant que la paternitat és un noranta per cent d’improvisació i un deu per cent de pànic, el pare es va agenollar, com si estigués a punt de revelar-te una veritat definitiva. D’entrada va recórrer al gest universal dels pares: despentinar el fill amb la mà mentre somriuen amb una simpatia d’aparent complicitat. És un gest ancestral que, en realitat, permet guanyar temps mentre l’adult en dificultats busca una resposta per escapolir-se de l’escomesa interrogativa de l’infant. I mentre et despentinava de manera afectuosa, va fer una escombrada ràpida amb la mirada. Amb la coordinació del torero que sap que en una dècima de segon haurà de ser capaç d’esquivar una bèstia ferida i enfurismada, va torejar la resposta (o potser seria més precís dir que va torejar la pregunta) amb les habilitats que Jacinto Benavente atribueix a Joselito: lleugeresa, agilitat, destresa, rapidesa, facilitat, flexibilitat i gràcia. I, en comptes de respondre, va assenyalar-te amb el dit una altra joguina, exposada com si algú l’acabés de situar allà amb l’eficàcia del capot que canvia la direcció del toro, perquè te n’enamoressis a l’instant. La consistència dels amors d’un nen és tan relativa com premonitòria. Però potser perquè el pare et va saber donar l’empenta adequada per no aprofundir en el misteri de la multiplicitat de Pares Noel, vas fixar-te en una pistola d’aire comprimit que disparava balins contra unes siluetes de plàstic valorades amb puntuacions diferents. Quan els balins tocaven el cor de la silueta, la silueta queia i el tirador acumulava els punts. El preu de la joguina devia superar tots els mecanismes de censura prèvia perquè, uns dies més tard, quan el teu germà i tu vau córrer als peus de l’arbre per saber què us hi havia deixat el Pare Noel, vas estripar impacientment el paper de regal (de Le Printemps, una altra coincidència) i vas descobrir, perfectament encapsats, la pistola d’aire comprimit, el kit de siluetes abatibles i dos carregadors de balins. La joguina va entretenir-te durant mesos mentre, quan tenies l’oportunitat de recloure’t en els teus propis monòlegs interiors, arribaves a la conclusió, sense que ningú no t’hagués induït a pensar-ho, que si quan vas a uns grans magatzems hi ha desenes de Pares Noel i se’ls nota la barba falsa i un cert alè de Dubonnet, deu voler dir que potser tenien raó els malvats del barri que se t’acostaven per explicar-te La Veritat. I a partir d’aleshores, cada vegada que disparaves contra les siluetes acolorides (cada vegada més precàries a l’hora de caure), imaginaves que eren un escamot de Pares Noel falsos, vestigis d’una infància arqueològicament superada.

POÈTICA

Se t’han acabat les pastilles de propranolol i has passat per la farmàcia del barri, que no tanca mai, per comprar-ne una capsa. N’ets client habitual i has pagat amb un bitllet de cinquanta. T’has ficat el canvi a la butxaca sense pensar a comptar-lo, has pres dues pastilles i com que t’ha quedat un gust desagradable a la boca has entrat al colmado del pakistanès de la cantonada per reposar existències d’aigua i coca-cola zero. En dius «el pakistanès de la cantonada» encara que la botiga no és ben bé a la cantonada sinó a mitja mançana, entre un centre d’estètica regentat per una fumadora compulsiva i l’oficina d’un electricista que s’assembla al coronel Custer. El pakistanès ha obert fa poc i el regenta un home una mica més jove i corpulent que tu. Té la televisió permanentment connectada a un canal que alterna sermons d’imams furiosos, concursos estridents i partits de criquet i, a la secció de productes frescos, hi ven iogurts de sabors que no trobes enlloc més. En el moment de pagar has tret de la cartera un bitllet de vint (del canvi de la farmàcia), però quan el botiguer l’ha tingut a les mans, de seguida t’ha dit: «És fals». D’entrada, t’has sentit avergonyit, sobretot pel seu to sever, com si et retragués que intentessis encolomar-li un bitllet fals. A tu només se t’ha acudit balbucejar una disculpa inconnexa i treure un altre bitllet amb l’esperança que no fos —no ho era— fals. Carregat amb les aigües i les coca-coles, has tornat a casa inquiet i violentat. Has pensat de tornar a la farmàcia per demanar-los que et canviessin el bitllet. Però també has especulat que els de la farmàcia, que durant tants anys no t’han demanat mai les receptes dels molts medicaments que hi has comprat, podrien sentir-se malament si els retreies haver-te endossat un bitllet fals (un bitllet que, de fet, no poden certificar que t’hagin donat ells perquè ho hauries d’haver comprovat abans, just quan t’han tornat el canvi de cinquanta). I, activant mecanismes de compensació, has arribat a la conclusió que, precisament pel fet de ser una situació ambivalent, potser podries reconvertir-la en un article (l’anècdota entesa com a metàfora d’un tot, com l’anàlisi de sang que, a partir d’una petita mostra, explica el passat, el present i potser el futur d’un organisme pletòric o moribund). Les forces antagòniques que han entrat en col·lisió dins del teu cervell fins a paralitzar-te eren: a) evitar que el botiguer pakistanès —que a l’article podria ser perfectament indi, afganès o iranià— pogués interpretar que havies volgut aprofitar-te’n només pel fet de ser un nouvingut i que es pogués entendre que havies tingut un reflex racista o colonial; b) que la farmacèutica pogués, a partir de la reclamació pel bitllet fals, sentir-se innecessàriament acusada i deixar de ser amable i eficaç (i no fer els ulls grossos quan li demanes els antidepressius amb què t’automediques), i c) —i, de llarg, la més dolorosa— haver d’admetre que en qualsevol situació d’incomoditat, en comptes d’actuar amb naturalitat, de cara, sempre acabes adoptant uns tics d’apocament, paranoia i inseguretat que, si els haguessis de definir amb un adjectiu per qualificar l’autor d’aquest article que probablement tampoc no t’atreviràs a escriure, triaries pusil·lànimes.

«BONUS TRACK»

Te n’adonaràs quan estiguis a punt d’acabar el manuscrit que fa cinc anys que estàs escrivint: en el fons no has fet res més que donar voltes a la idea de no haver aconseguit fer feliç algú. «Fer feliç algú de debò», escriuràs per subratllar la càrrega conclusiva de l’afirmació. Defugint el magnetisme de l’autocompassió, recordaràs que sí que vas fer feliços els pares i els teus germans, sobretot quan eres petit i traspuaves una alegria que, mal t’està el dir-ho, et convertia en una bona companyia. Després, sense premeditar-ho, et vas anar especialitzant a intentar crear les condicions perquè els altres poguessin ser feliços. Per inèrcia o ineptitud, no vas aconseguir mai ser el proveïdor principal d’aquella mena de felicitat que, per ser-ho, havia de qüestionar la raó a través de l’entusiasme i del compromís. Als teus fills els vas sotmetre a un amor tan incondicional que sovint els asfixiava a canvi de solucionar-los milers de problemes (fins i tot els problemes que no tenien) i preveure catàstrofes que, amb una disciplina estèril, anaves evitant. Senyor del Castell del Per Si de Cas, vas practicar el feudalisme de la sobreprotecció, sempre atent a tot allò que pogués facilitar la hipotètica felicitat dels teus descendents, mig serfs i mig cadells. Era una felicitat —deixem-ho en benestar portat fins a les últimes conseqüències— que mai no acabaves de compartir, perquè quan els fills eren amb tu els notaves segurs i invulnerables, però també tensos per la responsabilitat d’estar a l’altura d’una bombolla d’exigència que havies creat amb l’excusa de l’amor protector i la complicitat d’una època que els concedia el dret a no exigir-los res a canvi de tot. D’això te’n vas adonar quan encara no era massa tard, però les circumstàncies et van posar entre l’espasa (deixar de fer el que era convenient) i la paret (arriscar-te que fossin vulnerables als riscos que comporta créixer).

¿I amb l’Anna?, et preguntes només per constatar que escriure el seu nom ja no et trasbalsa. Com a les bones pel·lícules, éreu a Nova York. Feia poc que havíeu decidit tenir un fill. Mai no havies estat tan content. Se’t notava en la manera de ser intens i excessiu, pesat i exigent, atent i detallista. Se’t notava en les vegades que reies durant el dia, en la manera de caminar, de mirar-la i d’escoltar-la fins i tot quan et semblava que callava massa i t’havies de mossegar la llengua per respectar-li els silencis. Se’t notava quan compràveu menjar indi o quan, amb la petulància d’un expert en jazz, li parlaves del mateix Abdullah Ibrahim que ella t’acabava de descobrir. El cas és que un dia vau anar a la botiga de discos Tower Records de Broadway i li vas regalar un cedé de Jimmy Durante amb, entre altres, la cançó «Make someone happy». I com que havies arribat a les màximes cotes de benestar que podies imaginar, vas decidir ser anormalment espontani i, en una botiga d’electrodomèstics del barri regentada per un matrimoni de Surinam, vas comprar un reproductor de ràdio i cedés. I, amb la impaciència invasiva que aleshores confonies amb amabilitat, vas insistir a estrenar-lo a l’apartament que us havien deixat —una amiga de l’Anna; a tu ningú no t’ha deixat mai un apartament, ni a Nova York ni enlloc—. I allà, amb les finestres obertes i vistes a altres edificis, amb la inconsciència de no saber quin grau de plenitud estaves vivint, li vas fer escoltar, sense preocupar-te de si a ella li venia de gust o no, la cançó que insistia que fer feliç algú, només fer feliç algú, era el gran què de l’existència. Cantat per Durante, tot semblava senzill. Però ara que estàs a punt d’acabar el manuscrit tens l’oportunitat de comprovar, sense cap remordiment, que no ho has aconseguit perquè sempre han interferit el perfeccionisme, la raó, la lògica, una por possessiva a totes les coses o la maleïda presumpció d’integritat, que ho enverina tot. I aleshores aquesta possibilitat només era l’espectre embrionari d’una hipòtesi que, com que tenies tota l’energia del món, vas rebutjar amb l’arrogància dels enamorats. Després, al llarg dels anys, quan les circumstàncies començaven a imposar una certa necessitat de fer balanç, et convencies que, en matèria d’amor, en algun moment havies sigut generosament correspost mentre que la felicitat —ara ja no et reca dirne així perquè saps que el compte enrere s’acaba— sempre estava sotmesa a l’auditoria del que és convenient, prudent o, pitjor encara, prioritari. I mentre, amb més alleujament que melangia, constates que el final del llibre és imminent, amb la por encallada a l’estómac per la incògnita de què passarà després, quan siguis conscient d’haver-lo acabat, et preguntes si et desmaiaràs, com diuen que li passa a Jaume Cabré quan tanca un manuscrit. I, paral·lelament, intueixes que potser has trigat massa a arribar al moll de la qüestió, a aquesta cançó de musical, tan diferent en funció de qui la interpreta i de l’estat d’ànim de qui l’escolta.

Per tu sempre serà la versió de Jimmy Durante, a Nova York, l’estiu del 1994. Amb les pigues estiuenques de l’Anna, i un vestit d’estampat provençal. Amb la generositat d’haver-te acceptat com una mena de moble de carrer, d’haver seguit la broma segons la qual éreu com els gossos de La dama y el vagabundo. Ella, atractiva i principesca; tu, petaner però sense l’encant ni l’audàcia dels orfes dibuixats per Disney. I com el Tramp de la pel·lícula sí que vas poder compartir el plat d’espaguetis amb la Lady, però, seguint amb l’únic missatge de la cançó, no vas saber fer-la feliç. Sí que vas saber estimar-la, ser a tot arreu on havies de ser en tots els moments en què havies de ser-hi i comprometre’t. Però mai amb aquell punt de pirotècnia arbitrària que diferencia els homes memorables —els que insisteixen quan els diuen que no, els que condueixen amb una sola mà i no s’espanten quan han de signar el contracte d’una hipoteca, rebatre l’arrogància d’un inspector fiscal o viatjar a Istanbul— dels homes simplement necessaris. I per tu «Make someone happy» sempre serà la de Durante, perquè el cantant la despatxa en dos minuts amb l’optimisme de qui n’ha vist de tots colors i transmet perfectament la idea de la prioritat. Contra tot. Contra tothom. Fer feliç algú. Només fer feliç algú. D’això va la vida reduïda a una mínima màxima expressió. I pensaràs que no cal explicar que en els últims anys vas acumular versions de la cançó gairebé per superstició, com la de Jamie Cullum. I que l’escoltaves en bucle, a l’iPod, mentre passejaves sense cap altre objectiu que cremar prou calories per combatre —l’exercici és una de les potes del tractament— la diabetis que t’acabaven de diagnosticar. I que eres conscient que era una interpretació massa intensa però majestuosa i tan addictiva com, quan escrius, fer servir més adjectius i més adverbis dels que són pertinents. I sovint senties la temptació de rabejar-te en una pena impostada per la cultura del dolor, agreujada per la dramatúrgia de les absències que nosaltres mateixos hem propiciat —perquè la conseqüència de no haver sabut fer feliç algú ha de ser, per justícia prosaica, la solitud, sentenciaves—. Però, sense amoïnar-te per si et reconfortava o et feia més mal, l’escoltaves una vegada i una altra. Fer feliç algú, només fer feliç algú, repetia Cullum amb el punt just de veu rasposa contra la maduresa optimista de Durante. I de nou —perquè encara et queda marge— t’adonaràs que Durante corresponia a com eres aleshores, impacient, excessiu, pirotècnic, sentimental, alegre, quan volies tenir un fill sense saber que n’acabaries tenint tres. Quan l’Anna encara et mirava amb aquella barreja de curiositat i il·lusió, de respecte i bondat (mai de passió: no es pot tenir tot). Mentre que Cullum potser es correspon més a com et sents ara, vulnerable, contradictori i insegur, convençut que ella sempre serà el millor que t’ha passat però tu no seràs mai el millor que li ha passat a ella. I no vas explicar-ho mai a ningú, ni a l’Anna ni als teus fills, que t’havien fet tan feliç, i vas anar acumulant versions de la cançó i de vegades et deixaves temptar per les de Judy Garland o Barbra Streisand. I, inevitablement —i avui tampoc no serà una excepció—, tornaves a la lluminosa finestra de l’apartament de Nova York, quan miraves com l’Anna somreia i com et corresponia amb una expressió que —ara te n’adones— volia dir que encara tenia l’esperança que la fessis feliç i que, un dia rere l’altre —i durant molts anys—, et donaria l’oportunitat que fossis tu —i no cap altre— qui ho aconseguís.

SERGI PÀMIES i LÓPEZ (París, 26 de gener de 1960) és un narrador, articulista de La Vanguardia, traductor i crític de televisió català. Abans d’establir-se a Barcelona i adoptar el català com a llengua literària, va viure onze anys a Gennevilliers, a la zona metropolitana de París.

Pàmies ha publicat els reculls de contes T’hauria de caure la cara de vergonya (1986), Infecció (1987), La gran novel·la sobre Barcelona (1997, Premi Crítica Serra d’Or), L’últim llibre de Sergi Pàmies (2000), Si menges una llimona sense fer ganyotes (2006, Premi Ciutat de Barcelona, Premi Lletra d’Or i Premi Setenil), La bicicleta estàtica (2010, Premi Maria Àngels Anglada), Cançons d’amor i de pluja (2013), L’art de portar gavardina (2018, Premi de la Crítica Catalana i Premi Crítica Serra d’Or) i A les dues seran les tres (2023).

Com a novel·lista, ha publicat La primera pedra (1990, Premi Ícaro), L’instint (1992, Premi Prudenci Bertrana) i Sentimental (1995), a més del llibre autobiogràfic Confessions d’un culer defectuós (2016).

La seva obra ha estat traduïda a una desena de llengües. Ha traduït obres d’Apollinaire, Agota Kristof, Jean-Philippe Toussaint, Daniel Pennac i Amélie Nothomb. Col·labora de manera regular en diversos mitjans de comunicació.