Aquesta breu novel·la és una Aggadah, una paràbola, amb tot el seu simbolisme i càrrega metafòrica, que explica la història d'un petit poble embruixat sobre el qual ha recaigut una estranya maledicció: la desaparició de tots els animals…

Una faula per a totes les edats.

Amos Oz

Inesperadament al fons del bosc

ePub r1.0

GossetInofensiu 22.05.16

Títol original: פתאום בעומק היער

Amos Oz, 2005

Traducció: Roser Lluch

La traducció d'aquesta obra ha rebut un ajut de l'Institute for the Translation of Hebrew Literature (Israel) l'any 2006.

Disseny de portada: Opalworks per a RBA La Magrana

Editor digital: GossetInofensiu

ePub base r1.2

Als meravellosos i estimats Din, Nadav, Aloti i Iael, els quals m'han ajudat a explicar aquest conte i l'han enriquit afegint-hi idees, consells i sorpreses.

1

La mestra Manuela va explicar a classe com és un ós, com respiren els peixos i com és el crit de la hiena a la nit. A més, a l'aula va penjar fotografies d'animals salvatges i d'ocells. Gairebé tots els nens li prenien el pèl perquè mai no havien vist cap animal. I molts no se la creien del tot quan deia que al món hi havia altres éssers. Almenys als nostres paratges. A més, deien, aquesta mestra mai no ha aconseguit trobar ningú al poble que volgués ser la seva parella, i per això, deien, tenia el cap ple de guillots i de pardals, de tota mena de coses que la gent sense parella s'inventa de tanta soledat.

Només el petit Nimi, a causa de les explicacions de la mestra Manuela, de nit va començar a somiar en animals. Gairebé tota la classe es reia d'ell quan la primera cosa que feia al matí era explicar que les seves sabates de color marró, que a la nit deixava als peus del llit, a les fosques es transformaven en dos eriçons que es passaven la nit fent tombs a les palpentes per l'habitació, però de dia, quan obria els ulls, de sobte tornaven a ser simplement un parell de sabates sota el llit. En una altra ocasió va somiar que, a mitjanit, uns ratpenats negres se'l van posar damunt les ales i junts van volar travessant les parets de casa fins a l'extens cel del poble i per damunt de muntanyes i boscos fins a arribar a un castell encantat.

En Nimi era un noiet una mica despistat, i gairebé sempre moquejava. I per si això no fos prou, tenia un ample espai entre les dues dents del davant i, a més, li sobresortien. Els nens l'anomenaven el «forat negre».

Cada matí en Nimi arribava a classe i es posava a explicar a tots un somni nou, i cada matí li deien: «Ja n'hi ha prou, n'estem tips, tapa d'una vegada el forat negre». I com que no callava, ells continuaven empipant-lo. Però en Nimi, en lloc d'ofendre's s'afegia a les burles. Inspirava profundament, s'empassava els mocs, i de sobte començava a escridassar-se, amb una mena d'alegria desbordant, precisament amb els malnoms insultants que els altres nens li havien adjudicat: Forat negre, Somiatruites, Sabata d'eriçó.

La Maia, filla de la fornera Lília, que a classe seia darrere seu, més d'una vegada li havia xiuxiuejat:

—Escolta, Nimi, somia en el que vulguis, en animals, en noies, però calla. No ho expliquis. No val la pena.

En Mati li deia a la Maia:

—No ho entens. En Nimi només somia per poder explicar els somnis. A més, els seus somnis no s'acaben quan al matí es desperta.

Tot divertia en Nimi, tot li inspirava alegria: el tassó esquerdat a la cuina i la lluna plena al cel, el collaret de la mestra Manuela i les seves dents de conill, els botons que s'havia oblidat de botonar i la remor dels vents al bosc. A en Nimi, tot el que existia i tot el que passava li semblava divertit. En qualsevulla cosa era capaç de trobar un bon motiu d'esclatar a riure.

Fins que un cop va fugir de la classe i del poble i se'n va anar tot sol al bosc. Durant dos o tres dies tots els camperols el van estar buscant. Després, durant una setmana o deu dies el van buscar els guàrdies. I més tard només el van continuar buscant els seus pares i la seva germana.

Al cap de tres setmanes va tornar, prim i brut, ple d'esgarrapades i de ferides, però renillant de tan exaltat i satisfet com estava. D'aleshores ençà, el petit Nimi no havia deixat de renillar i no havia tornat a parlar: no havia dit ni mitja paraula des que havia tornat del bosc, descalç i destrossat no parava de fer tombs pels carrerons del poble, moquejant, amb les seves dents de conill i el forat negre enmig, deambulava per les eixides de les cases, s'enfilava als arbres i als pals i renillava sense parar, mentre l'ull dret li plorava constantment per culpa de l'al·lèrgia.

No el podien fer tornar a escola a causa de la malaltia que tenia, una renillitis. I quan els altres nens tornaven de l'escola li renillaven expressament, per incitar-lo a tornar-s'hi. Li deien Nimi el poltre. El metge creia que amb el temps li passaria: potser allà, al bosc, havia ensopegat amb alguna cosa que el va espantar i trasbalsar tant que ara tenia una renillitis.

La Maia va dir a en Mati:

—No creus que hi hauríem de fer alguna cosa? Intentar ajudar-lo?

I en Mati li va respondre:

—Deixeu-ho córrer, Maia. Aviat se n'atiparan. Aviat s'oblidaran d'ell.

Quan els nens el menyspreaven amb mofes i llançant-li pinyes i peles de fruites, el petit Nimi fugia renillant. S'enfilava ben amunt, a les branques de l'arbre més proper, i des de la capçada tornava a renillar cap a ells, amb l'ull plorós i les dents exageradament enfora. De vegades, fins i tot a mitjanit, de lluny, al poble, semblava sentir-se el ressò dels seus renills a la foscor.

2

El poble era gris i trist. A l'entorn només hi havia muntanyes i boscos, núvols i vent. Pels voltants no hi havia cap més població. Gairebé mai no hi venien convidats, a aquest poble, ni cap visitant no s'hi interessava. Eren unes trenta o quaranta casetes escampades pel pendent dins d'una vall tancada i envoltada de muntanyes escarpades. Només a la banda de ponent hi havia un pas estret entre les muntanyes, que era per on passava l'únic camí que arribava al poble, però no continuava més enllà perquè no hi havia cap més enllà. El món s'acabava aquí.

Molt de tant en tant hi arribava algun artesà ambulant, o un venedor, de vegades simplement un captaire perdut. Però cap passant no es quedava més de dues nits perquè el poble estava maleït: sempre hi regnava un silenci estrany, cap vaca no hi mugia, cap ase no hi bramava, cap ocell no hi piulava, cap bandada d'oques salvatges no travessava el cel buit, fins i tot els camperols parlaven poc entre ells, ni de les coses més indispensables. Només el soroll del riu se sentia sempre, dia i nit, perquè un riu impetuós corria entre els boscos de les muntanyes. Amb una escuma blanca a les seves ribes, el riu travessava el poble de cap a cap, s'agitava, bombollejava, produïa un estrèpit semblant a un gemec sord, se n'anava i tornava a ser engolit entre les sinuositats de les valls i els boscos.

3

De nit el silenci encara era més negre i més dens que de dia: cap gos no estirava el coll ni plegava enrere les orelles per udolar a la lluna, ni cap guineu no ploriquejava al bosc, ni cap ocell nocturn no cridava, ni cap grill no feia ric-ric, ni cap granota no raucava, ni cap gall no cantava a trenc d'alba. Ja feia molts anys que tots els animals havien desaparegut del poble i dels seus voltants: vaques, cavalls, ovelles, ànecs, gats, ocells cantaires, gossos, aranyes i conills. Aquí no hi havia ni un sol animaló. Al riu no quedava cap peix. Les cigonyes i les orenetes es desviaven de l'estreta vall en els seus viatges migratoris. Fins i tot feia molts anys que no es veien ni insectes, ni rèptils, ni abelles, ni mosques, ni formigues, ni cucs, ni mosquits ni arnes. La gent gran, que encara podia recordar, normalment preferia callar. Negar. Fer veure que se n'havien oblidat.

Molts anys abans, al poble hi vivien set caçadors i quatre pescadors. Però quan el riu es va quedar sense peixos i tots els animals salvatges van fugir lluny, els pescadors i els caçadors també van emigrar cap a indrets on la maledicció no hagués arribat. Només es va quedar un pescador, un vell solitari anomenat Almon, que encara és al poble. Viu en una cabaneta al costat del riu, i acostuma a parlar sol, llargament i enrabiat, mentre es prepara una sopa de patates. La gent del poble encara ara l'anomena Almon el pescador, malgrat que ja fa temps que va deixar de ser pescador per fer-se pagès: de dia conrea verdures i arrels comestibles en feixes polsoses ablanides i també té una trentena d'arbres fruiters al pendent del turó.

L'home fins i tot va col·locar un petit espantaocells entre les seves feixes perquè creia que mentre encara fos viu potser un vespre tornarien totes les aus i amb elles tots els animals que havien desaparegut. De vegades, l'Almon també discutia llargament i aferrissada amb l'espantaocells, li pregava amb insistència, li feia retrets, completament decebut d'ell, però hi tornava amb una cadira vella, s'asseia davant de l'espantaocells i, amb una paciència infinita, intentava convèncer-lo o, si més no, mirar que no fos tan obstinat en les seves idees.

Quan declinava la tarda, els dies clars, l'Almon el pescador solia asseure's a la seva cadira a la vora del riu, es posava unes ulleres velles que li relliscaven pel nas fins al tofut bigoti de pèl blanc i llegia llibres. O escrivia i esborrava ratlles i més ratlles a la seva llibreta mentre mussitava per a si mateix tota mena de queixes, de parers i de raonaments. Amb els anys també havia après a fer talles de fusta a la llum d'una espelma, de nit, un munt de boniques figuretes d'animals, d'ocells i d'éssers desconeguts que havia imaginat o somiat. Aquests éssers de fusta tallada els regalava als nens del poble. A en Mati li va donar una gata feta amb una pinya i uns gatets fets d'escorces de noguera. Al petit Nimi li va fer un esquirol, i a la Maia li va fer dues orenetes amb el coll estirat i les ales desplegades, disposades a volar.

Només gràcies a les estatuetes i als dibuixos que la mestra Manuela feia a la pissarra, els nens del poble sabien com era un gos, un gat, una papallona, un peix, un pollastre, una cabra i un vedell. La mestra Manuela també va ensenyar a alguns nens a imitar els sorolls dels animals, uns sorolls que de ben segur els més grans del poble encara recordaven de quan eren nens, d'abans que els animals fugissin, però els nens mai de la vida no els havien sentit.

La Maia i en Mati gairebé sabien una cosa que no podien saber. I tots dos anaven amb molt de compte perquè ningú no sospités que potser ells sabien o gairebé sabien. De vegades es trobaven d'amagat darrere del paller abandonat, seien i xerraven més o menys durant un quart d'hora, i se n'anaven per camins diferents. Entre tots els adults del poble només hi havia una persona en la qual podien confiar. O no: més d'un cop en Mati i la Maia havien estat a punt de confessar el seu secret a en Danir el teulader (adobador de teulades), el qual, de vegades, al capvespre, a la plaça del poble, es divertia parlant a crits amb els seus joves ajudants de coses que els nens no podien sentir. I quan prenia unes copes amb els seus amics, algunes vegades, de broma, parlava d'un cavall, d'una cabra i d'un gos que tenia la intenció d'anar a buscar en un dels pobles de la vall.

Què passaria si descobrien el seu secret al teulader? I si l'hi explicaven al vell Almon? Què passaria si un dia s'atrevien a endinsar-se una mica a la foscor del bosc per intentar esbrinar fins a quin punt el seu secret era real, o si només era una quimera, un somni fugaç, adient potser per a en Nimi el poltre, però no per a ells?

Però mentre, esperaven, sense saber què esperaven. Una vegada, a la tarda, en Mati va preguntar amb valentia al seu pare:

—Per què van desaparèixer d'aquí tots els animals?

El pare no es va pas apressar a respondre la pregunta. Es va aixecar del banc de la cuina, va passar uns moments anant d'una paret a l'altra, i després es va aturar i va agafar en Mati per l'espatlla. Però en lloc de mirar el seu fill, la seva mirada va anar a parar a una taca fosca de la paret, damunt la porta, un lloc d'on el guix havia caigut per culpa d'una humitat, i aleshores va dir:

—Mira. Mati. Escolta. Una vegada aquí hi van passar tota mena de coses. Coses de les quals no ens podem enorgullir. Però no tothom és culpable. I segur que no tots tenim la mateixa culpa. A més, qui ets tu per jutjar-nos? Encara ets petit. No ho pots fer. No tens cap dret a jutjar els grans. A més, qui t'ha dit que mai hi hagi hagut animals aquí? Potser n'hi va haver. O potser no n'hi va haver mai. Ha passat ja molt de temps. Ho hem oblidat, Mati. Ho hem oblidat i prou. Deixa-ho córrer. A qui li queden ganes de recordar encara? Vés al soterrani a buscar patates i deixa d'una vegada de parlar pels descosits.

I quan de sobte es disposava a sortir de la cuina, el pare d'en Mati va afegir:

—Escolta'm, per favor, fem un pacte, tu i jo: mai no hem tingut aquesta conversa, d'acord? Mai no hem parlat d'això, eh?

La majoria de pares preferien negar. O cobrir de silenci aquest tema. No parlar-ne mai. I, especialment, no parlar-ne davant dels nens.

4

Silenciós i trist el poble menava la seva vida senzilla:

Cada dia, homes i dones anaven a treballar als camps, a les vinyes o als fruiterars, i a la tarda tornaven cansats a les seves casetes. Els nens anaven cada matí a escola. A la tarda jugaven pels corrals, voltaven pels estables abandonats i pels galliners desemparats, s'enfilaven als colomars buits o a les branques dels arbres on no hi niava cap ocell.

Cada dia, a la vesprada, si no plovia, la modista Solina treia a passejar el seu marit invàlid pels carrers del poble. Aquest invàlid, en Guinom, amb els anys s'havia encongit tant que, sense fer cap esforç, la Solina podia posar-lo al vell cotxet de nens, portar-lo a fer un tomb fins a la vora del riu i tornar.

Durant tot el camí d'anada i tornada, entre bolquers, en Guinom deixava anar subtils bels ploraners, perquè la malaltia de l'oblit li feia creure que era un xaiet. La Solina s'inclinava cap a ell i li cantava amb la seva veu fosca i càlida: «Don-do-ron-dó, petitó, don-do-ron-dó, dorm, Guinom, don-do-ron-dó».

De vegades el petit Nimi, amb els cabells enredats i bruts, el vestit estripat i moquejant, passava corrents davant d'ells, amb l'ull plorós, panteixant, agitant la mà de lluny i fent-los dos o tres renills llargs i esbojarrats. Immediatament, l'home invàlid deixava de belar, li somreia amb goig infantil i tombava el cap per escoltar.

Amb una mà, la Solina acariciava endavant i endarrere, amb tendresa, els dèbils cabells blancs que encara creixien al cap d'en Guinom, el seu marit, mentre amb l'altra continuava empenyent el cotxet, les antigues rodes del qual grinyolaven pel pendent del camí.

A les llargues nits d'estiu, en Danir el teulader, el qui construïa i adobava teulades, i els seus dos ajudants, de vegades, en plegar de la feina, descansaven asseguts a la balustrada de pedra que hi havia a la plaça del poble, es prenien una cervesa en vasos de vidre gruixut, i sovint es posaven a cantar. Altres nois i noies, des dels extrems del poble, feien cap a la plaça enllosada i s'afegien als cants, o jugaven a córrer, o discutien, o es posaven a xiuxiuejar. Sovint esclataven a riure. Els nens del poble s'amagaven per escoltar-los i per mirar des de darrere de les tanques, perquè de vegades aquells nois i noies es divertien parlant de coses que els nens no podien escoltar, per exemple de coses relacionades amb altres pobles que hi havia lluny, allà baix, a la vall, o de com era la vida amorosa dels conills, o de com eren els udols de galanteig dels gats en zel. De vegades, en Danir el teulader tenia un riure profund i ronc com una cascada de pedres, i de sobte feia una promesa, que al cap de poc temps, d'una setmana o d'un mes, un dia se n'aniria amb els seus ajudants cap a les valls llunyanes, i que no en tornarien a peu, sinó en una caravana de carruatges de cavalls carregats de centenars d'aus, d'animals, de peixos i d'insectes, i que anirien de casa en casa repartint els animals pels corrals, i que alliberarien peixos vius al nostre riu. Perquè el poble tornés a ser com era abans d'aquella maleïda nit, sí, això mateix. En sentir aquelles paraules, tota la colla emmudia de sorpresa: el que havia dit no els havia fet cap gràcia, sinó que de sobte havia projectat una ombra sobre la plaça.

Aquelles trobades al final del dia, les reunions de la colla d'en Danir el teulader al final del dia a la plaça enrajolada amb lloses de pedra antigues, eren, de fet, els únics moments alegres a la vida del poble. Perquè poc després de la posta del sol, la colla s'escampava apressadament, cadascú a casa seva. La plaça es buidava en uns instants, només hi quedava l'ombra.

Després, en fer-se fosc, les cases es tancaven amb pany i clau, es feien córrer els forrellats i les finestres es barraven amb porticons de ferro. Ningú no sortia de casa quan era fosc. Cap a les deu del vespre, a les finestres de les casetes, un darrere l'altre s'anaven apagant els llums. Només de la cabaneta de l'Almon el pescador, a l'altre extrem del poble, de vegades es filtrava la claror del llum de sobretaula. A mitjanit, la seva finestra també es quedava a les fosques.

L'obscuritat i el silenci avançaven des del fons dels boscos i queien damunt de les cases tancades i barrades i dels jardins abandonats. Els blocs d'ombres tremolaven pels camins del poble. Els vents freds bufaven adesiara des de la muntanya agitant-se entre les capçades dels arbres i els matolls. I el riu xarbotava tota la nit, corrent pel pendent fent escuma i bombolles en l'obscuritat.

5

Perquè, de nit, una gran por omplia el poble. De nit, tot el que hi havia fora de les cases pertanyia a en Nehi, el dimoni de la muntanya. De nit, explicaven alguns pares als seus fills, en veu baixa i darrere dels porticons de ferro barrats, de nit, en Nehi, el dimoni de la muntanya, baixa del seu castell fosc, que està més enllà dels turons i dels boscos, i s'esmuny entre les cases com un mal esperit perseguint qualsevol senyal de vida. I si per atzar troba alguna llagosta perduda, o una cuca de llum que de lluny ençà els vents de l'hivern hagin arrossegat fins aquí, fins i tot un escarabat o una formiga, tot d'una desplega la seva capa fosca, estreny i aferra dins seu qualsevol ésser viu, i abans de l'alba se'n torna volant al seu castell tenebrós, més enllà dels darrers boscos que hi ha als cims de les muntanyes sempre envoltades de núvols.

Això explicaven els pares als seus fills en veu baixa, però quan la narració s'acabava es tranquil·litzaven, i amb una veu ben diferent els deien que, en realitat, tot allò només era una llegenda. No obstant això, al poble ningú no sortia mai de casa quan ja s'havia fet fosc. Perquè l'obscuritat, deien els pares, l'obscuritat és plena de coses amb les quals decididament és millor no topar.

Maia, la filla única de la fornera vídua Lília, que era una nena molt tossuda, no volia escoltar aquella mena de rumors i no estava disposada a creure coses que mai ningú no havia vist. Més d'una vegada havia dit amb insolència a la seva mare que, per a ella, aquelles històries tenebroses que li explicava només eren xerrameques i bajanades. De vegades la Maia deia:

—La gent d'aquest poble està una mica boja, mare, i tu encara ho estàs una mica més que els altres.

I la Lília responia:

—Potser precisament és bo que pensis així. Potser entre nosaltres existeix de veritat una antiga follia. Maia, és millor que no en sàpigues res, de tot això. Res. Qui res no sap no pot ser considerat culpable. Ni tampoc es pot contagiar.

—Contagiar de què, mare?

—De coses que no són bones, Maia. De coses que no són gens bones. Ja n'hi ha prou! Has vist enlloc el meu mocador de color marró? Quan deixaràs de fer gargots damunt l'hule de la taula? Ja t'ho he demanat més de mil vegades. Ja n'hi ha prou. I de sobres. I no en parlem més!

Una nit, la Maia va esperar pacientment, desperta sota l'edredó, que la mare s'adormís. I quan es va adormir, ella es va aixecar i es va quedar dreta al costat de la finestra sense encendre cap llum. Gairebé s'hi va quedar fins que es va fer de dia, embolicada amb l'edredó per no tenir fred, i no va veure passar ningú per fora ni va sentir cap soroll, llevat d'un cop, que li va semblar sentir, tres carrers més enllà, el trist renill d'en Nimi el poltre, en Nimi, que s'havia convertit en un nen del carrer a qui, al poble, tancaven totes les portes perquè tenia una renillitis. Però de seguida va emmudir. A la llum de la lluna nova que de tant en tant treia el nas entre els núvols, la Maia va veure clarament el grup d'arbres negres que s'entatxonaven més enllà del sender que hi havia darrere d'una casa enrunada.

I com que la nit era buida i molt llarga, va esperar que la lluna traiés el nas, ni que fos un instant, entre un núvol i un altre, i va aconseguir comptar vuit arbres. Al cap d'una o dues hores, quan la lluna va tornar a sortir, els va tornar a comptar, però aquest cop n'hi havia nou. Aprofitant la següent estona de llum els va tornar a comptar una altra vegada, i encara n'hi havia exactament nou. Però a l'alba, quan els pendents de les muntanyes començaven a empal·lidir perquè els tocaven els primers raigs del sol naixent, la Maia va decidir tornar a comptar aquells arbres per darrera vegada, i vet aquí que, sorprenentment, n'hi tornava a haver només vuit.

El resultat va ser el mateix quan els va tornar a comptar l'endemà, a la llum del dia, quan va decidir acostar-se a la casa enrunada per verificar-ho de prop: exactament vuit arbres. Per a més seguretat, la Maia va passar d'un arbre a l'altre tocant cadascun dels troncs i numerant-los en veu baixa, dues vegades, de l'u al vuit. No hi havia cap novè arbre. Potser de nit s'havia equivocat? De tan cansada com estava? De tan fosc com era?

La Maia no va dir res del novè arbre ni a la mare, la fornera vídua Lília, ni a les seves amigues, ni a la mestra Manuela. Només en va parlar amb en Mati, perquè en Mati l'havia fet partícip del secret que des de feia mesos li rondava pel cap. En Mati va escoltar el que la Maia li deia del novè arbre i es va quedar pensatiu, sense apressar-se a contestar, i al final del seu silenci li va dir que una nit d'aquestes ell també es quedaria despert, que esperaria pacientment que els seus pares i les seves germanes s'adormissin, i que aleshores s'esmunyiria fins al grup d'arbres que hi havia darrere de la casa enrunada. Que s'hi quedaria tota la nit, sense adormir-se ni un moment, sense perdre'ls de vista, que els comptaria i que investigaria si, en alguna de les hores de més foscor, hi sorgia alguna cosa, ja fos un arbre o no, alguna cosa que desapareixia atemorida uns instants abans de l'alba.

6

Tot havia començat feia molts, molts anys, abans que haguessin nascut els nens del poble, quan els seus pares encara eren petits. En una sola nit, una nit d'hivern qualsevulla, plujosa i humida, tots els animals del poble van desaparèixer: bestiar, aus, peixos, bestioles i rèptils. L'endemà, al poble només quedaven els camperols i els seus fills. La Manuela, que aleshores tenia deu anys, va plorar durant setmanes perquè enyorava la Tima, la seva gata virolada que havia tingut tres cadells, dos de virolats com ella, i un de color daurat i molt entremaliat que es divertia transformant-se en un mitjó cargolat i amagant-se dins d'una bota. Aquella terrible nit la gata i els seus gatets van desaparèixer, deixant darrere seu la capsa de sabates entapissada buida al fons de l'armari de la roba. Al matí, a la capsa, la Manuela només va trobar un petit cabdell de llana de gatets, dos pèls de bigoti i l'olor agredolça dels cadells calentons, de llepades i de llet.

Entre els habitants del poble hi havia alguns vells disposats a jurar que aquella nit, a través de les escletxes dels porticons, havien vist passar l'ombra d'en Nehi, el dimoni del bosc, pels afores del poble, encapçalant en la foscor una llarguíssima processó d'ombres. A aquest seguici s'havien afegit tots els animals de tots els corrals, dels galliners, cledes, tancats, cavallerisses, gosseres, colomars i estables, una miríada d'ombres, grans i petites, i el bosc les va engolir totes. A l'alba, el poble era desert. L'endemà d'aquella nit només hi quedaven els humans. Durant uns quants dies la gent va anar amb molt de compte de no mirar-se directament als ulls. Per desconfiança. O per desconcert. O per vergonya. D'aleshores ençà la majoria prova de parlar-ne al menys possible, de tot allò. Ni per bé ni per mal. Ni una paraula. De vegades fins i tot s'obliden una mica de per què, en el fons, prefereixen oblidar. Això no obstant, tots recorden molt bé, però en silenci, que és millor no recordar. Hi ha una certa necessitat de negar-ho tot, fins i tot de negar el silenci, de reprimir els qui malgrat tot recorden: que callin! Que no parlin!

Solina la modista, que abans havia estat pastora i criadora de pollastres, aquella nit va perdre el ramat de cabres, el galliner, una bandada d'ànecs, i la petita gàbia, al matí, també era buida, sense cap ocell cantaire. L'endemà, en Guinom el manyà, el seu marit, va desaparèixer i no el van trobar fins al cap d'una setmana, mig mort de fred entre els arbres dels bosc, segurament perquè, armat de coratge, havia anat a buscar el seu ramat de cabres i els pollastres perduts. Però quan la seva dona Solina i tots els ancians del poble van intentar que els digués què havia vist, no van aconseguir treure-li ni mitja paraula, només un ploriqueig lamentós. Així és com va començar la malaltia de l'oblit d'en Guinom, i després el seu cos es va començar a encongir, a reduir i a replegar en ell mateix fins que va cabre al vell cotxet de nens, i ell va creure que s'havia transformat en un anyell. O un cabrit.

Ja feia molts anys que el vell pescador Almon havia escrit a la seva llibreta una descripció detallada dels fets d'aquella nit. Entre altres coses, a la llibreta de l'Almon hi diu que, la darrera nit, poc abans de fer-se fosc, va anar a treure la xarxa del riu i que hi va trobar nou peixos vius. Que va decidir ficar els peixos dins d'un cubell ple d'aigua al llindar de casa seva per anar-los a vendre l'endemà. I que, vet aquí, quan al matí es va llevar, el cubell ple d'aigua encara hi era, però sense peixos.

La mateixa nit havia desaparegut en Zitu, el gos fidel de l'Almon, un gos sentimental, però racional com un rellotge, un gos tranquil que tenia una orella mig marró mig blanca i l'altra completament marró. El gos era capaç de doblegar cap endavant les orelles i apropar-les l'una a l'altra mentre feia grans esforços de concentració per comprendre què passava davant seu. Quan premia d'aquella manera les orelles, el gos tenia un aspecte respectable, fins i tot intel·ligent, i molt pensatiu, per moments semblava un investigador diligent intentant concentrar-se tant com podia i esprement-se el cervell per mirar de resoldre un enigma científic.

De vegades, en Zitu, el gos de l'Almon el pescador, era capaç de llegir els pensaments del seu amo. El gos podia endevinar els pensaments de l'Almon fins i tot abans que els tingués: de sobte, s'alçava del còmode jaç que tenia davant de l'estufa, travessava l'habitació i es plantava autoritari davant de la porta menys de mig minut abans que l'Almon mirés el rellotge de paret i decidís que ja era hora d'anar al riu. El gos també era capaç de fer un bot per poder llepar amb la seva càlida llengua la galta de l'Almon, amb amor i tendresa, per reconfortar-lo d'algun pensament trist que al cap d'uns instants li passaria pel cap.

Malgrat els anys que havien passat des d'aquella nit, el vell pescador no s'havia pogut resignar a la desaparició del gos, perquè estaven units per un amor ple d'estima, de preocupació i de lleialtat. Com podia ser que el gos s'hagués oblidat del seu amo? Li havia passat alguna calamitat? Si en Zitu fos viu, segur que s'hauria alliberat, hauria fugit del seu segrestador i hauria tornat a casa. De vegades, a l'Almon li semblava que de molt i molt lluny, del cor de l'espessor del bosc, li arribava el tènue ressò d'un lleuger sospir que el cridava i li deia vine, vine tu també, no tinguis por.

A més del gos Zitu, aquella nit també va desaparèixer una parella de caderneres petites que cantaven per a l'Almon el pescador des del niu de branquillons, damunt d'una branca que fregava lleugerament la seva finestra cada vegada que bufava el vent. I van desaparèixer els corcs de la fusta que de nit omplien el son de l'Almon amb el seu rosegar somort, i que no interrompien mai, ni un moment, la seva tasca de cavar túnels a la fusta dels mobles vells de casa seva. Fins i tot aquells corcs van emmudir per sempre des d'aquella nit.

Durant anys, el pescador s'havia acostumat a dormir tota la nit amb el soroll de les rosegades que, a les fosques, els corcs feien a la panxa dels mobles. Per això, d'aquella nit ençà li costa adormir-se, com si la profunditat del silenci es burlés d'ell des de les tenebres. Per això l'Almon el pescador passa les nits assegut a la taula de la cuina, fins a mitjanit, recordant com en aquelles hores, en altres temps, des del bosc i a través dels porticons tancats es filtrava el trist udol de les guineus, i com, des del poble, els gossos responien a les guineus amb uns lladrucs furiosos que també acabaven transformant-se en udols. En moments com aquells, el seu estimat gos se li acostava, recolzava el cap damunt els seus genolls i se'l mirava amb profunda comprensió, amb una mirada que irradiava una certa aurèola silenciosa de tendresa, d'amor i de tristor. Fins que l'Almon li deia: «Gràcies, Zitu. Prou. Gairebé ja m'ha passat».

I així, l'home seia i meditava, tot sol, en la quietud absoluta de la nit, enyorant el seu gos, les caderneres, els peixos del riu i fins i tot els corcs. Escrivia llistes de coses i les esborrava, de vegades sentia a la llunyania la veu prima d'en Nimi, el nen que tot sol vagarejava a les fosques entre els corrals i que deixava anar uns renills que de lluny semblaven laments. En moments així, l'Almon el pescador es posava a escridassar el seu llapis, a discutir a crits amb l'estufa, o a fullejar i fer cruixir els fulls del seu quadern per intentar assossegar l'agitació de la nit i el clapoteig del rierol.

Entre altres coses, l'Almon havia escrit a la seva llibreta que sense els animals fins i tot les nits d'estiu més clares de vegades li semblaven impregnades d'una boira tèrbola, d'una boira que queia damunt de tot i que gairebé enterrava el poble, el cor i el bosc. La boira de les nits d'estiu, va escriure el pescador a la seva llibreta, no és esponjosa i lleugera com la boirina gebrada de l'hivern, és polsosa, bruta i angoixant.

Des de la nit que el dimoni Nehi s'havia endut tots els éssers vius arrossegant-los al seu amagatall de la muntanya, la gent del poble vivia esporuguida i conreava els camps d'arbres fruiters en silenci. Sense animals domèstics, sense animals de granja. Sola. Només el rierol seguia encara el seu curs, arrossegant en el corrent del seu flux petits palets, branquillons i terrossos de fang. Dia i nit, hivern i estiu, sense parar mai.

7

De tant en tant, alguns llenyataires valents, i també en Danir el teulader i els seus ajudants, anaven fins a tocar el bosc, però cap no gosava entrar-hi si no formaven un grup de tres o quatre, i sempre només de dia.

«Mai, però mai, de cap de les maneres, absolutament de cap de les maneres», deien els pares als seus fills, «mai, per res del món sortiu de casa quan s'hagi fet fosc». I si un nen preguntava el perquè als seus pares, aquests posaven cara trista i li responien que la nit és molt perillosa. La foscor és un enemic implacable.

Però tots els nens ho sabien.

Algunes vegades, a la llum de l'albada, els llenyataires veien branques trencades o la gespa trepitjada, i aleshores es miraven i es feien senyals amb el cap, però sense dir-se ni una paraula. Sabien que, a l'empara de la foscor, en Nehi el dimoni baixava del seu castell dels cims de les muntanyes per vagarejar pels boscos que envolten el poble, que a mitjanit la seva ombra planava d'un cap a l'altre del rierol, palpava amb els seus dits les tanques dels fruiterars, passava sense fer gens de soroll entre les cases tancades i barrades, travessava els corrals foscos i anava i venia per les cavallerisses abandonades i els estables deserts. El sorollet de la seva capa negra feia tremolar l'herba que trepitjava i les fulles que fregava al seu pas. Només a trenc d'alba s'amagava al fons del bosc, s'escapolia en la penombra de la vegetació, planava silenciosament entre les valls, les coves i les gorges de les roques, i tornava al seu castell dels horrors, vés a saber on, als cims de les muntanyes més altes, on mai ningú no ha gosat aventurar-se.

«Mireu», deien parlant molt fluix els llenyataires al matí, «aquesta nit ha passat just per aquí. Només fa cinc o sis hores que ha passat, sense fer cap soroll just per on ara som nosaltres». Tan sols de pensar-ho els feia venir esgarrifances a l'esquena.

8

Una nit, en Mati va decidir complir la promesa que havia fet a la Maia. Però no tenia prou coratge per vestir-se, esmunyir-se cap a fora i arribar al bosquet que hi havia al costat de la casa enrunada. En comptes de sortir, en Mati va esperar pacientment que els seus pares i les seves germanes s'adormissin, i aleshores es va llevar, va baixar descalç i es va quedar despert fins al matí, amb els ulls ben oberts, dret al costat de la finestra de la cuina, des d'on podia observar el bosquet al biaix. Va aconseguir comptar, al costat de les runes, l'ombra de nou arbres. Durant tota la nit hi va haver nou arbres, i a l'alba encara n'hi havia nou, així doncs, en Mati va decidir que segurament la Maia s'havia equivocat a causa de la por i del neguit. O potser senzillament s'havia endormiscat i ho havia somiat.

Però l'endemà, a classe, quan li ho va dir en veu baixa, la Maia li va respondre:

—Mira, Mati, després de les classes, tu i jo hi anem i tornem a comptar quants arbres hi ha de veritat. I ho van fer, van anar fins al pendent de les runes i es van posar a comptar-los bé, amb molta cura, tocant el tronc de cada arbre i dient el número en veu alta, i vet aquí que en van comptar vuit, no nou.

A classe, als dos costats de la pissarra, entre les finestres i per damunt de la prestatgeria de llibres, la mestra Manuela havia penjat tota mena d'advertiments escrits en negre i vermell: El bosc és un indret perillós. Compte amb les muntanyes. Qualsevol matoll pot ser un cau. Qualsevulla roca pot amagar darrere seu alguna cosa que no sigui una roca. Si un nen se'n va a passejar tot sol pels barrancs podria ser que no tornés mai, o que tornés amb una renillitis. La foscor ens odia. Defora és ple de perills.

De la profunditat dels boscos, del cor dels frondosos boscos de coníferes que rodejaven el poble per tots costats, des del matí fins al vespre emanava una mena d'alè de foscor. Fins i tot els mesos d'estiu, des dels boscos fins a dins del poble es difonia una mena d'ombra tenebrosa hivernal. I el riu, agitat i bombollejant, serpentejava entre els corrals i corria cap a la vall, fluint impetuós pel pendent i formant una escuma blanca a les vores, com si tingués molta pressa per fugir ben lluny i a la vegada es detingués uns instants per maleir el poble al seu pas.

9

De tots els nens del poble, només la Maia i en Mati se sentien atrets pels boscos tenebrosos. Precisament a causa dels nombrosos advertiments i silencis, i també de la por, el bosc els fascinava, i la fantasia els incitava a intentar descobrir què hi havia a les profunditats de l'espessa vegetació. En Mati fins i tot tenia un pla provisional que va compartir amb la Maia perquè sabia que ella era més valenta que no pas ell. A més del pla i del desig comú d'endinsar-se al bosc, també compartien un secret, un secret misteriós que no compartien amb ningú més, ni amb els pares, ni amb la mestra Manuela, ni amb les germanes grans d'en Mati, ni tan sols amb l'Almon ni amb en Danir el teulader, ni amb cap amic ni amiga. Només quan no hi havia roba estesa pels voltants, la Maia i en Mati xiuxiuejaven i s'enardien parlant d'aquell secret que compartien i que només pertanyia a ells dos. Sovint, a la tarda, en Mati i la Maia es trobaven d'amagat en alguna cavallerissa, a la cavallerissa abandonada i enrunada del corral de la casa d'en Mati, lluny d'on els podien sentir els pares i les germanes, i parlaven del secret.

Els nens del poble, i també les germanes grans d'en Mati, es van adonar que de vegades aquells dos parlaven en veu molt baixa, i ben aviat van arribar a la conclusió que de ben segur la Maia i en Mati festejaven. I com que començaven a festejar, havia de ser divertit i fins i tot entretingut fer xafardeig, criticar-los una miqueta i empipar-los. Sempre, en tot temps i lloc, quan un noi i una noia fan el ronso per quedar-se sols, en comptes d'anar amb la resta de la colla, els altres de seguida diuen que són parella. I una parella provoca enveja. I l'enveja fa mal, s'infla i comença a segregar burles, gairebé de la mateixa manera que una ferida bruta segrega pus. Però en Mati i la Maia no es veien així: no es consideraven una parella, sinó només dues persones que compartien un secret. Mai no s'havien agafat de la mà, ni s'havien mirat profundament als ulls, ni havien intercanviat cap somriure especial, ni s'havien fet cap petó, tot i que tant ella com ell més d'una vegada havien imaginat com seria un petó i segurament també com es feia.

Però d'aquestes coses no n'havien parlat mai. Ni una paraula. El que unia en Mati i la Maia no era l'amor, sinó un secret que absolutament ningú més, llevat d'ells, no havia de saber.

A causa del secret, i també a causa de l'escarni que els feien, la Maia i en Mati se sentien molt units l'un a l'altre, i també molt sols, perquè si els altres coneguessin el seu secret, encara se'n riurien més, i els empiparien i insultarien el doble. A més, qualsevol que no estigui disposat a conformar-se, a ser com tots nosaltres, senyal que pateix de renillitis, d'udolitis o de qualsevol altra cosa, que no se'ns acosti, que es mantingui allunyat, no fos cas que ens contagiés.

N'hi havia que també prenien el pèl a l'Almon el pescador per culpa del seu quadern de pensaments, del costum que tenia de sortir a l'eixida, matins i vespres, per xiular a un gos que ben mirat ja feia molts anys que era mort i de l'espantaocells inútil que havia col·locat entre les feixes de verdures del seu hort. Es reien a l'esquena d'ell sobretot per culpa de les llargues discussions que de vegades l'Almon tenia amb si mateix o amb el seu espantaocells. A més, sovint, el qui havia estat pescador fins i tot discutia amb el riu, amb la lluna i amb els núvols que passaven pel cel. Al poble es mofaven particularment de les commovedores reconciliacions de l'Almon amb l'espantaocells, o amb la paret o el banc després de cada baralla o discussió.

Els vilatans es divertien prenent el pèl fins i tot a la fornera Lília, la mare vídua de la Maia, amb renills, fent amb el dit al polze el gest que estava boja i dient:

—Veniu, mireu, aquesta dona estranya ja hi torna, en acabar-se el dia té el costum d'esmicolar les fogasses que no ha aconseguit vendre, llençar les molles al riu o escampar-les pels arbres, qui sap si miraculosament de sobte passarà per aquí un peix errant o un ocell perdut travessarà per atzar el nostre cel.

Fins i tot alguns dels qui solien riure's de les molles de pa de la Lília, de vegades es quedaven drets, esperant uns instants als peus dels arbres o a la vora del riu: I si una vegada? I si malgrat tot? I si amb tot i això? No? Però súbitament s'eixorivien, com si de sobte algú hagués picat de mans a les seves orelles. S'encongien d'espatlles i se n'anaven, un xic avergonyits.

Gairebé tot el poble es reia públicament amb un somriure sarcàstic, i no només a l'esquena, de la pobra modista Solina i del seu marit invàlid, en Guinom, que patia d'embajaniment i que s'havia encongint tant que era com un coixinet, i belava molt i molt fluixet, com una ovella abandonada. Cada dia, la seva dona Solina li posava bolquers, el tapava amb dues mantetes de llana i el duia a fer una llarga passejada en cotxet pels carrerons del poble fins a la vora del riu, el soroll furiós del qual feia que en Guinom belés desesperadament, com si tot ja estigués perdut.

10

El secret era aquest: un dia, en Mati i la Maia caminaven descalços al llarg del riu per agafar palets de riu rodons i polits amb els quals la mare d'en Mati feia petits collarets per vendre. Prop d'un meandre del riu, en un lloc apartat, s'havia acumulat una mica d'aigua en una mena de conca, una mena de bassa a l'obaga, entre unes roques grises, un bassal molt petit, gairebé tan petit com l'espai entre les potes d'una cadira. Un embolic de plantes aquàtiques amagava el fons del bassal. A causa de la vegetació, aquí el sol que es reflectia s'escampava desintegrant-se en petites partícules a l'aigua, i dins del bassal s'encenia una munió de tremoloses espurnes d'or intens.

I vet aquí que de sobte, entre les plantes i els contorns de les roques, inesperadament va passar, enlluernador, no pot ser, dubta, resplendeix, es retorça, com és possible? Brilla com un ganivet enfonsat a l'aigua, es remena ràpidament, amb escates irisades que semblen fetes d'argent viu! «Un peix, vet aquí un peix, és un peix, però com pot ser un peix? És impossible que sigui un peix! Maia, estàs del tot segura d'haver vist aquí un peix? Del tot? Perquè jo, escolta'm bé, jo n'estic absolutament segur, n'estic del tot segur, tot i que no pot ser de cap de les maneres que fos un peix. Un peix, Maia, un peix, un peix viu, tu i jo, tots dos l'acabem de veure, un peix, i no simplement l'hem vist, l'hem vist perfectament, no hi ha cap dubte que era un peix. Un peix, no una fulla, un peix, no una estella de metall, et dic que era un peix, Mati, un peix de bon de veres, un peix sense cap mena de dubte, un peix, l'he vist, i jo també l'he vist, era un peix, un peix, només un peix i res més que un peix.»

Era un peix petit, un peixet, tenia la llargada de mig dit, i escates de plata i aletes delicades com una blonda, i ganyes transparents i tremoloses. Un ull de peix rodó i obert de bat a bat els va mirar un moment com si volgués insinuar a la Maia i en Mati que tots nosaltres, tots els éssers que vivim en aquest planeta, homes i bestiar, ocells, rèptils, insectes i peixos, de fet tots, ens assemblem força malgrat les nombroses diferències: gairebé tots tenim ulls per veure formes, moviments i colors, i gairebé tots sentim veus i ressons de veus, o almenys percebem els canvis de llum i foscor a través de la nostra pell. I tots nosaltres captem i cataloguem sense parar olors, sabors i sensacions.

Encara més: tots nosaltres, sense excepcions, de vegades ens espantem, fins i tot ens aterrim, i de vegades estem cansats, o tenim gana, i cadascun de nosaltres té coses que l'atrauen i coses que el repel·leixen i li provoquen inquietud o repugnància. A més, certament, tots nosaltres, sense excepcions, som molt vulnerables. I tots, homes, rèptils, insectes i peixos, tots nosaltres dormim i ens despertem, i tornem a dormir i a despertar-nos, tots ens esforcem per estar tan bé com podem, per no tenir ni massa calor ni fred, tots nosaltres, sense excepcions, fem tot el que podem per conservar-nos com som, i anem amb molt de compte amb tot el que talla, mossega i punxa. D'altra banda, és molt fàcil fer-se mal. I tots nosaltres, ocells i cucs, gats, nens i llops, tots ens preocupem força per evitar tant com sigui possible el dolor i el perill, això no obstant ens arrisquem molt quan repetidament sortim a procurar-nos vitualles, jocs i aventures emocionants de poder i de plaer.

—Fins al punt que —va dir la Maia després de pensar una estona en aquesta idea—, fins al punt que, de fet, podem dir que tots nosaltres, sense excepcions, ens trobem en el mateix vaixell: no només tots els nens, no només tot el poble, no només totes les persones, sinó tots els éssers vius. Tots. Però encara no estic segura de quina és la resposta correcta a la pregunta de si les plantes també són uns parents llunyans nostres.

—D'on es dedueix que qui escarneix o mortifica els altres passatgers —va dir en Mati—, de fet és un ximplet perquè es troba al mateix vaixell que els altres. Aquí només hi ha un vaixell.

Al cap d'un moment, potser menys d'un moment, el peixet es va retorçar, va desplegar del tot el ventall de les seves delicades aletes, i es va fer escàpol submergint-se molt ràpidament en l'aigua ombrívola, entre la vegetació.

Era el primer animal que la Maia i en Mati veien a la seva vida. Llevat dels dibuixos de vaques, cavalls, gossos i ocells que il·lustraven les pàgines dels llibres o que adornaven les parets de la classe de la mestra Manuela, i llevat també de les estatuetes que tallava l'Almon el pescador i que repartia entre els nens del poble.

La Maia i en Mati sabien que era un peix perquè n'havien vist de semblats als llibres de fotografies. I sabien sense cap dubte que estava viu, que no era un dibuix, perquè cap criatura dibuixada en aquells llibres de fotografies era capaç de retorçar d'aquella manera els músculs, serpentejar, escapolir-se ràpidament i, a la vegada, submergir-se cap aquell punt invisible entre les ombres de la vegetació aquàtica.

11

Era el primer animal que es veia al poble des de feia molts anys, des de la nit horrorosa en la qual en Nehi, el dimoni de les muntanyes, va formar una llarga processó i es va endur per sempre del poble tots els animals, des dels cavalls fins als coloms, des de les rates fins a les ovelles i els bous. Alguns pares, sobtadament submergits sense previ avís en un onatge de nostàlgia o de tristor, es van posar a imitar per als seus fills la manera de fer dels ocells i del bestiar, tota mena de brams, l'udol dels llops al bosc, el parrupeig dels coloms, el brunzit de les abelles, l'aleteig de les oques, el rauc de les granotes i els reclams dels mussols i de les òlibes. Però al cap d'un moment, els mateixos pares negaven la seva nostàlgia, feien veure que només volien divertir-se una estona, res més, i afirmaven enèrgicament que aquells sons no eren reals, que només pertanyien als contes i a les llegendes.

Com n'eren d'estranys els meandres de la memòria d'aquells camperols: coses que procuraven recordar per tots els mitjans, de vegades fugien i s'amagaven profundament sota la manta de l'oblit. I el que havien decidit que era millor oblidar tornava a aflorar, gairebé semblava que ho feia a posta. De vegades recordaven fins al més mínim detall coses que mai no havien passat. O si recordaven coses que havien estat i ja no eren, les recordaven amb dolor i enyorança, però per vergonya o per tristesa havien decidit amb tota la seva força que només era un somni. Només un excés momentani d'imaginació. I deien als nens: «Només és una llegenda».

O també: «Només ha estat una petita broma. Res més».

Aquestes històries van inspirar en alguns nens una enyorança imprecisa d'alguna cosa que potser hi va haver aquí alguna vegada o que potser mai no va existir. Però també hi havia molts nens que no volien escoltar res de tot allò, o que després d'escoltar es reien dels seus pares i de la mestra Manuela: feia tants anys que al poble no s'hi veia cap animal, que la majoria dels nens havia arribat a la conclusió que tots aquells muuu, beee i mèu, tots aquells bzzz, hiiiiiii, uuuuu, grrr i crrr, només eren invencions estrambòtiques dels pares, creences supèrflues de temps passats de les quals calia allunyar-se per poder tornar finalment a la realitat, perquè qui viu de fantasies senzillament no és com nosaltres, i qui no és com nosaltres tard o d'hora emmalalteix de renillitis, tothom l'abandona i ningú no el pot ja salvar.

Potser només a en Danir, el divertit teulader de cames llargues enamorat de totes les noies del poble, en Danir, a qui agradava cantar sempre amb els seus ajudants mentre treballaven allà dalt, damunt les teulades inclinades, i aturar-se a conversar amb els nens abocats a les finestres obertes com si fossin adults, o a l'inrevés, fer petar la xerrada amb ells com si ell encara fos un nen, i xiular melodies pels carrerons, sota la finestra de les noies del poble, potser només a ell tenia sentit preguntar-li què era cert i què no.

Però la llàstima era que amb en Danir i els seus companys, els que es reunien amb ell a la plaça enllosada les llargues nits d'estiu, amb ells mai no es podia saber del cert quan feien broma i quan et criticaven o es criticaven recíprocament. I quan de vegades parlaven seriosament també semblava que estaven fent broma. Si algú intentava parlar-hi seriosament, de sobte i inevitablement, en Danir feia el graciós. Encara que no tingués cap intenció de fer broma.

Llevat de l'Almon el pescador, a qui ningú no escoltava perquè tothom en feia befa, al poble no hi havia ningú que pogués ensenyar als nens que la realitat no és només el que veuen els ulls, el que escolten les orelles i el que poden tocar les mans, sinó també el que defuig les mirades i evita el contacte, i que de vegades es manifesta, només un moment, als qui busquen amb els ulls de la ment, als qui saben escoltar amb les orelles de l'ànima i palpar amb els dits del pensament. Però qui volia escoltar l'Almon? Era un vell xerraire, gairebé cec i sempre disposat a discutir amb el seu horrible espantaocells.

12

Quan el peix va desaparèixer, tots dos van poder veure, l'un a la cara de l'altre, l'expressió estupefacta i inquieta, la boca de sobte oberta de bat a bat, els ulls esbajocats i la blanca pal·lidesa del front i de les galtes:

—Digues, has sentit el mateix que jo? Digues, tu també ho has sentit?

¿No és cert que molt lluny, més enllà dels primers boscos, més enllà de les valls i dels pendents, des dels cims serrats del nord han arribat i tot d'una s'han esvaït tres o quatre sons confusos, il·lusoris, ressons dèbils i foscos semblants als udols dels gossos?

La Maia i en Mati sabien com lladren els gossos pels contes de la mestra Manuela, però qui no s'havia rigut de la desgraciada mestra Manuela, la que anava darrere de tots els homes, la que enlloc encara no havia aconseguit trobar ni l'ombra d'un pretendent que es dignés mirar-la ni que fos una sola vegada?

Vet aquí que, al cap de més o menys una hora d'ençà el succés del peix, a la Maia i en Mati els va semblar que els sons confusos que venien dels cims septentrionals s'assemblaven una mica als lladrucs. Potser no eren lladrucs de gossos de veritat? Potser només era una allau de pedres llunyà? Potser eren il·lusions de capçades d'arbres emocionades que es posaven a xiular i a sospirar quan el vent s'hi ficava per entremig?

Qui podria creure que la Maia i en Mati haguessin vist un peixet viu al riu? I que al mateix temps també haguessin sentit llunyans lladrucs de gossos? Qui no s'hauria rigut d'ells? De vegades, algun nen arribava al matí intentant explicar als altres al pati de l'escola que havia sentit —jurava que havia sentit— una mena de soroll que podria ser un refilet. O un brunzit. Però els altres nens ni per un moment creien al qui contava aquelles coses, al contrari, se'n reien i l'empipaven dient-li: «Ep, tu! Seria millor que paressis d'una vegada, i de pressa, abans no acabis com en Nimi el poltre».

Potser perquè la burla en certa manera protegeix el burleta del perill de la soledat? Potser perquè els burletes fan mofa en grup i qui provoca la burla sempre es queda sol?

I els adults? Potser només perquè sempre s'esforcen a fer callar qualsevol murmuri interior? O perquè s'avergonyeixen de qui sap quina culpa?

En Mati i la Maia van tornar a aquell indret moltes vegades, s'inclinaven cap al bassal, hi acostaven la cara fins a gairebé ficar el nas a l'aigua, però el peixet no va tornar a aparèixer més. Debades van explorar les desenes i centenars de petits bassals que hi havia escampats aquí i allà pel pendent del costat del corrent d'aigua, entre les roques, als meandres amagats, als indrets on la vegetació aquàtica amagava la capa de sorra daurada del fons del corrent.

Però un dia, en fer-se fosc, per un instant i sobtadament, alguna cosa va passar per damunt dels seus caps, molt i molt amunt, una cosa que volava i planava lleugera i lluminosa, com un núvol solitari, a la brisa del capvespre. Venia del bosc i bufava, transparent i calmada, va passar en silenci molt amunt, per damunt dels seus caps, i després va tornar a endinsar-se al bosc i a desaparèixer un moment abans que la Maia i en Mati aconseguissin captar-la.

Tot i això, tots dos estaven d'acord que alguna cosa havia passat per damunt dels seus caps, alta i muda, una cosa que flotava, molt per damunt del poble i del riu i per damunt dels boscos foscos. Per això els esguards dels seus ulls es van trobar. I aleshores mateix van començar a tremolar.

13

Així va ser com aquells nens, en Mati i la Maia, com una cèl·lula clandestina composta només de dos elements, es van començar a convèncer mútuament que potser de veres en algun indret havien d'existir els animals. En Mati tenia molta por, la Maia en tenia una mica menys, no obstant això se sentien atrets, com per un encanteri, per la idea d'iniciar una gran aventura amb el propòsit de descobrir senyals de vida. Evidentment, en Mati i la Maia no van decidir organitzar aquesta aventura a la lleugera. No estaven del tot convençuts: potser el peixet i els lladrucs dels gossos només havien estat una fulla platejada que havia brillat uns instants a l'aigua abans d'enfonsar-se? ¿Potser un vell arbre s'havia trencat en algun bosc remot i només era el ressò del plany del seu trencament el que els duia el vent, i aquest ressò s'assemblava una mica a un lladruc? Com i on havien d'iniciar la seva aventura? I si els enxampaven i els castigaven? I si es reien d'ells? I si emmalaltien, com en Nimi el poltre, de renillitis?

Què els passaria si despertaven la fúria d'en Nehi, el dimoni de les muntanyes? ¿I si ells també desapareixien per sempre sota l'ala del seu mantell negre, exactament com feia molts i molts anys havien desaparegut tots els animals, com deien els adults, del nostre poble i dels seus voltants?

I, de fet, per on havien de començar a cercar?

14

La resposta a aquesta pregunta, així els ho deia el cor, era que havien de començar la recerca al bosc. La resposta va espantar tant en Mati i la Maia, que de tanta por van deixar de banda els preparatius de l'aventura durant tres o quatre setmanes. Com si entre ells hagués passat alguna cosa tan vergonyosa que preferissin fer veure que no havia passat. O que havia passat i després havien oblidat completament.

Però l'aventura ja havia arrelat dins seu i havia penetrat profundament en els seus somnis nocturns. I ja no els despertava cap sentiment d'alegria, ni de curiositat ni d'agitació, ni tampoc un coratge ardent, sinó que havia esdevingut una sensació grisa i resistent que se'ls havia aferrat i no els deixava anar: això mateix. Les coses són com són, vet aquí. No s'hi pot fer res. Des d'aquell moment simplement era dins seu. Ja no tenien cap altra opció.

Així doncs, van continuar parlant en veu baixa del bosc, del peixet del bassal, dels llunyans lladrucs dels gossos, del núvol que havia passat per damunt dels seus caps però que no era un núvol i d'altres signes de vida. Aquells xiuxiueigs van tornar a provocar, tant entre els companys com entre els veïns criticaires, tota mena de xafarderies i enraonies, picadetes d'ull i somriures burletes: «Mireu, mireu la parelleta, segur que ja s'agafen de la mà, què dius mà, m'hi jugo el que vulguis que es fan petons. I qui sap, potser fins i tot tenen relacions».

N'hi havia que deien que en el fons estaven fets l'un per a l'altre, aquells dos tipus estranys, ella i la seva mare, la fornera folla que cada tarda escampa engrunes en un riu on no hi ha peixos, o sembra molles de pa sota arbres on no hi ha ocells, i ell i les coses que escriu als seus petits quaderns i que no vol que ningú vegi, però que corre a ensenyar-les a l'Almon el pescador, aquell que discuteix amb les parets. O potser ni les ensenya a l'Almon, sinó a l'espantaocells de l'Almon.

Així l'escarni s'apilotava al seu voltant com una taca fosca de fang que es fon a l'aigua fent-la tornar tèrbola. Però en Mati i la Maia, per la seva banda, ja havien superat les burles: un dia es van llevar molt de matinet i en comptes d'anar a escola van sortir del poble i van pujar directament al bosc.

15

La Maia i en Mati pujaven seguint el curs del riu, sense agafar-se de les mans, llevat potser d'una o dues vegades, quan van travessar el corrent passant per unes illes de roques relliscoses escampades a l'ample del riu, en un dels meandres, on van haver de saltar per damunt d'unes roques molles per poder arribar a l'altra riba, aleshores sí que es van haver d'agafar les mans per no caure a l'aigua freda del riu. Com més pujaven per la muntanya seguint les sinuositats del riu, més espessa es tornava la vegetació del bosc. De tant en tant, per poder avançar, havien d'enretirar branques i arbusts i obrir-se pas entre les plantes enfiladisses.

En certs moments tenien la sensació de no estar sols al bosc, sinó que hi havia alguna presència, algú o bé alguna cosa, ampla, gran i fosca, alguna cosa que semblava respirar darrere seu amb alenades profundes i tranquil·les. Però per més que miressin només veien una vegetació espessa, el color verd de la qual cada vegada era més proper al negre. I per bé que paressin l'orella, per més que mobilitzessin totes les energies de l'oïda, no captaven res de res, llevat de la remor de vent entre les capçades dels arbres, el brogit del riu entre les dents de les roques i el cruixit de les fulles i dels branquillons secs sota els seus peus.

De tant en tant la vegetació es feia tan espessa que tan sols si s'ajupien o caminaven de quatre grapes podien travessar-la. De vegades passaven per davant de l'entrada d'una cova, però si miraven dins només hi veien una obscuritat negra que alenava cap a ells des de la gola de la cova, emanant antigues olors de pols i de densa humitat.

Però vet aquí que, de sobte, d'una d'aquestes coves no en va sortir olor d'humitat, sinó una subtil espira de fum i el perfum agradable d'una foguera que endolcia l'aire. Per un moment tots dos es van quedar glaçats, i just després en Mati li va xiuxiuejar a la Maia:

—Vine, fugim ràpid d'aquí abans no ens descobreixin.

I la Maia li va xiuxiuar:

—Abans haig d'esmunyir-me dins, només un moment, només per veure qui és, ho haig de fer. Tu espera'm aquí, Mati, amaga't darrere d'aquesta roca i vigila. Si veus que en surto corrents, tu engega a córrer cap avall: no t'aturis ni m'esperis, corre cap a casa tan de pressa com puguis i sense mirar enrere. Jo també correré cap avall tan veloç com pugui. Però si veus que passa, diguem, un quart d'hora, i que encara no he sortit, no continuïs esperant-me: corre cap a casa, intenta recordar exactament el camí, i vés a explicar-ho a en Danir el teulader. Només a en Danir. A ningú més que a ell. No vull que la meva mare s'espanti.

En Mati tremolava de por i estava a punt de xiuxiuejar a la Maia que no ho fes, que era perillós, que vés a saber quina cosa estava a l'aguait a la foscor de la cova, però es va retenir i no va dir res, perquè en el fons sempre havia sabut que la Maia era més valenta que no pas ell, i això l'avergonyia una miqueta, fins i tot es reia d'ell mateix.

Dues giragonses i tres graons a la pedra van conduir la Maia dins d'una mena de nínxol estret al fons d'aquella cova baixa de sostre. Les parets estaven cobertes de sutge, el foc feia dansar un seguit d'ombres nervioses a les parets. De la foguera sortia un fum aromàtic i agradable que feia venir gana. Pel que fa a en Mati, després d'haver dubtat una estona, va decidir no fer cas del que li havia dit la Maia, sinó seguir-la i ficar-se dins de la cova: dues giragonses, dos esglaons a la pedra, però abans del tercer se li va acabar el coratge i es va aturar, es va amagar entre les escletxes de la roca i va treure el nas per espiar què li havia passat a la Maia. Vet aquí, semblava que allà hi havia un homenet assegut tot sol, donant l'esquena a la Maia, ocupant-se del foc amb diligència, evidentment no s'havia adonat de la presència de la Maia, que s'havia aturat darrere seu, prudent, tensa i disposada a tombar-se i a fugir d'allà en un instant amb un ràpid impuls.

L'homenet remenava el foc amb un bastó, estava torrant algunes patates i cebes, tombava les patates amb molta delicadesa, d'una banda i de l'altra, entre les brases, atiava i sufocava les cendres, i mentrestant parlava amb la seva foguera amb gran cordialitat, encoratjava el foc amb dolces paraules i es lloava pel seu èxit. Així va seguir, vigilant la foguera i parlant gairebé sense parar i sense fixar-se en la Maia, que entretant s'havia ajupit i l'observava, mentre en Mati continuava espiant. En Mati, espantat des del seu amagatall de la roca, vigilava l'esquena de la Maia i dubtava sobre el que ara seria correcte de fer: les cames li imploraven fugir ben prest, però els sentiments l'esperonaven a seguir endavant i quedar-se al costat de la Maia. La lluita entre les cames i els sentiments era tal que en Mati es va quedar clavat on era, a l'escletxa de la roca, molt a prop de la Maia, però no tan a prop com ella d'allò que era desconegut, i una mica més a prop que ella de la sortida de la cova.

De sobte, allò que era desconegut es va tombar i va somriure tranquil·lament, gens sorprès, com si sempre hagués sabut que havien arribat uns hostes inesperats, com si els hagués esperat amb ànsia per poder tenir l'ocasió de deixar de banda uns instants la foguera i complir amb els deures de cortesia que com a amfitrió tenia:

—Maia? Mati? Per què no seieu? No voleu reposar aquí una estona? Voleu menjar amb mi unes patates a la brasa? Veniu, seieu. També tinc tota mena de verdures i de fruites, bolets i nous. Seieu aquí, per favor.

16

En Mati i la Maia es van quedar del tot desconcertats perquè l'homenet no era un home, era un nen, i no un nen desconegut, sinó precisament en Nimi, el Nimi a qui tothom anomenava Nimi el poltre, el Nimi que sempre moquejava, el que abans s'entossudia a explicar a tothom els seus somnis, somnis d'unes sabatilles que a mitjanit es transformaven en un parell d'eriçons o de tubs de goma que esdevenien serps o trompes d'elefants, i tots es reien d'ell. El Nimi que un dia se'n va anar tot sol al bosc i que, segons sembla, hi havia trobat alguna cosa que l'havia espantat i commogut tant que havia emmalaltit de renillitis. I per culpa d'aquesta malaltia havia deixat de parlar del tot i havia començat a vagarejar i a renillar pels carrerons del poble, amb les dents de davant enfora i aquell espai buit enmig, i d'aleshores ençà anava errant i vagabund dia i nit, hivern i estiu, sense casa i sense amics, la Maia i en Mati tampoc no l'havien pogut ajudar, i fins i tot la seva família, desesperada, havia tirat el barret al foc.

I vet aquí que en aquesta cova, en Mati i la Maia havien trobat en Nimi, però no el Nimi que renillava ni el que fugia de la gent ni el que s'enfilava als arbres i feia estranyes ganyotes des de les branques més altes, sinó el Nimi que parlava, el que donava un copet a l'espatlla i també el que els convidava a menjar amb ell unes patates a la brasa i unes cebes daurades al foc, fins i tot el seu ull plorós els somreia afectuosament.

Més tard, quan tots tres, sadollats i satisfets, xerraven asseguts al voltant de les brases, en Nimi els va revelar que els seus renills de poltre no eren una malaltia, sinó una decisió: estava fart de les vexacions, de les befes i dels sarcasmes, per això havia decidit anar a viure sol, tenir una vida de nen lliure, sense pares, sense veïns, sense escola, sense insultadors i sense que ningú al poble ni al món li digués tot el dia què havia de fer i què no havia de fer; havia escollit viure sol. Viure en pau i tranquil·litat. D'acord, tenia un espai massa gran entre les dues dents del davant, que a més eren tortes, però almenys darrere d'aquelles dents estúpides hi tenia un cap, no un bolet verinós com el que tenien els qui l'insultaven.

A vegades baixava a fer tombs i a renillar una mica pels corrals del poble i tots tremolaven i fugien d'ell perquè tenien por d'encomanar-se. Però aquí era casa seva, aquí vivia com volia, en aquesta cova on havia reunit tota mena de coses agafades dels patis de les cases: llibres i atuells, cordes, pa torrat, vaixella, quaderns, taulons, espelmes, fruites i verdures i peces de vestir que robava dels fils d'estendre la roba. I l'Almon el pescador li permetia arrencar patates del seu hort, a la nit, i també recollir tanta fruita i verdura com volgués del seu jardí.

—Com pot ser que no tinguis por del bosc? Ni d'en Nehi?

—Sí, de vegades tinc una mica de por, sobretot de nit però no pas d'en Nehi —va respondre en Nimi—. De fet quan sóc aquí, a la meva cova, tinc molta menys por que quan em trobo entre nens que m'odien, es riuen de mi i em llancen pedres i teules, o entre adults que m'assenyalen amb el dit i criden «mireu, vet aquí el desgraciat malalt de renillitis, pobres, els seus pares!» i sempre posen en guàrdia els nens més petits dient-los que no gosin acostar-se'm.

—Digues, Nimi, has vist mai per aquí al bosc algun ésser viu? No? I en Nehi? I una altra cosa, Nimi: de veritat existeix una malaltia així, la renillitis?

En lloc de respondre aquesta pregunta, en Nimi el poltre es va alçar, es va estirar, els va fer adéu amb la mà, va tirar cap amunt els mocs, va somriure amb les seves dents tortes i l'ull plorós —somreia a si mateix, no a la Maia ni a en Mati—, va fer un bot passant entre els dos nens i es va precipitar a l'entrada de la cova i, de sobte, va fer un renill alt, molt llarg i melòdic, un renill que semblava desesperat, arrogant i provocador. Després es va posar a galopar alegrement cap enfora, entre els arbres atapeïts, corria, renillava alegrement i a crits, cada vegada més lluny, el seu so cada vegada era més dèbil, fins que va desaparèixer al fons del bosc.

Quan la foguera a la cova d'en Nimi es va apagar, en Mati i la Maia van decidir seguir el seu camí per la sendera muntanyosa forestal que cada vegada es tornava mes tortuosa i infranquejable i que com més anava més s'assemblava a un túnel estret i fosc sota un embull de plantes.

Ben aviat ja no hi va haver senderes ni rastres de passos al bosc, sinó només un garbuix espès i gris ple de plantes ombrívoles que tenien un color més proper al negre que al verd, n'hi havia algunes que punxaven, d'altres que tenien unes espines que semblaven fiblons verinosos.

En Mati i la Maia procuraven no allunyar-se gaire del curs del riu, tot i que no sempre podien avançar just tocant les vores perquè en alguns punts el riu passava entre dues parets de roques o quedava del tot engolit sota la terra i després reapareixia en algun lloc del tot inesperat. Però el borbolleig del corrent ajudava la Maia i en Mati a orientar-se per remuntar la muntanya com si el riu fos una mena de guia irascible i sorollós que no callés ni un moment; de vegades xiulava entre dents mentre corria sobre una capa de grava o de palets, de vegades bramava confús en ser atrapat entre els murs dels penya-segats, i de vegades perdia els estreps i cridava en les cascades escumejants.

Però al cap d'unes hores van perdre el riu. No se sentia ni el ressò llunyà de l'envestida del seu curs. En comptes del corrent del riu, entre els misteris del bosc van començar a ressonar uns altres formigueigs, xiulets, sospirs, ferments, com si alguna cosa gemís qui sap on, respirés, panteixés, cruixís, alguna força propera i no obstant això… invisible. I alguna altra cosa tossia no lluny d'on ells eren, una tos sufocada, i encara alguna altra cosa serrava obstinadament, o rosegava amb dents fortes, s'interrompia un moment com per fatiga i tornava a rosegar.

Segons ho percebien la Maia i en Mati, ja començava a ser l'hora de fer-se fosc. Tenien la intenció de trobar una cova on poder esperar que es fes de dia. Tanmateix, estranyament, entre les capçades dels arbres encara brillava la llum del dia.

En Mati es va aturar per prendre alè i per treure's algunes espines i branquillons secs que se li havien enganxat a la roba. La Maia, que sempre anava uns passos més endavant, es va aturar per esperar-lo. Ella va proposar seguir muntanya amunt mentre quedés una mica de llum. No com qui ho pregunta, sinó com qui imagina la resposta li va dir:

—Digues, vols que tornem a casa?

De fet, en Mati desitjava de tot cor tornar a casa, però per a ell era fonamental que la proposició de deixar-ho córrer i de tornar a casa vingués d'ella, no d'ell. Per això li va preguntar:

—Tu què en penses, Maia?

I la Maia va dir:

—I tu?

Ell va dubtar un instant. I després li va respondre amb un to de veu cavalleresc i ferm:

—He decidit que farem el que tu diguis.

I la Maia va afegir:

—Sort que hem menjat a casa d'en Nimi, al voltant de la seva foguera, però ara torno a tenir una mica de gana i també estic una mica cansada.

I en Mati:

—Així doncs, tornem?

I la Maia:

—Sí, d'acord. Però no a casa: tornem a la cova d'en Nimi, ens hi quedarem fins que es faci de dia i aleshores continuarem pujant.

I es van disposar a baixar. Aquesta vegada en Mati anava al davant i lluitava per obrir-se camí entre la vegetació. Però aquesta era cada cop més enrevessada. I com més treballaven per avançar com dos nedadors esgotats entre les altes onades, més s'espesseïa la vegetació. En lloc de baixar, de nou es van trobar pujant la muntanya per l'abrupte pendent boscós. I de nou van tenir la impressió que el dia començava a apagar-se, que la foscor ja no era tan llunyana i que mai més no trobarien la cova d'en Nimi.

Una ombra baixa i obscura va passar de sobte en el silenci absolut per damunt els seus caps, onejant justament sobre les capçades, gairebé tocant-les, planant i enfosquint per un instant tota la vegetació, però al cap d'un moment es va allunyar sense fer el més mínim soroll. Com si, durant una fracció de temps, alguna cosa ho hagués cobert tot amb una capa negra i pesant. I per un moment en el cor d'ambdós va passar el terror d'un encanteri prodigiós, la por d'un dia que no era dia i d'una nit que no era nit. Però ni ell ni ella no van dir ni mitja paraula. En silenci van seguir obrint-se camí muntanya amunt. Fins que de sobte van arribar a una mena de cresta bonyeguda de la muntanya i van decidir reposar i planificar. Només la Maia va continuar endavant per mirar una mica enllà, perquè per uns instants li va semblar sentir de lluny el cantussejar somort del riu.

Allà, damunt el vessant de la muntanya, entre dues roques, en Mati es va ajupir per observar una pedreta, una pedra sinuosa que li recordava la forma d'un cargol, potser era un cargol fossilitzat. Entretant la Maia va continuar caminant endavant cap allò que li semblava que era el cantussejar somort de l'aigua del riu. I de sobte en Mati ja no la veia ni sentia el soroll dels seus passos. I la Maia, quan va mirar enrere, tampoc no va veure en Mati, havia desaparegut entre els arbres, i també tenia por de cridar-lo perquè ambdós tenien el pressentiment que aquí estava prohibit alçar la veu perquè, de fet, no estaven sols, sinó que pressentien que algú els esperava al fons del bosc. O que volava per damunt seu. O que potser simplement estava callat i immòbil, entre les ombres, i que els observava contínuament des del cor del bosc. De sobte, en el profund silenci que es va abatre damunt de tot, a en Mati li va semblar que no era l'únic que escoltava els batecs del seu cor atemorit, sinó que la cosa que era allà entre les ombres mirant-lo fixament també els podia sentir.

I vet aquí que, quan en Mati va deixar la pedra en forma d'espiral que semblava un cargol sobre la roca i va alçar els ulls i no va veure la Maia, al costat de la seva sabata s'arrossegava un altre cargol, que no era un fòssil, però quan en Mati el va mirar va desaparèixer. Es va amagar en una esquerda de la roca.

17

Després de dubtar-ho, en Mati va decidir que era millor quedar-se allà assegut i esperar la Maia als peus d'aquella roca que semblava una gran destral: què passaria si l'anava a buscar? Potser entretant ella tornaria aquí passant per un altre camí? I si no el trobava, tal vegada vagarejaria pel bosc buscant-lo i es perdria entre els turons, i així s'anirien cercant l'un a l'altre fins que es fes fosc. Així doncs, va seure recolzant-se en la roca-destral, i va esperar intentant escoltar amb totes les seves forces per captar qualsevulla fressa o soroll de passos.

Des d'aquí dalt, el bosc semblava un enorme embolic fosc, tot ell jaspiat de taques d'un color verd lluminós i verd gris i verd groc i d'un verd fosc que semblava negre.

A la llunyania, molt i molt avall, els ulls d'en Mati cercaven les teulades de les cases del poble, però el poble havia desaparegut. En la seva fantasia, per un instant en Mati es va imaginar el verger de l'Almon el pescador. I sense deixar de fantasiejar, també veia clarament l'horta i fins i tot l'espantaocells entre les feixes. Podia imaginar-se el vell pescador caminant molt lentament, sospirant, coixejant entre els camps, anant cap a la seva taula del jardí, ple de nostàlgia pel seu gos Zitu i per les caderneres i els peixos i fins pels corcs que es passaven la nit rosegant la panxa dels mobles de la seva habitació. En aquest moment segurament estaria escridassant l'espantaocells o discutint amb si mateix mentre caminava, segur que no es quedaria sense resposta, sinó que murmurejaria una resposta decisiva per sota del mostatxo espès i canós. I allà, no lluny de les runes, la mestra Manuela estaria estenent la bugada a l'eixida del darrere de la petita cabana. En Mati sabia per les xafarderies, tot el poble ho sabia, que la mestra Manuela, una dona que ja no era jove, durant anys havia volgut conquistar els homes del poble, ja fossin lliures o casats, joves o no tan joves. Però al poble ningú no s'havia dignat a mirar-la. De vegades en Mati s'afegia als qui se'n reien i li havien posat el malnom de Manusola. Però ara se'n penedia de cor: la solitud i el desesper de la mestra entristien i angoixaven en Mati.

Pensant després en el carreró de sota la casa dels seus pares, en Mati es va imaginar en Danir el teulader i els seus dos ajudants, cama aquí cama allà damunt una fila de teules, mentre picaven amb els martells i reien perquè havien aconseguit sincronitzar-se al ritme d'una alegre marxa.

I també es va imaginar la modista Solina aturant-se a mitja passejada i inclinant-se cap al cotxet on hi havia el seu marit invàlid, potser per posar-li bé la manta o per canviar-li els bolquers o simplement per acaronar-li el cap cobert d'un borrissol blanc esclarissat, mentre en Guinom, des dels abismes de la seva malaltia de l'oblit belava amb la seva veu commovedora perquè es creia un xaiet i creia que la seva dona era la mare ovella que l'alletava.

I potser precisament en aquell mateix instant, mentre estava assegut fantasiejant sobre la vida del poble, Lília la fornera, la mare de la Maia anava del seu forn casolà fins a l'única botiga de queviures del poble. I segurament es trobava la Solina portant el seu marit a passejar en el cotxet. Segur que la Lília s'aturaria, com tenia per costum, per intercanviar quatre paraules amb la Solina, per explicar-li com n'era de difícil educar una nena tan desvergonyida i tossuda com la Maia, desvergonyida com un dimoni, però gens cruel, això sí que no, «la llàstima és que la meva nena té un caràcter massa enèrgic i fort, tot ho sap molt millor que no pas jo i molt millor que no pas els altres, per això tot ha de ser sempre exactament, el que es diu exactament, com ella vol».

Després segur que la Lília s'espolsaria el davantal, demanaria perdó —perquè sempre i sense cap motiu precís solia abaixar els ulls i demanar perdó a tothom—, s'acomiadaria de la Solina i d'en Guinom i continuaria empenyent pel carreró el seu vetust carretó de pa, els eixos de les rodes del qual ja feia temps que necessitaven una mica de greix, o potser fins i tot un canvi de rodes.

De fet, per què no vaig a greixar-li les rodes tan aviat com pugui? Va pensar en Mati. Què importa el que diguin?

Que diguin el que vulguin. Que se'n riguin tant com vulguin. La Maia i jo hem vist una cosa que ells no l'han ni somiat. I quan tornem del bosc potser nosaltres ja sabrem el que ningú al poble sap. O va amb molt de compte de no saber. O potser tots ho saben i fan veure que no, de la mateixa manera que el petit Nimi fa veure que pateix una renillitis per continuar essent lliure? Vés a saber!

El que és important és tornar sans i estalvis del bosc. Tot allò se li feia molt estrany, perquè la vesprada, que ja hauria hagut d'enfosquir tot el món des de feia estona, cada cop s'endarreria més. Com per art de màgia.

I si la Maia ja s'havia allunyat molt?

I si havia errat el camí?

I si ens havíem perdut en l'embolic de la vegetació?

Quant de temps queda encara, si és que en queda, des d'ara fins que es faci de nit?

Entretant, potser a casa encara no han decidit preocupar-se per nosaltres. Però no trigaran gaire a fer-ho.

En Mati es va quedar assegut molta estona, mirant des d'allà dalt el poble i sumit en pensaments i fantasies, però de fet intentant allunyar la por que se li anava fent més punyent i més invasiva sota la pell, que cada vegada li provocava més esgarrifances: perquè la Maia no tornava, i més tard tampoc no tornava, i després del més tard encara no havia donat senyals de vida. Cada cop estava més enrabiat amb la Maia: on redimontri se n'havia anat? Podria ser que hagués tornat al poble sense ell? De fet, es mereixeria que jo també m'allunyés d'aquí ara mateix i tornés a casa corrents, abans que es fes de nit.

Després, la ràbia envers la Maia es va transformar en una por freda a causa del murmuri dels arbres alts, del silenci absolut i del vent. I mentrestant a l'aire ja es començava a percebre una mica la primera olor del final de la tarda o de l'inici del tombant del dia, i el vent del capvespre ja havia començat a xiuxiuejar entre el fullatge dels arbres del bosc. Aquest vent s'agitava i conspirava tant entre les agulles dels pins que, per un moment, a en Mati li va tornar a semblar que ja s'havia posat dret i estava a punt de començar a córrer fins a perdre l'alè cap avall, cap a casa, per un moment li va semblar que de molt lluny tornava a sentir fragments de lladrucs de gossos. Per un moment li va semblar sentir també des d'allà dalt de la muntanya, del fons del bosc, la veu confosa de la Maia cridant-lo una, i una altra, i una altra vegada des de molt i molt lluny: «Mati, Maaaati, viiiinee, viiiinee Matiii, vineeeeee, vineeeee…»

Però ell no sabia quina de les dues possibilitats era la més aterridora: ignorar el crit, que potser era una petició d'ajuda, o al contrari, posar-se a córrer coratjosament muntanya amunt, seguint aquella veu que potser era una veu enganyosa o un miratge de veu que l'atreia cap a una trampa perillosa, una veu que no venia dels cims de la muntanya sinó del seu cap, de la por i de la desesperació que li estaven enfosquint el cor i sufocant la respiració, com si la sabata d'un peu pesant li trepitgés el cor.

18

Al final en Mati va decidir aixecar-se i enfilar-se per les roques. Al seu voltant, els arbres del bosc cada vegada s'espesseïen més i eren més foscos, com si es compactessin expressament per bloquejar-li el camí. Però entre els troncs, de sobte s'hi marcava una mena de sendera, o alguna cosa que s'assemblava a un corriol estret que serpentejava per la costa de la muntanya i que el va portar als pendents escarpats passant enmig dels matolls negres. El camí ascendia, s'enfilava amb revolts pronunciats cap al cim de la muntanya, fins que la posta del sol, més enllà de les muntanyes, ja havia començat a tenyir el cel damunt les capçades del bosc d'un roig intens, i després de color vi, i després del color de les brases ardents. D'aquí a poc caurà damunt del cel i de la terra el teló mat de la cendra.

Ara, davant seu va veure una muralla de pedra, hi havia una porta feta de soques de troncs gruixuts i per dins, damunt del mur i del portal, hi despuntava una mena de núvol lluminós multicolor, i d'allà provenien moltes veus estranyes, unes altes i agudes, i altres vagues i obtuses, i altres primes i agradables com els flocs de neu, sons cridaners i estridents i esbufegants i crepitants, uns sons que grinyolaven i uns altres que acariciaven, sons que en Mati no havia sentit mai de la vida, no obstant això els recordava i sabia que eren les veus dels animals de la terra i de l'aire, mugits tranquils i rugits greus i càntics de bandades de veus atordides i melodioses. I entre tots aquells sons també va sentir la veu de la Maia, una veu transparent i dringant de joia:

—Però què et passa? Què fas palplantat aquí fora? Obre la porta, Mati, entra tu també.

19

En Mati es va quedar uns instants dempeus davant del portal pensant, què faré? Estranya i imprecisa, a la seva ànima llampeguejava la sensació que ja havia estat allà, fins i tot més d'una vegada. En algun moment, qui sap quan, ja havia estat allà, exactament com ara, davant d'aquella porta. Més d'una vegada ja havia dubtat sobre què fer, fugir o entrar. Ja havia decidit, entrat i vist. I ara, si s'armés de coratge, fins als confins de la seva voluntat, potser sobtadament recordaria tot el que havia oblidat. Potser fins i tot recordaria el que no sabia i el que no havia vist mai.

En Mati va mirar i va veure que la porta no estava completament barrada sinó només gairebé tancada, i va recordar sense recordar que aquella vegada la porta estava igual i que sempre i per sempre era així. Entre els dos batents hi havia una estreta fissura. Potser empenyent fort encara podria obrir la porta i entrar per intentar salvar la Maia? Però, de fet, no seria molt més segur girar cua immediatament i fugir? Córrer tant com pogués muntanya avall, córrer sense aturar-se ni mirar enrere, córrer cap a casa mentre encara pogués? Córrer i explicar-ho tot als pares, a la mestra Manuela, a en Danir el teulader i als guardians del poble perquè s'organitzessin i anessin ràpidament a salvar la Maia? Perquè, és clar que sí, aquell era el castell d'en Nehi el terrible dimoni de les muntanyes, i la Maia ja era presonera entre els murs del castell, ja estava perduda, i tu sol no podràs salvar-la, i si no fuges d'aquí en aquest mateix instant, també et perdràs. Vet aquí que el sol ha començat a davallar darrere les muralles i darrere dels cims boscosos, i tu, si no t'afanyes a córrer cap avall, a casa, amb tota la força de les teves cames, et quedaràs palplantat aquí, a la fosca, sol i amb les mans buides davant la porta de la fortalesa del dimoni de les muntanyes i ja mai més no podràs tornar a casa.

En Mati va girar cua disposat a fugir pel sender escarpat, però la veu de la Maia el va aturar. Havia sortit i estava entre els dos batents de la porta, duent en braços i estrenyent delicadament contra el seu pit una massa grisosa, rodanxona i estranya. I li va dir en veu baixa:

—Vine, no tinguis por, Mati, vine amb mi, vine, mira, mira quina meravella, segueix-me, Mati, vine, Mati, no tinguis por, vine, ja veuràs que bé s'hi està, aquí.

20

Quan s'hi va apropar, en Mati va veure que entre els seus braços la Maia duia un gatet viu: no pas la fotografia d'un gatet, ni un ninot, ni un gatet de peluix, sinó un ésser llanós, viu, suau, dolç i tímid que mirava amb admiració en Mati amb dos ulls rodons, les orelles dretes encuriosides, el nas i el bigoti una mica tremolosos, com si ni fos un gat, sinó un eminent i famós filòsof a més d'un il·lustre pensador concentrat en desxifrar això: qui és aquest que ha vingut? Per què ha vingut? Què porta? I, sobretot, què està passant allà, al món desconegut de l'altra banda de la porta?

En Mati estava espantat, fins i tot tremolava una mica, perquè només coneixia els gats per les fotografies i perquè li va semblar que el cos del gat s'eixamplava una mica i es tornava a encongir, s'eixamplava i s'encongia sense parar, d'una manera que a en Mati li semblava estranya, gairebé esfereïdora: mai, mai de la vida no havia vist, ni s'havia imaginat, que tots els éssers vius respiressin constantment, inspirant l'aire cap als pulmons, expirant-lo i tomant-lo a inspirar, exactament com tots nosaltres.

Però la Maia no es va rendir, va agafar la mà d'en Mati i li va enfonsar els dits espantats dins del suau pelatge del gat, una vegada i una altra, fins que els dits d'en Mati es van tranquil·litzar, i després dels dits també es va calmar el palmell que acariciava i era acariciat, i després es van calmar el braç, l'espatlla i tot el seu cos. I de cop i volta, li plaïa el contacte amb el pèl del gat i també amb els dits de la Maia que l'agafaven, guiant la seva mà al llarg de l'esquena vellutada del gat. Com si els dits d'ella dissenyessin, i li transmetessin, uns tremolors lleugers i agradables, uns tremolors càlids que passaven del palmell d'ella al dors de la mà d'ell, i a través de la seva mà aquells tremolors agradables fluïen delicadament fent tremolar el pelatge del gat, que ara se'l mirava amb una ingenuïtat profunda i sincera, amb aquells ulls seus, rodons i esbalaïts. I després el gat va tancar els ulls, i per un instant també en Mati va percebre a la punta dels dits les remors de les onades tremoloses que sacsejaven delicadament el cos del gatet, tremolors que van començar perquè aquella criatura s'havia posat a roncar amb un somort i perllongat sorollet de plaer, i a la vegada el gat li empenyia dolçament, però amb decisió, les galtes i el front, i es refregava repetidament amb la mà que l'acariciava. Els ulls del gat es van obrir de bat a bat i després es van tancar una miqueta, només dues escletxes de color verd observaven en Mati i semblaven dir-li: «Sí, així, continua acariciant-me, per favor, sí, ens agrada a tots dos, més, sí, així, per favor, no t'aturis».

I de sobte el gatet va fer l'ullet a en Mati, un gest ràpid però inconfusible, un gest de complicitat compartida només per ells dos: com si intentés dir-li que comprenia molt bé fins a quin punt el seu pelatge atreia els dits que l'acariciaven, que també comprenia com n'era d'agradable per a la mà d'en Mati, que es trobava al mig, entre el pèl del gat i els dits de la Maia, fins a quin punt aquest contacte li era tan agradable a en Mati que li provocava un lleu rodament de cap, agradable, sí, com encara mai no ho havia experimentat, perquè la punta dels dits de la Maia que tocaven superficialment el dors de la seva mà i la calidesa del pelatge suau que acariciava amunt i avall el seu palmell, li provocaven una mena d'onades de tremolors vertiginosos i càlids.

El cos d'en Mati es va anar calmant i omplint de tendresa, i amb la calma del cos també es van tranquil·litzar les pors: va abaixar els ulls i va veure que ja tenia els peus al pati rodejat per la muralla. També va veure el jardí interior i aleshores es va adonar que ja era dins, ben bé dins de la fortalesa d'en Nehi el dimoni de les muntanyes. Però en lloc de sentir pànic i terror, el que ara sentia en Mati era una mena de curiositat i d'admiració fervent. Va alçar la mirada i va contemplar el jardí.

21

El jardí era ombrejat, una delícia per als ulls, tot ell il·luminat no sols pels raigs del sol ponent, sinó també per espectaculars feixos de llum multicolor. Aquells feixos de llum anaven a parar entre els arbres i els matolls, entre els parterres florits, entre els bassals d'aigua i entre els rierols i els petits dolls de cristall que brillaven aquí i allà entre les clivelles de la roca i els amagatalls dels graons.

—Aquestes llums —va dir la Maia en veu baixa—, no vénen pas de fanals amagats, com et podria semblar o com em va semblar a mi quan vaig entrar aquí; són un eixam de cuques de llum que fan emanar de dins seu aquesta magnífica resplendor.

Per tot el parc hi havia arbres fruiters i ornamentals, bardisses i matolls i prats. Als peus dels arbres creixien parterres de falgueres i de flors, i per damunt de tot s'hi escampava una tènue i delicada floració amb abundància de colors: taronja i or i violeta i llimona i groc i també blau cel i roig i rosa i marfil i porpra.

En Mati va mirar cap a les capçades dels arbres frondosos i va veure i sentir per primer cop a la seva vida com una munió d'ocells xerraven a crits, cantaven, s'interrompien recíprocament, desplegaven les ales i, de sobte, saltaven, s'enfilaven i emprenien el vol de branca en branca. A les ribes del rierol i també enmig dels bassals s'hi estaven pacíficament uns ocells aquàtics, drets sobre la pota que tenien dins de l'aigua i l'altra plegada, i de tant en tant ficaven els seus becs roses a l'aigua. Una quietud profunda i dolça va omplir el pit d'en Mati, una quietud que no recordava haver experimentat mai de la vida llevat, potser, en el record més ocult i vague, el record que està per sota de tots els records, el record pacífic del nadó amb els bolquers secs i saciat, els ulls tancats, cada cop més embolcallat de dolcesa i adormint-se en braços de la seva mare mentre ella li canta suaument una cançó de bressol. Per ventura ja he estat aquí abans? Just després de néixer? O potser fins i tot abans?

El parc era profund i ampli i s'estenia fins on arribava la vista, fins als límits dels pendents florits que besaven els boscos foscos, els vergers i les hortes. Aquí i allà s'escampaven petits rierols que semblaven un brodat de fils de plata. I per damunt de tot deambulaven, passaven a ratxes, zigzaguejaven una munió d'insectes i de bestioles que mentre volaven provocaven uns devessalls sorollosos de brunzits i centelleigs i boniors i batecs, com si haguessin tingut el deure d'estendre amb diligència per damunt de tot el parc una xarxa ampla i llarga, una malla atapeïda de finíssims filaments, i tots aquests fils impalpables i invisibles entonaven i taral·lejaven molt suaument una esbojarrada tonada que es repetia amb cada lleugera alenada del vent.

Serps estranyes, recargolades, ràpides i amb moltíssimes potes cruixien als peus dels matolls. Llangardaixos llargs i mandrosos dormisquejaven amb els ulls oberts. Entre els coixins d'herba i l'horta de verdures del parc pasturaven plàcidament ovelles blanques i girafes i antílops i daines i grups de conills s'empenyien. I entre ells, com una colla d'estiuejants passejant tranquil·lament, també vagarejava un grup de llops indolents, un o dos óssos, una parella de guineus de cua grossa i un xacal pelat que de sobte es va apropar a la Maia i a en Mati i els va mostrar una llengua llarga i molt vermella, com si li sobresortís de la gola, entre dues fileres de dents esmolades i brillants. El xacal es va posar a refregar la seva testa punxeguda contra els genolls d'en Mati, una vegada i una altra, i entre una vegada i la següent es mirava la Maia i en Mati amb els seus ulls foscos i tristos, amb una mirada commovedora, implorant, com si els demanés alguna cosa en totes les llengües possibles, fins que per fi la Maia el va entendre, es va inclinar, li va acariciar el cap, fins i tot li va fer pessigolles, una mica al coll i una altra mica per sota les orelles, i li va passar més d'un cop la mà pel llom, des del cap fins al començament de la cua.

Després la Maia i en Mati van passar entre quatre o cinc tigres cansats, ajaguts cargolats i amuntegats, mirant atònits amb els seus ulls verds i immòbils la immensa quietud del capvespre, recolzant el cap damunt les potes del davant. Per un moment, veient aquells tigres endormiscats, en Mati va pensar en el vell pescador Almon, amb el cap cansat reposant damunt el braç, endormiscat, en fer-se fosc, sobre els fulls del seu quadern, assegut tot sol a la taula que tenia al pendent del jardí. Una mena de nostàlgia amarga va omplir per un moment el cor d'en Mati, una mena de desig sobtat de seure al banc de l'Almon i explicar-li tot això, de descriure-li cada detall, o millor, de fer venir l'Almón aquí dalt perquè ho veiés amb els seus propis ulls. Que ho palpés amb els seus vells dits. I fer venir també la Solina amb el seu marit infant. I en Danir amb els seus dos ajudants. I en Nimi. Mostrar tot això a tothom, a tot el poble, als seus pares, a les seves germanes grans, a la mestra Manuela, i observar atentament els seus rostres quan miraven i veien per primera vegada el parc.

Vet aquí que se'ls va acostar una vaca, una vaca lenta, honorable i molt distingida, una vaca de gran categoria, tota ella guarnida amb taques negres i blanques. Pujant amb dificultat, amb passos petits i lents, amb distinció i carregada d'autoestima, la vaca va passar entre els tigres endormiscats movent el cap amunt i avall dos o tres cops com si no estigués absolutament ni definitivament ni totalment sorpresa, de veritat gens sorpresa, al contrari, perquè les seves previsions s'havien realitzat amb moltíssima exactitud, i ara també movia el cap de satisfacció perquè havia tingut raó i també perquè estava absolutament d'acord amb ella mateixa, sí, definitivament i per sempre i totalment, sense el més mínim dubte.

22

En Mati i la Maia devoraven totes aquestes meravelles amb els ulls esbatanats, sense aconseguir desviar la mirada encantada dels cocodrils amb armadura d'escacs que hi havia a la ribera del bassal, ni dels micos ni dels esquirols ni dels papagais que giravoltaven entre les branques dels arbres bonics i les dels de fruits gustosos. Després, un batec d'ales i el parrupeig d'uns coloms van propagar una mena de delícia transparent per tot el jardí, sobre l'aigua i sobre els prats i sobre les capçades dels arbres, tot va ser embolcallat amb un mantell de quietud profunda, càlida i àmplia, la quietud d'un altre món.

Per què, de sobte, em sembla tan evident que ja he estat aquí abans? Com és possible?

La quietud del capvespre que queia sobre aquest jardí de les meravelles era tan perfecta, tan transparent i tan tranquil·la que ni la Maia ni en Mati es van adonar d'un home ja no jove, ni alt, amb l'esquena una mica endavant, el cap descobert, el rostre bronzejat i solcat per una trama estranya i complexa d'arrugues, i els cabells gairebé del tot argentats que li queien damunt l'espatlla. Estava allà dempeus recolzat al tronc aspre d'un arbre. L'home estava tot sol, gaudint de la brisa del capvespre i observant-los amb un somriure subtil, un somriure amarg i indiferent, com si els seus pensaments estiguessin una mica aquí i una mica en altres llocs.

Aquell home tenia les espatlles una mica corbes, i una un xic més baixa que l'altra; tenia les mans grolleres i caigudes blanament als costats del cos, com després d'un llarg i esgotador esforç físic. La seva cara, tímida, no es pot dir que fos bonica, però tenia un aire circumspecte i gairebé torbat: com si el tranquil·litzés que en Mati i la Maia no s'haguessin adonat de la seva presència.

Com si davant d'ells s'avergonyís una mica.

El desconegut es va quedar allà, sense fer cap moviment, respirant lentament i profunda, escrutant els ulls fascinats dels dos nens, seguint atentament cada moviment de les seves mirades encuriosides mentre aquestes vagaven pel paisatge del parc i es meravellaven de tot el que hi veien.

El somriure encobridor del secret d'aquell home, un somriure quasi murri, li començava justament al voltant dels ulls, no damunt dels llavis, i a partir dels ulls s'escampava al llarg dels solcs de les arrugues il·luminant des de dins el paisatge ondulat i xuclat de la seva cara.

Però encara no es movia ni emetia cap so.

Només una vena blavosa, prima i increïblement delicada, li tremolava a l'angle del front: com un peixet prudent agitant-se sota la superfície de l'aigua.

Fins que, de sobte, la mirada de la Maia es va topar amb ell, i es va espantar molt. Però es va dominar, es va ajupir una miqueta i li va dir en veu baixa a en Mati:

—Atenció, Mati, escolta bé, de cap de les maneres no miris ara cap aquella banda perquè allà hi ha algú que ens observa, em sembla que no és perillós, només una mica estrany.

23

—Una mica estrany —l'home va repetir amb el seu somriure desconfiat les paraules que la Maia havia xiuxiuejat a l'orella d'en Mati—, exactament el mateix que deien de mi ja fa molts anys, quan encara era un infant: «És així, una mica estrany», deien, i feien una ganyota amb la boca, a mig camí entre el somriure sarcàstic i el fàstic. I de vegades també deien: «Ep, mireu, heus aquí el ximplet». Tot això passava molts anys abans que vosaltres naixéssiu, quan els vostres pares tenien més o menys la vostra edat.

»I jo desitjava de tot cor ésser un d'ells: sempre vaig fer tot el que vaig poder per ser com tots els altres. I encara més, com tots els altres de tots els altres. Però per molt que m'hi esforcés, cada vegada despertava més menyspreu.

El desconegut va començar a acostar-se als nens, però al cap d'uns passos va dubtar, va canviar d'idea i es va quedar dret als peus d'una figuera: segur que va tenir por d'espantar-los o de fer-los fugir. O potser li costava apropar-s'hi. Però veient que els nens no fugien, sinó que es quedaven on eren, mirant-lo, limitant-se a estrènyer-se l'un contra l'altre escurçant una mica la distància entre tots dos, va abaixar la mirada cap al prat i va dir amb una veu somrient:

—Que bé que hagueu vingut.

I va afegir:

—Mireu, hi ha suc de magrana concentrat! I aiguaneu! En voleu?

En Mati va dir en veu baixa:

—Alerta, Maia! No toquis aquests estris de fusta. Qui sap. Podria ser perillós beure això.

Però la Maia va barrejar el concentrat de magrana amb l'aiguaneu en una tassa de fusta, s'ho va veure, va riure, es va eixugar la boca amb el dors de la mà i va dir a l'home:

—Jo sóc la Maia. I aquest és en Mati. En Mati té por que siguis un bruixot. Ets un bruixot?

I després va afegir:

—Beu també tu, Mati. Tasta-ho. Està fred i és bo. No et posaràs malalt de renillitis, no tinguis por. Mira totes les criatures que hi ha aquí. No n'hi ha cap que tingui por d'aquest home.

En Mati no va dir res. Només va agafar la Maia pel braç intentant estirar-la cap enrere. Però la Maia no volia pas que l'estiressin cap enrere, al contrari, i amb un moviment ràpid i decidit va aconseguir desfer-se d'en Mati. Ella tampoc no va dir res.

De sobte, de la gola d'aquell home desconegut van sortir uns sons baixos i distorsionats, uns sons que no s'assemblaven als de les paraules. En sentir-los, damunt l'espatlla i el cap de l'home, i també sobre els caps i les espatlles de la Maia i d'en Mati s'hi va dipositar una bandada sencera de nectarínids contents i refiladors, de color or i verd turquesa i amb taques de color blau cel.

Mentre els ocells rodejaven l'home i els seus hostes, el desconegut continuava explicant-los que feia molts anys, quan encara era un nen, els seus companys sempre l'evitaven:

—En qualsevulla classe o colla —deia el desconegut—, sempre n'hi ha un que és així, que no és acceptat, que és excepcional, que vagin on vagin els altres ell sempre s'entossudeix a seguir-los, que sempre es manté uns passos endarrere dels altres, cohibit i vergonyós, però ignorant les humiliacions i les befes, que desitja ardentment, fins a la desesperació, que l'acceptin, pertànyer al grup, que està disposat a fer el que calgui i a ser el pallasso de tots, que se'n riguin tant com vulguin, fins i tot que el mortifiquin una mica, tant se li'n dóna, vet aquí, ell els ofereix gratuïtament tot el seu cor angoixat.

»Però la colla no està interessada en ell. I sense cap motiu especial: no el volen i prou. I ja està. Que desaparegui de la nostra vista, i tan ràpidament com sigui possible. Vinga. Perquè no és com nosaltres ni fa per a nosaltres. Que desaparegui d'una vegada i prou, tal com sona, sí, tal com sona, aquí ningú no el necessita».

La Maia va dir:

—Entre nosaltres també n'hi ha un que és així: en Nimi. Nimi el poltre.

I en Mati va dir:

—No. En Nimi és diferent. En Nimi pateix de renillitis. Tots s'allunyen d'ell perquè certament és perillós acostar-se a algú que tingui una renillitis.

Es va inclinar cap a la Maia i li va xiuxiuejar:

—Ben aviat es farà fosc, Maia, hauríem d'intentar escapar-nos d'aquí immediatament.

La Maia va precisar:

—Escapar-nos? Però si la porta és oberta i ningú no ens reté! Pots anar-te'n, si tens pressa. Però jo em quedo. Encara hi ha moltes coses per veure.

I el desconegut:

—Seieu aquí, en aquesta pedra. Beveu una mica més de suc de magrana o de granissat de figues. Mati, no tinguis por de la foscor que es va acostant: avui encara trigarà a fer-se fosc, perquè puguem continuar xerrant una estona. Però tranquils, perquè s'ofèn una mica quan veu que li tenen por. Aquest talp és molt i molt vell, i està gairebé sord, en honor vostre s'ha pres la molèstia de sortir del cau per ensumar-vos. Seieu aquí un moment en silenci i deixeu que us ensumi. Mireu com en són de delicades les seves orelles i les seves potes i com tremola per vosaltres la seva trufa rosada, lleugers tremolors, com els batecs ràpids d'un cor agitat. Sembla que la vostra olor li porta records anteriors al naixement dels seus pares.

En Mati va passar la mirada del vell talp a l'home, i de nou al talp, i aleshores el va tornar a travessar la sensació d'un record vague: per ventura no he estat ja aquí? Tot això no m'ha passat ja abans? He estat ja aquí i ho he oblidat tot, i fins i tot ara no aconsegueixo recordar què va passar? Però sí recordo que he oblidat. De fet, aquest home em sembla una mica sol. O potser només m'ho sembla? O potser ens està parant una trampa? Perquè de prop, a en Mati, tot d'una, li va semblar veure a la cara arrugada de l'home un llampec d'astúcia, d'intriga oculta, i això just al mateix moment que deia tot rient:

—Avui encara trigarà a fer-se fosc, perquè vosaltres i jo puguem continuar xerrant una estona.

I si té la intenció de fer-nos presoners aquí? Per sempre?

De sobte, a en Mati li va semblar que els dits nerviüts de l'home eren com les arrels obstinades que s'aferren, es claven i no afluixen.

I si de debò aquest bruixot ens agafa per venjar-se dels nostres pares i de tot el poble? I si no vol tan sols agafar-nos, sinó també embruixar-nos i transformar-nos en animals?

En Mati va dir:

—D'aquí a poca estona serà fosc. Vull anar a casa ara.

I la Maia va afegir:

—Doncs jo no. Vull escoltar més coses. I també vull veure més coses.

24

Aquell home va continuar explicant-los com, quan tenia aproximadament deu anys i mig, va renunciar a ser de la colla dels nens de la seva edat i també de la dels adults, i va començar a passar totes les hores amb gats i gossos, fins que va saber entendre i parlar canès, gatès i cavallès.

Al cap de dues o tres setmanes, tot el poble havia decidit que aquell pobre nen havia emmalaltit de renillitis i tothom anava amb molt de compte de no acostar-s'hi. Al final, fins els seus pares se'n van desentendre, desconcertats. La gent del poble els assenyalava i ells s'avergonyien del seu fill, i a més de la vergonya, els pares també es preocupaven molt que els germans petits no se li acostessin, no fos cas que s'encomanessin.

Així doncs, a la fi, tant els pares com tots els adults van deixar que vagaregés tot sol pel bosc, lliure com una olor o com el vent, tant de dia com de nit.

—Irrrrrrirrr —va fer de sobte l'home amb una veu diferent, i al cap d'un instant un ós bru, pelut i maldestre va treure el morro per darrere els matolls, es va refregar el cap contra la mà de l'home, va mirar en Mati i la Maia amb els seus ulls úrsids humits, plens de curiositat, d'afecte, de cordialitat, d'humilitat, de timidesa i d'un cert estupor, com si aquells ulls volguessin justificar-se i dir—: Perdó, no us enfadeu, senzillament no entenc què passa, ho sento molt però no entenc res de res, perdoneu-me, no n'espereu res, de mi, perquè només sóc un ós.

Mentre, l'ós es va tombar fent un moviment matusser, es va jeure d'esquena a terra, amb les cames a l'aire, i va començar a refregar-se el pèl contra l'herba i a bramular amb una veu baixa, pastosa i fosca, una veu hivernal i profunda, però càlida. En Mati va fer ràpidament tres o quatre passos endarrere i va intentar estirar la Maia pel braç, però la Maia estirava cap a ella i es va tornar a alliberar d'ell, escridassant-lo:

—Prou, deixa'm, Mati, fuig cap a casa, si és el que vols, ningú no et reté aquí a la força. El que a mi m'interessa és continuar explorant.

L'home va dir:

—Tu ets la Maia. I tu en Mati. Ara em presentaré jo: Sóc en Nehi. Sóc el dimoni de les muntanyes. El bruixot. I ara tinc el gust de presentar-vos en Xigui. No heu de tenir por d'en Xigui. En Xigui és un ós una mica infantil, un ós que de sobte es posa a ballar sota la pluja, o que prova d'espolsar-se les mosques amb la seva cua massa curta, o que s'amaga durant hores entre la vegetació del riu i esquitxa aigua a qualsevol que passa. Xigui! No molestis més! Estic explicant una història.

»Amb el temps —va continuar dient l'home—, també he après el colomès, el grillés, el granotí, el cabrí, el peixès i l'ossès. Al cap d'alguns mesos, quan vaig desaparèixer per anar a viure sol la vida de nen de les muntanyes, al bosc, vaig intentar aprendre moltes altres llengües dels animals. No va ser gaire difícil perquè els idiomes dels animals tenen menys paraules que els dels humans, i només utilitzen el temps present, no hi ha ni passat ni futur, i tan sols fan servir verbs, substantius i exclamacions, res més.

»Amb els anys he après que de vegades els animals també diuen mentides, per evitar un perill, o per presumir, o per enganyar les seves preses, o per atemorir, de vegades només per seduir o per afalagar. Com tots nosaltres.

»Fins i tot tenen paraules especials per expressar la joia de viure, l'entusiasme, la meravella i la delícia. I els animals que creiem que són muts, com ara les papallones, les cuques de llum, els peixos o els llimacs, també tenen paraules especials que no pronuncien amb la veu, sinó que expressen per mitjà de tota mena de lleugers tremolors, uns tremolors que arriben a l'escoltador a través de la pell, del pelatge o del mantell de plomes, però no de les orelles. Aquests tremolors s'assemblen a les lleus onades que fa una fulla en caure damunt la superfície de l'aigua d'un llac quan aquesta està molt plana i tranquil·la.

»Hi ha animals que tenen paraules que gairebé semblen una pregària: paraules especials d'agraïment per la llum del sol, i unes altres per agrair el vent que bufa, la pluja, la terra, la vegetació, la llum, la calor, els aliments, les olors i l'aigua. També tenen paraules per a la nostàlgia. Però als idiomes dels animals no hi ha paraules humiliants ni ofensives. Això, no.

»Si voleu, Maia i Mati —va dir l'home posant dolçament les seves mans pesants, fatigades, a l'esquena d'una cabreta que s'havia aclofat damunt el pelatge bru de l'ós Xigui—, si voleu, podríem intentar d'ensenyar-vos-les també a vosaltres. Com les hi vam ensenyar a en Nimi, que va trobar el camí per arribar a nosaltres, va venir abans que vosaltres. Sí, en Nimi el poltre, en Nimi que sempre moqueja, en Nimi que tots els d'allà baix diuen que està malalt de renillitis. Però en el fons del vostre cor, Maia i Mati, ja fa molt de temps que sabeu que aquesta malaltia, la renillitis, no existeix: se l'han inventada perquè ningú no gosés acostar-s'hi, per isolar-se. Així doncs, d'ara endavant vosaltres sereu els nostres hostes, meus i de tots els éssers que viuen amb mi aquí, al parc i a la nostra casa de la muntanya.

»Perquè us quedareu aquí. Amb nosaltres».

L'home va callar uns instants, després va canviar de veu i va dir en veu baixa, amb una veu baixa i decidida que no admetia negatives ni discussions:

—I ara, seguiu-me.

No es va esperar per veure si el seguien o no, sinó que es va posar a caminar tranquil·lament cap a la casa, sense mirar endarrere, però reprenent la paraula des del punt on s'havia interromput, anunciant-los que feia molts i molts anys s'havia enamorat d'una companya de la classe, de la Manuela, però que mai no li va dir que l'estimava i que per això va ser un amor desesperat. I no havia revelat el secret d'aquell amor a ningú perquè tenia por que tots, i en especial la mateixa Manuela, multipliquessin les humiliacions, el menyspreu i les befes si descobrien el seu amor secret.

Quan en Mati i la Maia, l'ós Xigui i la cabreta Sisa van entrar a casa seguint l'home, els nens es van adonar que no era en absolut un castell, sinó una única i immensa habitació, de sostre alt, una habitació càlida, tota ella construïda amb taulons de fusta i sense parets divisòries, els mobles eren escassos, senzills i essencials, mobles fets de troncs d'arbres i de branques grosses, encara recoberts de l'aspra escorça.

I així, després d'haver fet seure la Maia i en Mati a ambdós costats d'una taula de taulons gruixuts, una taula sòlida i un xic primitiva, i després que l'ós i la cabreta s'haguessin arraulit l'un al costat de l'altre endormiscant-se sota la taula, l'home va explicar que una nit d'hivern plujosa i boirosa havia fugit del poble i de casa. Al començament s'havia amagat als boscos i després va trobar aquest lloc, aquí, a la muntanya, entre els animals, tots l'estimaven, el van ajudar i van tenir cura d'ell, perquè molts eren animals que allà baix havien estat maltractats. De vegades, fins i tot els havien torturat.

—Aquella nit plujosa i boirosa, vam pujar tots cap als boscos de la muntanya formant una llarga processó —va continuar dient l'home—, perquè els animals van decidir viure aquí amb mi. Vinga, veniu a la finestra per conèixer l'indret on viureu des d'ara: aquí hi creixen totes les varietats de fruites exquisides, en aquesta zona corre l'aigua de neu, transparent com els sons de la flauta. Allà hi ha una petita bassa on aviat us podreu despullar i rentar. No tingueu vergonya l'un de l'altre. Aquí, a casa nostra, no ens fa vergonya anar despullats: en el fons, sempre anem completament despullats sota dels nostres vestits; el que passa és que, des que érem petits, ens van acostumar a tenir vergonya de tot el que és vertader i a enorgullir-nos de tot el que és mentida. Ens van acostumar a sentir-nos satisfets amb el que tenim, però únicament i exclusiva si els altres no ho tenen. Pitjor encara, des de petits ens van acostumar a mantenir-nos ferms en tota mena d'idees pernicioses que sempre comencen amb les paraules: «Però si tothom…»

L'home va somriure trist, va pensar una estoneta i va dir:

—Aquí, a casa nostra, l'única vergonya és escarnir algú.

I de sobte, amb una veu diferent, una veu fosca i més tèrbola, va afegir:

—Això no obstant, de vegades passa, a mi em passa gairebé cada nit, em desperto i baixo a venjar-me una mica d'ells en la foscor. Dono un ensurt mortal a tothom. Brillant de sobte com un esquelet als vidres de les seves finestres, quan ja han apagat els llums. O fent grinyolar els paviments o tremolar les bigues del sostres perquè tinguin malsons. O perquè es despertin coberts d'una suor freda, que pensin que ells també s'han encomanat de renillitis. I un cop cada uns quants anys atrec cap aquí alguns nens. Com en Nimi el poltre. O com vosaltres.

25

La Maia va dubtar una mica abans de fer amb molta cura les seves preguntes:

Per què vas decidir fugir? Per què no vas intentar de fer almenys un o dos amics? O una amiga? Com és que no vas pensar que hauries d'haver intentat canviar alguna cosa? O canviar tu? A veure, mai no t'ha temptat la idea d'intentar entendre què tenies tu que atreia l'escarni de tots ells? I per què precisament tu? Feies massa preguntes? La meva mare sempre s'enfada amb mi, «per què no pares de fer preguntes? Ja n'hi ha prou, cada pregunta teva és una esquerda més a les parets de casa nostra».

L'home no mirava ni la Maia ni en Mati, ni es va apressar a respondre, en lloc d'això va clavar una mirada amarga a la punta dels seus dits, a les seves ungles grans i obscures. Va respondre a totes les preguntes de la Maia amb dues paraules:

—M'era difícil.

I al cap d'un instant va afegir:

—En el fons, exactament com tu feies, jo tampoc no parava de fer preguntes. Però les meves preguntes només servien per augmentar les burles. Fins que les esquerdes em van deixar sense casa.

En Mati va dir:

—Prou, Maia.

Però la Maia li va respondre empipada:

—Què vol dir prou? Per què prou? Mati, es compadeix tant de si mateix que s'oblida del tot que és ell la tragèdia del nostre poble. Fins i tot ara, al cap de tants anys, quan li preguntem per què va fugir, evita donar una resposta.

En Mati va dir:

—Però en Nimi també va fugir. I els animals també van fugir. Saps molt bé què passa quan es comença a maltractar algú. A riure-se'n. De vegades jo també penso a fugir d'ells, de tothom, de casa, dels pares, dels nens, dels adults, de les meves germanes, de tots. Que tothom pensi que tinc una renillitis. Fugir i anar-me'n a viure tot sol en una cova del bosc, on ningú no em digui sempre «això sí, allò no, ni com pot ser que no et faci vergonya…».

I la Maia li va respondre:

—Però quan tu somies a fugir, Mati, no somies també a endur-te tot el que creix a la terra. O l'aigua. O la llum. Ni tampoc no somies com tornar de nit per venjar-te de tots.

Silenci. Fins que en Nehi els va dir:

—De fet, vosaltres dos també heu fugit, oi? I ara tot el poble està espantat per culpa vostra, i els vostres pares estan desesperats, absolutament desfets.

26

De manera que els dos nens es van quedar tota la tarda a casa d'en Nehi, el rei dels boscos. I la tarda s'allargava i s'allargava, com si estigués embruixada, al cap de moltes hores encara els acariciava la llum suau de la vesprada, i després d'aquesta va arribar la llum del capvespre, i al cap d'un temps incopsable van començar les resplendors del crepuscle, i aquelles resplendors encara van continuar una bona estona, no van cessar, sinó que van continuar irradiant i pintant el cel amb un ventall de delicades tonalitats, com si allà dalt el temps s'hagués aturat. Esborrat. Una vegada per sempre. Per dins, com ja s'ha dit, es va descobrir que allò no era una fortalesa, sinó només una construcció baixa, àmplia, construïda amb troncs d'arbres gruixuts, i envoltada d'un jardí. En Mati i la Maia van passejar per tot el jardí, després van tornar a la casa, van menjar, beure i conversar, i aleshores van tornar a sortir per fer un tomb en companyia de les bèsties, dels ocells, dels insectes i dels rèptils: perquè després d'haver-los espantat, en Nehi es va posar de bon humor, i a riure, fins i tot els va obsequiar amb unes fruites sucoses com mai de la vida no havien tastat. La llum va anar disminuint a poc a poc, tot i que la foscor es feia esperar. La mateixa vesprada donava tombs, anava i venia, alenava lentament de parterre en parterre, entre els corriols del jardí, era una vesprada indecisa, no volia ser, però tampoc no volia acabar-se.

No era ni de dia ni de nit.

No recordo, però tampoc no he oblidat del tot, pensava en Mati, haver estat ja una vegada en un temps una mica semblant a aquest, en un temps que no era ni de dia ni de nit, ni llum ni no llum, de fet, no era un temps, sinó tot el contrari, i potser un embolcall compassiu que m'embolicava del tot? En somnis? Estant malalt? Quan era petit? Delirant de febre? Quan encara era un nodrissó? O potser abans encara, abans de néixer?

En Nehi, quan tenia quatre o cinc anys i encara era un nen anomenat Naaman, sempre s'encarregava de tots els animals, es preocupava de donar-los el menjar, fins i tot a les mosques, i a les formigues, i als peixos del riu…

—També per això et martiritzaven, al poble —va dir la Maia.

La Maia va pronunciar aquesta frase sense el punt d'interrogació, com el qui ja sap la resposta.

I en Mati va dir:

—Encara no se n'han oblidat, allà, però tampoc se'n recorden. Potser hi hauria d'haver una altra paraula, una paraula especial que contingués tant el sentit de recordar com el d'oblidar: de vegades passa que algun dels nostres pares, de sobte, imita per als seus fills el cant d'un animal o d un ocell. Però al cap d'un moment aquest mateix pare se'n penedeix, es corregeix i s'afanya a explicar que, fet i fet, els animals només són una fantasia. I immediatament aquest pare també sospira perquè la nostra mestra Manuela ens confon completament perquè, «pobreta, té el cap ple de pardals».

Quan en Mati va dir que calia una paraula que contingués tant el record com l'oblit, la Maia va pensar en la seva mare, la Lília, que quan s'acabava la jornada escampava molles de pa per a ocells inexistents, o engrunes per a peixos que ja feia temps havien desaparegut. Ja s'acostava el final del dia. Just en aquest moment la mare estaria sola a la vora del riu, i al poble segur que no trigarien gaire a preocupar-se per nosaltres. O potser allà, allà baix, entretant ja havien passat dies i nits i més dies, albades i crepuscles i albades, i tots ja haurien perdut l'esperança, perquè només aquí s'havia aturat el temps? Però el riu, va pensar la Maia, aquest riu no reposa mai, escumeja dia i nit, tomba entre els corrals del poble i continua entossudit cap endavant, cap a la vall, corre i bombolleja pel pendent fent una escuma blanca a les ribes, com si fugis de nosaltres, endavant, cap a les valls serenes, només es queda un moment per maleir el nostre poble.

La Maia va dir:

—D'aquí a poc hem de tornar. Estaran preocupats per nosaltres. Pensaran que ha passat una desgràcia.

I en Mati:

—Una estona més. Només fins al final de la seva història.

L'home va proposar:

—Podríem demanar a les tenebres que s'esperin una mica més. Ja fa hores que hem acordat amb el capvespre que la vesprada fos lenta.

27

La Maia va dir:

—Però tu ens vas fer una cosa terrible, prenent-nos tots els animals. També vas agafar els que mai ningú no havia tractat amb crueltat. Fins i tot et vas endur els animals que nosaltres estimàvem i als quals agradava formar part de la família, per exemple, el gos de l'Almon o la gata de la Manuela i els seus tres gatets. A parer meu, el rapte dels animals va ser un acte molt més cruel que les befes que nosaltres et fèiem. Quan vas decidir venjar-te, no et vas aturar ni un moment a preguntar-te de qui, en el fons, et venjaves? De qui es reia de tu? Dels qui maltractaven els animals? O precisament de l'Almon, de la Solina, de la meva mare i de la Manuela, a la qual ens has dit que estimaves?

En Naaman va alçar l'espatlla, com si intentés amagar-hi el coll i el cap. Com si, de sobte, es tornés contrafet davant d'ells. Les mans se li van començar a retorçar, com si busquessin alguna cosa, com si tinguessin ànsia de desfer-se de la seva condició de mans, d'amagar-se, de fugir del seu amo i de no tornar amb ell mai més. I quan la Maia va mencionar el nom de la Manuela, a les comissures dels llavis d'en Nehi de sobte hi va aparèixer una mena de somriure mig burleta que tenia alguna cosa de desesperació i també de mesquinesa, el somriure d'una persona perversa que malgrat tot implora una mica de simpatia.

—Què, no hi esteu bé, aquí? —L'home se sentia ofès—: No us voleu quedar? Només una estoneta? D'acord. Aneu-vos-en. Tant se me'n dóna. Marxeu. No estic pas sol aquí. Aneu-vos-en. Entretindré la foscor perquè no us caigui a sobre abans que arribeu a casa. Marxeu. M'és igual. Marxeu. Si de veritat em volgués venjar, us podria retenir aquí amb mi per sempre. O almenys us podria recompensar les preguntes que m'heu fet amb unes altres de meves, difícils. Per què, per exemple, allà, tots vosaltres permeteu que els vostres pares us facin callar cada vegada que intenteu esclarir el que de veritat va passar abans que naixéssiu? Per què sempre accepteu que canviïn el tema de la conversa i parlin d'una altra cosa? Potser perquè no teniu ganes d'esclarir ni de saber? Potser també perquè us fa por saber? No hauria estat més fàcil mentir-vos en lloc de carregar les vostres joves espatlles amb tots els secrets dels pares? No només les de vosaltres dos, sinó les de tots els nens del poble? És més còmode que els pares es guardin la vergonya i la culpa per a ells en comptes d'esquitxar-vos a vosaltres, oi? No és cert? O potser fins i tot heu suposat la veritat, però la suposició us fa molta por? Perquè si la suposició és certa, aleshores, de sobte i des d'ara, estarà prohibit riure's i burlar-se de ningú. Com podrem viure i com ens podrem divertir sense humiliar de tant en tant algú? Sense maltractar, sense fer befa i sense trepitjar de vegades els altres?

La Maia va dir:

—Vet aquí. Mira, Nehi. Ara ets tu qui pren el pèl. Fins i tot et diverteixes, oi?

28

A causa de tanta solitud, en Naaman havia après a parlar amb els animals en les seves llengües. Al cap d'uns anys, quan tot el poble ja havia començat a anomenar-lo «el malalt de renillitis», a allunyar-se'n, a llançar-li de lluny estant trossos de teules i pedres, va trobar una cova a la muntanya, se n'hi va anar a viure tot sol i es nodria de bolets i de llavors del bosc. Només de tant en tant, de nit, esperava que tot el poble es tanqués dins de les seves respectives cases, i aleshores baixava a vagarejar com una ombra pels carrerons del poble obscur.

Encara ho feia, de tant en tant. En la foscor. Baixava quan tots ja s'havien tancat darrere dels porticons de ferro i darrere les barres de ferro. Baixava a vagarejar pel poble perquè aquí dalt se sentia una mica trist malgrat l'amor dels animals i malgrat totes les meravelles de la muntanya.

En la foscor de les nits sense lluna tombava pels carrerons deserts. De vegades ho feien plegats, caminant de puntetes, en Nimi i ell, s'acostaven un moment a una casa qualsevulla i a través de les fissures dels porticons feien una ullada a l'interior per veure les famílies submergides plàcidament en els darrers preparatius del son nocturn.

Perquè era agradable escoltar, darrere de les cortines, un pare llegint un conte a la seva filla perquè s'adormís, o una mare cantant asseguda als peus del llit del seu fill petit una cançó de bressol que, de sobte, trencava el vell cor d'en Nehi. A vegades li agradava escoltar, darrere d'una finestra només mig tancada, les somnolents converses nocturnes d'una parella cansada mentre en l'escalfor de la seva habitació es prenien un te. O mentre estaven asseguts llegint en el silenci de la nit i de tant en tant intercanviaven dues paraules que commovien en Nehi i feien plorar en Nimi, paraules senzilles com: «Saps que estàs preciosa amb aquesta bata florejada?». O bé: «Avui per fi has adobat els graons del soterrani, estic molt contenta, t'ho agraeixo de cor». O també: «El conte que has explicat al nen aquest vespre era deliciós i bonic, m'ha fet recordar la meva infantesa».

—Així és com em passejo de nits pels patis deserts, dues o tres hores, tot sol, de vegades amb en Nimi, fins que s'apaga l'últim llum del poble, a la finestra de l'Almon. Sí, tinc una mica d'enveja. Envejo tot allò que no he tingut mai i que ja mai més no tindré.

La Maia va dir:

—És a dir, que aquí dalt de vegades és més aviat trist.

29

—Però si jo no els vaig pas agafar —va dir en Nehi—. En qualsevol cas, no a tots. Una nit els animals es van alçar i tots van abandonar el poble, em van seguir cap als cims boscosos de les muntanyes. Fins i tot els animals que estimaven les seves cases i que van dubtar molt si quedar-se o venir; com en Zitu, el gos de l'Almon el pescador, o com la Tima, la gata virolada de la Manuela, ella i els seus tres gatets, al final van decidir unir-se a mi, juntament amb tots els altres: no perquè els hagués embruixat ni perquè volgués venjar-me, sinó perquè també entre els animals imperava aquella por que vosaltres coneixeu molt bé, la por de no ser com tothom, de quedar-se quan tots els altres se'n van, o d'anar-se'n quan tots els altres es queden. Ningú no es vol quedar sense la bandada ni que el separin del ramat. Només una o dues vegades. T'allunyes només una o dues vegades del grup… i ja no t'hi deixen tornar. Perquè ja estàs malalt de renillitis.

Al principi, en Naaman es va construir una petita cabana de branques en un clar del bosc al cim de la muntanya, mentre els seus amics animals li procuraven tot el que li feia falta: les ovelles i les cabres li oferien la seva llet, els ocells li portaven ous, les abelles li donaven mel, el riu li portava aiguaneu, els esquirols recollien per a ell fruits i llavors, i els ratolins, per la seva banda, excavaven la terra i li duien patates. Fins i tot les formigues, llarguíssimes caravanes de formigues, li portaven dels camps de la vall un botí de grans de blat perquè es pogués fer el pa. Els llops i els óssos el custodiaven i el defensaven. Així va viure un any i un altre, lluny dels homes i envoltat de l'amor dels animals, grans i petits. Les granotes li van abreujar el nom, de Naaman a Naí. I l'accent dels cocodrils i dels ocells nocturns va transformar Naí en Nehi.

30

Fa molts anys, en una vall amagada, darrere de set cims i darrere de set planes profundes, en Nehi va descobrir, en un dels seus vagarejos solitaris, un petit arbust que tenia unes baines de color blanc i violeta que gairebé tenien el mateix gust que la carn. En Nehi va anomenar «carnènies» les baines d'aquest arbust; en va sembrar llavors arreu del bosc, les va cultivar, fer créixer i escampar, perquè va comprendre que a tots els depredadors els agradava el gust de les carnènies i en menjaven tantes com volien, de manera que ja no els calia caçar per nodrir-se d'altres animals més dèbils. Ni tenien ganes de fer-ho. A poc a poc, en Nehi va aconseguir que la pantera jugués amb les cabretes, que el llop vigilés els ramats d'ovelles, fins i tot que dormís entre elles perquè la seva llana li escalfés el cos durant les nits fredes. Així doncs, cap més depredador va tornar a caçar en aquells boscos, ni cap altre animal va tornar a tenir por dels depredadors. Però no van oblidar del tot.

31

Després d'un altre passeig pel parc. la Maia i en Mati ja sabien dir algunes paraules en pardalès i una o dues frases en gatès i en la llengua de les vaques, així com entendre alguns mots de mosquí. En Nehi i tots els éssers del parc, van pregar a la Maia i a en Mati que es quedessin amb ells almenys unes quantes setmanes.

Però en Mati, agafant la mà de la Maia, va dir:

—Allà pateixen per nosaltres. No els podem fer passar tanta angoixa.

Ara en Mati també va recordar que en aquell mateix moment, en aquell precís instant, just quan començava a fer-se fosc, totes les cases del poble es tancaven, tots els porticons es barraven i totes les portes es barrotaven amb dos o tres cadenats de ferro: certament els pares estarien molt preocupats per ells, i segurament tot el poble ja hauria sortit a buscar-los amb llanternes, i potser ja haurien perdut l'esperança, i s'estarien tancant a casa, cada família darrere els panys i darrere els porticons de ferro.

La Maia i en Mati van demanar a en Nehi que els deixés endur-se una gasela àgil, o un gos, perquè els mostressin el camí de tornada a casa. Evidentment, per la seva part, prometien no explicar res a ningú, mai, absolutament mai, del que havien vist amb els seus ulls ni del que havien sentit amb les seves orelles a l'amagatall del dimoni de les muntanyes, i de no revelar res en absolut del munt de sortilegis que havien descobert al seu parc.

Però en Nehi els va tornar a somriure tot meditant, amb un somriure ambigu, gairebé vergonyós, fins i tot trist, però també una miqueta astut, un somriure que no començava als llavis, sinó entre les arrugues dels ulls, i que després baixava tot escampant-se pel reticle dels solcs de les galtes, fins que s'aturava dubtós als angles de la boca. I després de somriure va dir que no calia que li fessin aquella promesa: perquè encara que ho expliquessin tot, encara que filtressin els més petits detalls, qui els creuria?

—Si expliquéssiu el que heu vist només provocaríeu somriures i befes per tot el poble: el càstig dels dubtosos és provocar sempre el dubte, fins i tot dubtar dels dubtes que ells mateixos provoquen. Mentre que el càstig dels desconfiats és desconfiar dia i nit de tot. Desconfiar fins i tot de si mateixos, fins i tot de les seves desconfiances.

En Mati va dir:

—Quan la mestra Manuela, o l'Almon el pescador, ens expliquen històries dels animals, immediatament tots ens en riem. Grans i petits. Però de vegades un adult oblida per un instant la befa, potser de sobte el dominen els remordiments o la nostàlgia, i aleshores explica coses que ell mateix al cap d'un moment nega. Sempre n'hi ha un que comença i tots els altres el fan callar. Però el que comença és sempre un altre. De vegades un nen arriba al matí a escola i explica a tothom que a l'alba, quan encara estava mig despert mig adormit, li ha semblat sentir una refilada llunyana, un zum-zum o un carrisqueig. Immediatament tots el fan callar, que no parli, que no els posi nerviosos. Potser és perquè els pares s'avergonyeixen del que va passar, que ho neguen tot? O potser van prendre la decisió de comprometre's a oblidar per aturar l'angoixa? Però a mi em sembla que ningú no ha oblidat de veritat allò que tot el poble va decidir oblidar.

Després en Nehi els va demanar que li expliquessin una mica com era la vida del poble durant el dia. Perquè ell només hi baixa quan és fosc.

—Per favor, digueu-me, com és la plaça enllosada les llargues nits d'estiu, entre la llum del dia i la de la posta del sol? Com és quan en Danir el teulader i els seus ajudants i altres nois i noies hi van a fer petar la xerrada, a prendre una cervesa, a riure i de vegades també a cantar durant una mitja hora o una hora? Com està l'Almon el pescador? Continua discutint amb els arbres del jardí? Encara esculpeix figuretes d'animals de fusta amb la seva navalla? Una vegada quasi no em vaig poder aguantar fins a la mitjanit, de sobte em van venir moltes ganes d'anar de dia al seu hort, quedar-m'hi un parell d'hores amb els braços en creu, treure l'espantaocells i disfressar-me jo d'espantaocells, l'Almon ja deu ser gairebé cec, potser no notaria la diferència, i aleshores ens posaríem a discutir.

»I les converses de les dones a la botiga de queviures? I el xafardeig de les bugaderes a les ribes del riu? I la Manuela, com està? I el banc on els vells es reuneixen cap a les deu del matí per fer una pipa al costat de l'aigua? Si no tingués por que tots s'aixequessin i fugissin de mi cridant aterrits, alguna vegada els aniria a trobar durant el dia. Només una vegada. M'esmunyiria entre ells per participar en les seves discussions evocadores i per ensumar profundament el fum aromàtic de les seves pipes. Potser entre ells encara en queden alguns que no m'han oblidat del tot.»

La Maia va dir:

—Qui recorda, se'n riu. Qui calla, calla.

32

—Imagineu-vos —va dir la Maia a en Mati i a en Nehi, que havia anat a acompanyar-los en el crepuscle, amb la darrera llum, al llarg del sender tortuós del bosc, pel pendent de la muntanya, al seu camí de tornada a casa—, imagineu-vos què passaria si tu un bon dia per fi tornessis al poble, Nehi, i que, de sobte, també tornessin tots els animals que ens van abandonar ja fa molts anys per anar-se'n amb tu a la muntanya. Imagineu-vos la commoció, la sorpresa i l'ensurt, però a la vegada la immensa alegria!

En Mati va dir:

—I si les orenetes i les caderneres tornessin a niar a casa nostra, a les branques dels arbres, si els coloms aletegessin al voltant dels colomars, si els corbs cridessin al matí, si a tots els corrals del poble s'arreglessin els vells estables, els galliners destrossats, les pletes, les menjadores, els porxos i les cledes, si els gossos tornessin a bordar a les masies i pels carrers del poble, i si al voltant dels ruscs se sentís el zum-zum dels eixams d'abelles.

I la Maia:

—I si el vell Almon pogués tornar a estar amb el seu estimat gos a la riba del riu, xerrant amb els peixos que haurien tornat al riu, i si el seu vell espantaocells, en lloc de passar-se el dia discutint amb l'Almon, per fi se les pogués haver amb ocells de veritat.

I una altra vegada en Mati:

—I si la modista Solina pogués regalar un gatet al seu marit. O potser una cabreta. O un esquirol.

I una altra vegada la Maia:

—La meva mare, la fornera, podria anar pels carrerons del poble rodejada d'un núvol d'ocells i escamparia molles de pa per a tots, i la Manuela la saludaria amb la mà des del seu balcó, i potser, si tu també tornessis, Nehi, potser, qui sap…

En Nehi va escoltar en silenci totes aquelles coses. Una vena o una petita artèria blavosa li palpitava al pols, com si en aquell punt bategués el cor frenètic d'un pollet. Però al final del seu silenci, amb la seva veu cremada, una veu baixa, interna i amable com una cuina calenta en una nit d'hivern, va dir:

—I si tornessin a riure's de mi? A escarnir-me? Què passaria quan se'm tornés a despertar el desig de fer mal i de ser cruel per venjar-me de tots?

I al cap d'un moment va afegir:

—¿I què passaria si els camperols grans i forts, aquells els pares dels quals eren els meus companys a la classe de la mestra Rafaela, la mare de la mestra Manuela, què passaria si una altra vegada es posessin a donar cops de bastons als gossos, a fuetejar els cavalls amb les xurriaques de cuiro, a enverinar els gats del carrer, a ofegar els talps als pous negres, si tornessin a entrar al bosc amb les seves escopetes per matar cervatons, cabres salvatges i guineus per mercadejar amb les seves pells i per posar tota mena de trampes per a les llebres i els ànecs salvatges? Si tornessin a tirar les seves xarxes per pescar els peixos del riu?

Quan ja havien fet cinc o sis revolts més del camí en pendent, cada cop més fosc, un camí que passava sota la penombra de les capçades dels arbres del bosc, en Naaman va afegir:

—Segur que rebrien el retorn de les vaques amb joia i amb alegria, i el dels cavalls amb entusiasme, i també el de les gallines que els donen ous, i el de les cabres, oques, ovelles i coloms, sí, i alguns segur que es tornarien a entusiasmar amb els seus gossos, gats i ocells cantaires. Això és cert. Però què farien amb les rates? I amb els cucs? Què els passaria als escarabats, als mosquits i a les aranyes domèstiques? Què li passaria a en Nimi? I a mi?

33

Quan van arribar al final del bosc, al punt des d'on ja es veien les primeres cases del poble, en Nehi els va dir:

—Vet aquí que ja s'ha fet de nit. Allà baix ja passen ànsia per vosaltres. Aneu-vos-en a casa i, si voleu, podríeu venir de tant en tant al nostre amagatall de les muntanyes, us podríeu quedar amb nosaltres unes quantes hores, o un dia, o més. De moment, però, aneu amb molt de compte, vosaltres dos, de no encomanar-vos la malaltia del menyspreu i de les befes. Al contrari: a poc a poc intenteu allunyar una mica els vostres amics, o almenys alguns d'ells, d'aquests trastorns. Parleu amb ells. Parleu també amb els qui insulten, fins i tot amb els qui obren amb crueltat i amb els qui s'alegren de les desgràcies dels altres. Per favor, tots dos, parleu amb qui estigui disposat a escoltar. Intenteu parlar fins amb els qui es riguin de vosaltres, us censurin i us humiliïn. No en feu cas, continueu intentant parlar, parlar.

»Fins que un bon dia, qui sap quan, els cors canviïn. Aleshores nosaltres podrem baixar de la muntanya, i potser tots tindrem un cor nou, tots els éssers vivents, homes i animals, i els carnívors s'acostumaran a menjar carnènies en lloc de ser depredadors. Aleshores, els meus amics i jo, i en Nimi el poltre, podrem sortir de l'espessor del bosc, tornar al poble i viure a casa nostra, als nostres corrals, als camps, a les pastures i a les ribes del riu, la meva set de venjança s'esmicolarà i es desprendrà de mi com la pell seca d'una serp, i tots nosaltres podrem treballar, estimar, passejar, cantar, fer música, jugar i conversar, sense depredar i sense ser preses, i també sense burlar-nos els uns dels altres. I ara, aneu-vos-en en pau. I no oblideu. Tampoc no oblideu quan creixeu i sigueu grans, potser també pares dels vostres fills, no oblideu. Maia i Mati, bona nit. Bona nit a tots dos.

Quan el bosc es va enfosquir, quan la Maia i en Mati baixaven agafats de la mà, quan s'estaven acostant a les llums del poble, en Mati li va dir a la Maia:

—Ho hem de dir a l'Almon. Ho hem de dir a la Manuela. Ho hem de dir a en Danir.

La Maia va afegir:

—No només a ells, Mati. Ho hem de dir a tothom. A la meva mare. Als vells del poble. Als teus pares. I no ens serà gens fàcil.

I en Mati:

—Diran que ens hem encomanat la renillitis.

I la Maia:

—Hem de trobar en Nimi. L'hem de fer tornar.

I en Mati:

—Demà.

Arad, agost de 2004

AMOS OZ. (Jerusalem, 1939)

És un escriptor, periodista, pacifista i professor universitari israelià, considerat com un dels més importants escriptors contemporanis en hebreu.

A l'edat de quinze anys va anar a viure a un kibbutz. Un cop finalitzat el servei militar el 1961, va tornar al kibbutz, on va treballar en tasques agrícoles. Les seves primeres narracions curtes es van publicar poc després de complir els vint anys. Va estudiar Filosofia i Literatura a la Universitat Hebrea i durant vint-i-cinc anys va dividir el seu temps entre l'escriptura i la docència a l'escola superior del kibbutz, que va abandonar l'any 1986. Actualment viu a Arad, un poble situat al sud d'Israel, i exerceix com a professor de literatura a la Universitat "Ben Gurion" del Neguev. Des del 1967, any en que va esclatar la Guerra dels Sis Dies, Oz ha publicat nombrosos articles i assajos sobre el conflicte àrabo-israelià i és un dels líders del moviment pacifista israelià "Pau Ara".

Oz ha estat guardonat amb nombrosos premis i distincions. Nominat "Oficial d'Arts i Lletres" de França, guardonat amb la "Legion d'honneur", membre de ple de l'Acadèmia de la Llengua Hebrea, guardonat amb el "Prix Femina" de França, amb el Premi Goethe a Frankfurt, amb el Premi Internacional Catalunya, i amb el Premi Bialik i Premi Israel de Literatura a Israel.

És autor de més de 18 llibres en hebreu, entre els quals destaquen: My Michael (1968), A Perfect Peace (1982), Black Box (1987), Don't Call It Night (1994) o A Panther in the Basement (1995).