Gallines que es neguen a pondre ous i els esclafen a terra. Cavalls que volen dedicar-se a aprendre l’alfabet quan es jubilin. Porcs que dormen en llits… Què passa quan l’ideal d’una societat justa el posen en pràctica… els animals? Aquesta novel·la respon la pregunta amb humor i tendresa a parts iguals.

La rebel·lió dels animals, un dels clàssics més importants de la literatura universal, és una faula senzilla i tràgica que relata la revolta dels animals del mas dels Jones contra els seus amos. És la història «d’una revolució que va acabar malament i de les excel·lents excuses que es van anar inventant, pas a pas, per justificar la perversió de la doctrina original», tal i com va escriure Orwell a la solapa de la primera edició del llibre, el 1945. Concebuda com una sàtira de l’estalinisme, el caràcter universal del seu missatge ve determinat per una anàlisi extraordinària de la corrupció que engendra qualsevol forma de poder (autocràtica o no), equiparant poder amb autoritarisme i denunciant el canvi de discurs i les dobles morals dels mandataris quan atenyen els llocs més alts en la piràmide social.

George Orwell

La rebel·lió dels animals

ePub r1.1

Titivillus 26.09.18

Títol original: Animal Farm

George Orwell, 1945

Traducció: Ellen Ripley, 2012

Editor digital: Titivillus

ePub base r1.2

Pròleg

LA REBEL·LIÓ DELS ANIMALS: VIATGE D’ANADA I TORNADA

Encara que La rebel·lió dels animals («Animal Farm») és un apòleg, això és, un relat fals, de pura invenció, el seu atractiu resideix que l’inventat, allò que es descobreix, apareix sempre cenyit a allò quotidià. Com en altres rondalles, en aquesta els animals parlen. No només parlen, assumeixen, a més, les funcions que en una granja compleixen els homes. Jones, el granger, va al seu llit a dormir la borratxera de cervesa. Apaga la llum. Amb prou feines ho ha fet, tots els animals d’aquesta granja anglesa s’esvaloten. El Vell Major, porc premiat, gros, savi i benvolent, ha tingut un estrany somni la nit anterior, i desitja comunicar-ho als altres animals. Aquest, el somni d’un porc, és la frontissa de plata sobre la qual gira 180 graus la narració: és la porta trobada sobtadament en aquest mur on no va haver-hi mai una porta; és el pont que permet entrar a la cambra prohibida; és l’armari (recordem la saga de Nàrnia) que dóna pas a un altre temps i altres espais; és la banya que sona en el silenci de la nit per anunciar l’arribada d’un altre regne. «I ara, camarades, diu el Vell Porc Major, explicaré el meu somni d’anit. No estic en condicions de descriure-us-el. Era una visió, continua, de com serà la Terra quan l’Home hagi desaparegut (…) L’home és l’únic enemic real que tenim (…). Elimineu tan sols a l’Home, i el producte del nostre treball serà propi (…). Tots els homes són enemics, afirma. Tots els animals són camarades». Poc després el Vell Porc Major mor, no sense abans entonar un himne, «cantat pels animals d’èpoques remotes», perquè les Bèsties trenquin les seves cadenes.

Jones, després, és expulsat de la granja pels animals, i els porcs, que se suposa són els més intel·ligents, prenen al seu càrrec el treball d’ensenyar i organitzar als altres. Els porcs assumeixen el control total de la granja. Sota la seva direcció treballen sense descans, i obeeixen com a esclaus, gossos, gallines, ovelles, vaques, ànecs, cavalls, oques, una gata, un corb, rates, conills, i fins a un gall trompeter que més tard anunciarà amb sonors quiquiriquís l’arribada del dictador. Animals que només caminen sobre quatre potes, «ja que tot el que camina sobre dos peus és un enemic, i el que camina sobre quatre potes o tingui ales és un amic». Aquesta és la consigna. Com tota revolució que comença, ho fa amb belles promeses; entre elles, el vademècum d’una ideologia; i, en aquest cas, els seus set manaments.

Escrita durant la Segona Guerra Mundial, entre 1943 i 1944, mentre Orwell treballava a la BBC de Londres, i publicada en 1945, això és, al final d’aquesta guerra, La rebel·lió dels animals sembla situar-se sobre una línia que arrenca de Tomás Moro, passa per Swift, i toca, en els nostres dies, al Huxley d’Un món feliç («Brave New World»), i 1984. És la utopia, és a dir, «aquest projecte d’impossible realització». Només que la granja està molt a prop de certs projectes totalitaris que van ser possibles en aquells anys. Com tota obra que amaga diversos plans, aquesta rondalla és, d’una banda, un «conte» cruel i despietat, i per una altra un llibre que poden llegir els nens, com llegeixen el Gulliver de Swift. Ja que si el Gulliver és en el fons una descarnada sàtira contra la societat anglesa, i pot també llegir-se com una novel·la d’aventures, La rebel·lió es recolza també en la circumstància del seu temps, la dictadura d’un paranoic àvid de sang i poder: Stalin. No obstant això, quan s’arriba a l’última pàgina d’ella es desprèn una conclusió encara més terrible que la mateixa realitat. A l’inrevés del que succeeix a 1984, l’estil del qual sofreix d’alguna laxitud i s’estén innecessàriament, a la granja tot està tramat com un mecanisme de rellotgeria que funciona amb esplèndida naturalitat. Aquesta és una manera de fer versemblant el que en ella ocorre. Gairebé no explica la ideologia de l’autor, i fins i tot marxa a contrapèl d’ella.

L’espai físic del relat, si ho comparem amb el que hi ha en 1984, està fitat per la precisió del que es narra, la línia recta del que s’explica, i, sobretot, la progressió que mitjançant subtils tocs despulla a poc a poc aquesta nova classe corrupta dels porcs. Quan tot acaba, l’arc es tanca justament en l’extrem contrari. «La revolució», assegurava Chesterton, «és la paràbola que descriu un mòbil per tornar al punt de partida». La revolució se sol mossegar la cua. El que s’havia promès no només no es compleix sinó que es compleix a l’inrevés: s’acaba per fer el que no s’havia de fer; es prohibeix el que abans es permetia; es torna amic l’enemic, i l’enemic, amic; els manaments són manipulats, i queden reduïts només a un; s’inventa el terror, i a l’hora cau sota el domini del terror. A la granja domina, a més de la sàtira, la ironia, i fins l’humorisme. Napoleó, successor del Vell Porc, ha assumit tot el poder («La seva cua s’havia posat rígida, i es movia nerviosament de costat a costat, senyal de la seva intensa activitat mental»). Aquest porc pensa tant com la gata que xerra amb alguns pardals («Els estava dient que tots els animals eren ja camarades i que qualsevol pardal que volgués podia posar-se sobre les seves urpes; però els pardals van mantenir la distància»). El Vell havia afirmat, peremptòriament, que «cap porc ha de viure en una casa, dormir en un llit, vestir robes, beure alcohol, fumar tabac, rebre diners, ocupar-se del comerç, doncs tots els costums de l’Home són dolents; cap animal ha de tiranitzar els seus semblants. Feble o fort, agregava, llest o ingenu, som tots germans. Cap animal ha de matar a un altre animal. Tots els animals són iguals». Però Napoleó i els seus porcs adeptes, més els mastins de la seva guàrdia pretoriana, acaben per fer, i per ordenar que es faci, justament el contrari. Napoleó anirà a viure a la casa del granger Jones; vestirà les seves robes, beurà el seu whisky, fumarà el seu tabac, rebrà diners, tiranitzarà els altres animals, alguns dels quals seran executats. Aquí no hi ha redempció ni alternativa que obri l’esperança a un altre espai, aquest que el corb Moses promet: corb mentider i covard que tal vegada Orwell inventa com una caricatura d’alguna classe sacerdotal («Pretenia conèixer l’existència d’un país misteriós anomenat Mont Caramel, al que anaven els animals quan morien…»). Tots són enganyats, excepte Benjamí, el ruc, que ha vist passar moltes aigües i no creu en «ocells prenyats». Sembla paradoxal, en fi, que aquest ruc escèptic sigui el més savi dels animals. Ahir tots els animals «eren iguals»; avui «tots els animals són iguals, però alguns animals són més iguals que uns altres». Ahir s’hissava la bandera verda en la qual estaven dibuixades l’asta i la pota; avui només s’aixeca una bandera verda sense asta i sense pota. L’ahir Granja Manor, a la qual els porcs van donar el nom de Granja dels Animals, torna a anomenar-se Granja Manor. És evident, per als porcs, que animals i homes poden conviure. Quan porcs i homes, en l’últim paràgraf del llibre, acaben per esmorzar, brindar i enganyar-se mútuament a la casa que va ser del granger, «els animals (que es trobaven fora) van mirar del porc a l’home, i de l’home al porc, i novament del porc a l’home; però ja era impossible destriar qui era qui».

I

El senyor Jones, amo de la Granja Manor, va tancar a la nit els galliners, però estava massa borratxo per recordar que havia deixat obertes les finestretes. Amb la llum de la llanterna ballotejant d’un costat a un altre va creuar el pati, es va treure les botes davant la porta de darrere, es va servir una última copa de cervesa del barril que estava a la cuina i es va anar de dret al llit, on ja roncava la senyora Jones.

Quan es va apagar la llum al dormitori, va començar el xivarri a tota la granja. Durant el dia es va córrer la veu que el Vell Major, el porc premiat, havia tingut un somni estrany durant la nit anterior i desitjava comunicar-li-ho als altres animals. Havien acordat reunir-se tots al graner principal perquè el senyor Jones no pogués molestar-los. El Vell Major (així li deien sempre, encara que va ser presentat en l’exposició sota el nom de Willingdon Beauty), era tan estimat a la granja, que tots estaven disposats a perdre una hora de son per sentir el que ell hagués de dir-los.

En un extrem del graner principal, sobre una espècie de plataforma elevada, el Major ja es trobava situat en el seu jas de palla, sota una lot que penjava d’una biga. Tenia dotze anys d’edat i últimament s’havia posat bastant gros, però encara era un porc majestuós d’aspecte savi i benvolent, a pesar que mai li havien llimat els ullals. Feia estona que havien començat a arribar els altres animals i a col·locar-se còmodament, cadascú a la seva manera. Primer van arribar els tres gossos, Bluebell, Jessie i Pincher, i després els porcs, que es van escarxofar a la palla davant de la plataforma. Les gallines, es van posar en l’ampit de les finestres, les colomes van voleiar cap a les bigues, les ovelles i les vaques es van estirar darrere dels porcs i es van dedicar a rumiar. Els dos cavalls de tir, el Boxer i la Clover, van entrar junts, caminant a poc a poc i posant amb gran cura les seves enormes peülles peludes, per temor a què algun animaló pogués trobar-se ocult a la palla. La Clover era una egua corpulenta, entrada en anys i d’aspecte maternal, que no havia aconseguit recuperar la silueta després del seu quart poltre. El Boxer era una bèstia enorme, d’uns divuit pams d’alçada i tan fort com dos cavalls comuns junts. Una taca blanca al llarg del musell li donava un aspecte estúpid, i per cert no era molt intel·ligent, però sí respectat per tots donada la seva enteresa de caràcter i el seu tremend poder de treball. Després dels cavalls van arribar Muriel, la cabra blanca, i Benjamí, el ruc. Benjamí era l’animal més vell i de pitjor geni de la granja. Rares vegades parlava, i quan ho feia, generalment era per fer alguna observació cínica; podia dir, per exemple, que Déu li havia donat una cua per espantar les mosques, però que ell hagués preferit no tenir ni cua ni mosques. Era l’únic dels animals de la granja que mai reia. Si se li preguntava per què, contestava que mai trobava motiu per fer-ho. No obstant això, sense admetre-ho obertament, sentia afecte per el Boxer; els dos passaven, generalment, el diumenge, junts al petit prat darrere de l’horta, pasturant espatlla amb espatlla, sense parlar-se.

Amb prou feines es van estirar els dos cavalls quan un grup d’aneguets que havien perdut a la mare va entrar al graner piulant feblement i anant d’un costat a un altre a la recerca d’un lloc on no hi hagués perill que els trepitgessin. La Clover va formar una espècie de paret amb la seva gran pota davantera i els aneguets es van niar allà adormint-se de seguida. A última hora, Mollie, la bella i ximple egua blanca que estirava del cotxe del senyor Jones, va entrar cadenciosament mastegant un terròs de sucre. Es va col·locar davant, coquetejant amb la seva nívia crinera a fi d’atreure l’atenció cap a les trosses vermelles amb que havia estat trenada. L’última a aparèixer va ser la gata, que va buscar, com de costum, el lloc més càlid, acomodant-se finalment entre el Boxer i la Clover; allà roncà a gust durant el desenvolupament del discurs del Major, sense sentir una sola paraula del que aquest deia.

Ja estaven presents tots els animals, excepte Moses, el corb ensinistrat, que dormia sobre un penjador darrere de la porta posterior. Quan el Major va veure que estaven tots i esperaven atents, va aclarir la seva veu i va començar:

—Camarades: vosaltres us heu assabentat ja de l’estrany somni que vaig tenir anit. D’això parlaré de seguida. Primer haig de dir una altra cosa. Jo no crec, camarades, que estigui molts mesos més amb vosaltres i abans de morir, crec que el meu deure és transmetre-us la saviesa adquirida. He viscut molts anys; vaig disposar de bastant temps per meditar mentre he estat tot sol a la meva cor i crec poder afirmar que entenc la naturalesa de la vida en aquest món tan bé com qualsevol altre animal vivent. Respecte a això desitjo parlar-vos.

»Vejam camarades: quina és la realitat d’aquesta vida nostra? Mirem-la de front: les nostres vides són miserables, laborioses i curtes. Naixem, ens subministren el menjar necessari per mantenir-nos i a aquells de nosaltres capaços de fer-ho ens obliguen a treballar fins a l’últim alè de les nostres forces; i en el precís instant en què nostra utilitat ha acabat, ens maten amb una crueltat espantosa. Cap animal a Anglaterra coneix el significat de la felicitat o l’ociositat des que compleix un any d’edat. No hi ha animal lliure, a Anglaterra. La vida d’un animal és la misèria i l’esclavitud; aquesta és la pura veritat.

»Però és això realment part de l’ordre de la naturalesa? És per ventura perquè aquesta terra nostra és tan pobra que no pot proporcionar una vida decorosa a tots els seus habitants? No, camarades; mil vegades no. El sòl d’Anglaterra és fèrtil, el seu clima és bo; és capaç de donar menjar en abundància a una quantitat molt superior d’animals que la que actualment l’habita. Solament la nostra granja pot mantenir una dotzena de cavalls, vint vaques, centenars d’ovelles; i tots ells vivint amb una comoditat i dignitat que en aquests moments estan gairebé fora de l’abast de la nostra imaginació. Per què, llavors, continuem en aquesta miserable condició? Perquè els éssers humans ens arrabassen gairebé tot el fruit del nostre treball. Aquí està, camarades, la solució de tots els nostres problemes. Està tot involucrat en una sola paraula: Home. L’Home és l’únic enemic real que tenim. Traieu a l’Home de l’escena i el motiu originari de la nostra gana i excés de treball serà abolit per sempre.

»L’Home és l’únic ser que consumeix sense produir. No dóna llet, no posa ous, és massa feble per tibar de l’arada i la seva velocitat ni tan sols li permet atrapar conills. No obstant això, és amo i senyor de tots els animals. Els fa treballar, els retorna el mínim necessari per mantenir-los amb vida i la resta se la guarda per a ell. El nostre treball llaura la terra, el nostre fem l’abona i, no obstant això, no existeix un de nosaltres que posseeixi una mica més que la seva simple pell. Vosaltres, vaques, que esteu aquí quants milers de litres de llet heu donat aquest últim any? I què s’ha fet amb aquesta llet que havia de servir per criar vedells robusts? Fins a l’última gota ha anat a parar a les goles dels nostres enemics. I vosaltres, gallines, quants ous heu posat aquest any i quants pollets han sortit d’aquests ous? Tot la resta ha anat a parar al mercat per produir diners per a en Jones i la seva gent. I tu, Clover, on estan aquests quatre poltres que has tingut, que havien de ser la sustentació i solaç de la teva vellesa? Tots van ser venuts a l’any; no els tornaràs a veure mai. Com a recompensa per les teves quatre criatures i tot el teu treball al camp què has tingut, exceptuant les teves magres racions i un pessebre?

»Ni tan sols ens permeten aconseguir la fi natural de les nostres miserables vides. Per mi no em queixo, perquè he estat un dels afortunats. Porto dotze anys i he tingut més de quatre-centes criatures. Aquest és la destinació natural d’un porc. Però cap animal es lliura del cruel ganivet al final. Vosaltres, joves porcs que esteu asseguts davant, cadascun de vosaltres xisclarà per la seva vida davant del ganivet dins d’un any. A aquest horror arribarem tots: vaques, porcs, gallines, ovelles; tots. Ni tan sols els cavalls i els gossos tenen millor destinació. Tu, Boxer, el mateix dia en què els teus grans músculs perdin la seva força, en Jones et vendrà a l’escorxador, que et tallarà el coll i et bullirà per als gossos de caça. Quant als gossos, quan estan vells sense dents, en Jones els lliga un maó al coll i els ofega en la llacuna més propera.

»No resulta llavors d’una claredat meridiana, camarades, que tots els mals de les nostres vides provenen de la tirania dels éssers humans? Elimineu tan sols a l’Home i el producte del nostre treball serà propi. Gairebé de la nit al dia ens tornaríem rics i lliures. Llavors, què és el que hem de fer? Treballar nit i dia, amb cos i ànima, per destruir a la raça humana! Aquest és el meu missatge, camarades: Rebel·lió! Jo no sé quan vindrà aquesta rebel·lió; potser d’aquí a una setmana o dins de cent anys; però sí sé, tan certament com veig aquesta palla sota les meves potes, que tard o d’hora es farà justícia. Fixeu la vista en això, camarades, durant els pocs anys que us queden de vida! I, sobretot, transmeteu el meu missatge als que vindran després, perquè les futures generacions puguin prosseguir la lluita fins a aconseguir la victòria.

»I recordeu, camarades: la vostra voluntat mai haurà de vacil·lar. Cap argument us ha de desviar. Mai escolteu quan us diguin que l’Home i els animals tenen una destinació comuna; que la Prosperitat d’un és també dels altres. Són mentides. L’Home no serveix els interessos de cap ésser, exceptuant el seu. I entre nosaltres, els animals, que hi hagi perfecta unitat, perfecta companyonia en la lluita. Tots els homes són enemics. Tots els animals són camarades.

En aquest moment va haver-hi una tremenda commoció. Mentre el Major estava parlant, quatre grans rates havien sortit de les seves coves i estaven assegudes sobre les seves cambres posteriors, escoltant-ho. Els gossos les van albirar sobtadament i només gràcies a una precipitada carrera fins a les seves coves van aconseguir les rates salvar les seves vides. El Major va aixecar la seva pota per imposar silenci.

—Camarades, —va dir—, aquí hi ha un punt que ha de ser aclarit. Els animals salvatges, com els ratolins i els conills, són els nostres amics o els nostres enemics? Posem-ho a votació.

»Jo plantejo aquesta pregunta a l’assemblea: són camarades les rates?

Es va passar a votació immediatament, decidint-se per una majoria aclaparant que les rates eren camarades. Va haver-hi solament quatre dissidents: els tres gossos i la gata, que, com es va descobrir després, havia votat per ambdues tendències. El Major va continuar:

—Em resta poc que dir-vos. Simplement insisteixo: recordeu sempre el vostre deure enemisteu-vos cap a l’Home i la seva manera de ser. Tot el que camini sobre dos peus és un enemic. El que camini sobre quatre potes o tingui ales, és un amic. I recordeu també que en la lluita contra l’Home, no hem d’arribar a semblar-nos a ell. Tot i que l’hàgiu vençut, no adopteu els seus vicis. Cap animal ha de viure en una casa, dormir en un llit, vestir robes, beure alcohol, fumar tabac, rebre diners, ni ocupar-se del comerç. Tots els costums de l’Home són dolents. I, sobre totes les coses, cap animal ha de tiranitzar als seus semblants. Feble o fort, llest o ingenu, som tots germans. Cap animal ha de matar a un altre animal. Tots els animals són iguals.

»I ara, camarades, us explicaré el meu somni d’anit. No estic en condicions de descriure-us-ho a vosaltres. Era una visió de com serà la Terra quan l’Home hagi desaparegut. Però em va portar a la memòria una cosa que fa temps que havia oblidat. Molts anys enrere, quan jo era garrí, la meva mare i les altres truges acostumaven a assajar una vella cançó de la qual només sabien la melodia i les primeres tres paraules. Coneixia aquesta tonada en la meva infància, però ja feia temps que l’havia oblidat. Anit, no obstant això, va tornar a mi en el somni. I més encara, les paraules de la cançó també; són paraules que, tinc la certesa, van ser cantades pels animals d’èpoques remotes i després oblidades durant moltes generacions. Us cantaré aquesta cançó ara, camarades. Sóc vell i la meva veu és ronca, però quan us hagi ensenyat la tonada, podreu cantar millor per a vosaltres mateixos. Es diu “Bèsties d’Anglaterra”.

El Vell Major va aclarir la seva gola i va començar a cantar. Tal com havia dit, la seva veu era ronca, però ho va fer bastant bé; era una tonada excitant, alguna cosa entre «Clementina» i «La Panerola». La lletra deia així:

Bèsties d’Anglaterra, Bèsties d’Irlanda,

Animals de la vall i de la selva,

Sobre el vostre futur prodigiós presteu oïda

A les meves alegres noves!

Tard o d’hora arribarà l’hora

En la qual l’Home enderrocat sigui,

I les fecundes terres de Bretanya

Només seran poblades per les Bèsties.

Trencats cauran els cèrcols torturants del nas,

I rodaran per terra els fuets de tètrics espetecs

I oxidats el fre i els esperons.

L’ordi i el fenc perfumats,

La remolatxa, el trèvol i la civada.

Tota la cornucòpia de Natura

Serà aquest dia solament nostra

Més fresca serà l’aigua i transparent

En els bells camps d’Anglaterra,

I més suau la brisa, el dia gloriós

En què les Bèsties trenquin les seves cadenes.

Per a aquest dia treballem tots,

Encara que morim abans que claregi;

Vaques i oques, galls dindis i cavalls,

Tots han de sumar-se a aquesta empresa.

Bèsties d’Anglaterra, Bèsties d’Irlanda,

Animals de la vall i de la selva,

Sobre el vostre futur prodigiós presteu sentit

A les meves alegres noves!

L’assaig d’aquesta cançó va posar a tots els animals en un estat de salvatge excitació. Gairebé abans que Major hagués finalitzat, ells van començar a cantar-la. Fins al més estúpid ja havia retingut la melodia i part de la lletra, i amb ajuda dels més intel·ligents, com els porcs i els gossos, van aprendre la cançó en pocs minuts. I després, després de diversos assajos preliminars, tota la granja va esclatar en Bèsties d’Anglaterra, en tremend uníson. Les vaques la van mugir, els gossos la van bordar, les ovelles la van belar, els cavalls la van renillar, els ànecs la van clacar. Estaven tan encantats amb la cançó, que la van repetir cinc vegades seguides i haurien continuat tota la nit, si no els haguessin interromput.

Desgraciadament, el xivarri va despertar al senyor Jones, el qual va saltar del llit creient que hi havia una guineu en els corrals. Va prendre l’escopeta, que estava permanentment en un racó del dormitori, i va descarregar un tir en la foscor. Els perdigons es van incrustar en la paret del graner i l’assemblea es va aixecar precipitadament. Cadascú va fugir cap al seu lloc de repòs. Les aus van saltar als seus penjadors, els animals es van ficar al llit a la palla i en un tres i no res estaven tots dormint.

II

Tres nits després, el Vell Major va morir afablement mentre dormia. El seu cadàver va ser enterrat al peu d’un arbre de l’horta.

Això va succeir a principis de març. Durant els tres mesos següents va haver-hi molta activitat secreta. Als animals més intel·ligents de la regió muntanyenca el discurs de Major els havia fet veure la vida des d’un angle totalment nou. Ells no sabien quan ocorreria la rebel·lió que pronosticà el Major; no tenien motiu per creure que s’esdevingués durant el transcurs de les seves pròpies vides, però van veure clarament que era el seu deure preparar-se per a ella. El treball d’ensenyar i organitzar als altres va recaure naturalment sobre els porcs, a qui es reconeixia en general com els més intel·ligents dels animals.

Els més destacats entre ells eren dos porcs joves que es deien Snowball i Napoleó, a els qui el senyor Jones estava criant per vendre. Napoleó era un verro gran d’aspecte feroç; l’únic porc de raça Berkshire que hi havia a la granja; sobri en el parlar, tenia fama de sortir-se amb la seva. Snowball era més eixerit que Napoleó, tenia major facilitat de paraula i era enginyós, però el consideraven de caràcter més feble. Els altres porcs mascles de la granja eren molt joves. El més conegut entre ells era un petit grassonet que es deia Squealer, de galtes molt rodones, ulls vius, moviments àgils i veu virolada. Era un orador brillant, i quan discutia algun assumpte difícil tenia una forma de saltar de costat a costat i moure la cua, que era en certa manera molt persuasiva. Els altres deien que l’Squealer era capaç de canviar el negre en blanc.

Aquests tres havien elaborat, a força dels ensenyaments del Vell Major, un sistema complet de pensaments al que van donar el nom d’Animalisme. Diverses nits per setmana, quan el senyor Jones ja dormia, celebraven reunions secretes en el graner, durant les quals exposaven els principis de l’Animalisme als altres. Al començament van trobar molta estupidesa i apatia. Alguns animals van parlar del deure lleialtat cap al senyor Jones, a qui anomenaven «Amo», o feien observacions elementals com: «El senyor Jones ens dóna de menjar»; «Si ell no estigués ens moriríem de gana». Uns altres formulaven preguntes tals com: «Què ens importa a nosaltres el que succeirà quan estiguem morts?», o bé: «Si aquesta rebel·lió s’ha de produir de totes maneres, quina diferència hi ha si treballem per a ella o no?», i els porcs tenien gran dificultat a fer-los veure que això era contrari a l’esperit de l’Animalisme. Les preguntes més estúpides van ser fetes per Mollie, l’egua blanca. La primera que va dirigir a Snowball, va ser la següent:

—Hi haurà sucre després de la rebel·lió?

—No, —va respondre Snowball fermament—. No tenim mitjans per fabricar sucre en aquesta granja. A més, tu no necessites sucre. Tindràs tota la civada i el fenc que vulguis.

—I se’m permetrà seguir usant cintes en la crinera? —va insistir Mollie.

—Camarada, —va dir Snowball—, aquestes cintes que tant t’agraden són el símbol de la teva esclavitud. No entens que la llibertat val més que aquestes cintes?

Mollie va assentir, però feia l’efecte que no estava molt convençuda.

Els porcs van tenir una lluita encara major per contrarestar les mentides que difonia Moses, el corb ensinistrat. Moses, que era el favorit del senyor Jones era espia i tafaner, però era també un orador molt hàbil. Pretenia conèixer l’existència d’un país misteriós anomenat Mont Caramel, al que anaven tots els animals quan morien. Estava situat en algun lloc del cel, «una mica més enllà dels núvols», deia Moses. A Mont Caramel era diumenge set vegades per setmana, el trèvol estava en saó tot l’any i els terrossos de sucre i les coques de lli creixien en els cèrcols. Els animals odiaven a Moses perquè era xafarder i no feia cap treball, però alguns creien allò del Mont Caramel i els porcs havien d’argumentar molt per persuadir-los de la inexistència de tal lloc.

Els deixebles més lleials eren els cavalls de tir; el Boxer i la Clover. Tots dos tenien gran dificultat a formar el seu propi judici, però una vegada que van acceptar als porcs com a mestres absorbien tot el que se’ls deia i ho transmetien als altres animals mitjançant arguments senzills. Mai faltaven a les cites secretes en el graner i encapçalaven el cant Bèsties d’Anglaterra amb que sempre es donava fi a les reunions.

Però va succeir que la rebel·lió es va dur a terme molt abans i més fàcilment del que ells esperaven. En anys anteriors el senyor Jones, malgrat ser un amo dur, va ser un agricultor capaç, però últimament havia adquirit alguns vicis. S’havia desanimat molt després de perdre bastant diners en un plet, i va començar a beure més del compte. Durant dies sencers romania a la seva butaca a la cuina, llegint els diaris, bevent i, ocasionalment, donant-li al Moses crostes de pa mullat amb cervesa. Els seus homes eren mandrosos i deshonestos, els camps estaven plens de males herbes, els edificis requerien arranjaments, les tanques estaven descurades i mal alimentats els animals.

Va arribar juny i el fenc estava gairebé llest per ser collit. El dia de Sant Joan, que era dissabte, el senyor Jones va ser a Willingdon i es va emborratxar de tal manera en la taverna «El Lleó Roig» que no va tornar a la granja fins al migdia del diumenge. Els peons havien munyit les vaques de matinada i després es van anar a caçar conills, sense preocupar-se de donar de menjar als animals. Quan va tornar, el senyor Jones es va anar a dormir immediatament al sofà de la sala, tapant-se la cara amb el periòdic, de manera que en fosquejar els animals encara estaven sense menjar. Finalment, aquests no van resistir més. Una de les vaques va trencar d’un cop de banya la porta del dipòsit de farratges i els animals van començar a servir-se sols de les menjadores. Justament en aquest moment es va despertar el senyor Jones. Immediatament ell i els seus quatre peons es van presentar amb fuets, assotant a tort i a dret. Això superava tot el que els famolencs animals podien suportar. Unànimement, encara que res per l’estil havia estat planejat amb anticipació, es van abalançar sobre els seus turmentadors. De forma sobtada, en Jones i els seus peons es van trobar rebent empentes i puntades des de tots els costats. Havien perdut el domini de la situació. Mai havien vist als animals portar-se d’aquesta manera, i aquesta inopinada insurrecció de bèsties a les quals estaven acostumats a pegar i maltractar com volien, els terroritzà fins a fer-los perdre el cap. A poc van abandonar tot intent de defensa i van escapar. Un minut després, els cinc sallaven a tota carrera per la sendera rumb a la porta principal amb els animals perseguint-los triomfalment.

La senyora Jones va mirar per la finestra del dormitori, va veure el que succeïa, va ficar precipitadament algunes coses en una coixinera i es va esmunyir de la granja per un altre camí. El Moses va saltar del seu penjador i aletejà després d’ella, clacant en alta veu. Mentrestant, els animals havien perseguit a Jones i els seus peons fins a la carretera i van tancar el portó estrepitosament després d’ells. I així, gairebé sense adonar-se del que ocorria, la rebel·lió s’havia dut a terme triomfalment: en Jones havia estat expulsat i la Granja Manor era d’ells.

Durant els primers minuts els animals amb prou feines podien creure en la seva bona fortuna. La seva primera acció va ser galopar tots junts al voltant dels límits de la granja, com per assegurar-se que cap ésser humà s’amagava en ella; després van tornar a la carrera cap als edificis per esborrar els últims vestigis de l’odiat regne d’en Jones. Van irrompre a la cambra dels estris que es trobava en un extrem de l’estable; els frens, els anells, les cadenes dels gossos, els cruels ganivets amb els quals el senyor Jones acostumava a castrar als porcs i bens, van ser tots llançats al pou. Les regnes, els cabestres, els aclucalls, els denigrants morrions van ser tirats al foc al pati, on en aquest moment s’estava cremant escombraries. Igual destinació van tenir els fuets. Tots els animals van saltar d’alegria quan van veure cremar els fuets. En Snowball també va tirar al foc les cintes que generalment guarnien les cues i crineres dels cavalls els dies de fira.

—Les cintes, —va dir— han de considerar-se com a robes, que són el distintiu d’un ésser humà. Tots els animals han d’anar nus.

Quan en Boxer va sentir això, va prendre el capellet de palla que usava a l’estiu per impedir que les mosques li entressin a les orelles i ho va tirar al foc amb tot la resta.

En molt poc temps els animals havien destruït tot el que podia fer-los recordar al senyor Jones. Llavors Napoleó els va portar novament al dipòsit de farratge i els va servir una doble ració de blat de moro a cadascun, amb dos bescuits per a cada gos. Després van cantar Bèsties d’Anglaterra des del principi a la fi set vegades i després d’això es van acomodar per a la nit i van dormir com mai ho havien fet anteriorment.

Però es van despertar a l’alba com de costum i, recordant-se sobtadament del gloriós esdeveniment, van sortir tots junts a la prada. A poca distància d’allà hi havia un turó des d’on es dominava gairebé tota la granja. Els animals van arribar precipitadament al cim i van mirar al seu al voltant amb la clara llum del matí. Sí, era d’ells: tot el que podien veure era seu. En l’èxtasi d’aquest pensament, botaven per tots costats, es llançaven a l’aire en grans salts d’alegria. Es rebolcaven en la rosada, arrencaven moçades de la dolça pastura d’estiu, feien guitzes aixecant terrossos de terra negra i aspiraven el seu fort aroma. Després van fer un recorregut d’inspecció per tota la granja i van mirar amb muda admiració la terra de conreu, el camp de fenc, l’horta, la llacuna. Era com si mai haguessin vist aquestes coses anteriorment, i amb prou feines podien creure que tot era d’ells.

Van tornar llavors als edificis de la granja i, vacil·lants, es van parar en silenci davant la porta de la casa. També era seva, però tenien por d’entrar. Un moment després, no obstant això, Snowball i Napoleó van envestir la porta amb l’espatlla i els animals van entrar en fila índia, caminant amb la major cura per por d’espatllar alguna cosa. Van ser de puntetes d’una habitació a l’altra, recelosos d’alçar la veu, contemplant amb una espècie de temor reverent l’increïble luxe que allí hi havia; els llits amb els seus matalassos de plomes, els miralls, el sofà, la catifa de Brussel·les, la litografia de la Reina Victòria que estava penjada damunt de la llar de la sala. Anaven baixant l’escala quan es van adonar que faltava la Mollie. En tornar, els altres van descobrir que aquesta s’havia quedat en el millor dormitori. Havia pres un tros de cinta blava de la taula de tocador de la senyora Jones i, recolzant-la sobre la seva espatlla, s’estava admirant en el mirall com una ximple. Els altres l’hi van retreure severament i van sortir. Van treure uns pernils penjats en la cuina i els van donar sepultura; el barril de cervesa va ser destrossat mitjançant una cossa d’en Boxer, i no es va tocar gens més a la casa. Allí mateix es va resoldre per unanimitat que la casa seria conservada com a museu. Estaven tots d’acord en què mai hauria de viure allí animal algun.

Els animals van prendre el desdejuni, i després en Snowball i el Napoleó els van reunir a tots una altra vegada.

—Camarades, —va dir Snowball—, són dos quarts de set i tenim un dia llarg davant nosaltres. Avui hem de començar la collita del fenc. Però hi ha un altre assumpte que hem de resoldre primer.

Els porcs van revelar llavors que durant els últims tres mesos havien après a llegir i escriure mitjançant un llibre elemental que pertanyés als nois de la senyora Jones i que havia estat llençat a les escombraries. Napoleó va manar portar uns pots de pintura blanca i negra i els va portar fins al portó que donava al camí principal. Després Snowball (que era el que millor escrivia) va prendre un pinzell entre els dos artells de la seva pota davantera, va ratllar GRANJA MANOR de la vara superior de la portella i en el seu lloc va pintar GRANJA ANIMAL. Aquest seria el nom de la granja d’ara endavant. Després tots van tornar als edificis on Snowball i Napoleó van manar buscar una escala que van fer col·locar contra la paret posterior del graner principal. Ells van explicar que mitjançant els seus estudis dels últims tres mesos havien aconseguit reduir els principis de l’Animalisme a Set Manaments.

Aquests Set Manaments serien inscrits en la paret; formarien una llei inalterable per la qual haurien de regir-se en endavant tots els animals de la Granja Animal. Amb certa dificultat (perquè no és fàcil per a un porc mantenir l’equilibri sobre una escala), Snowball va grimpar i va posar-se a la feina amb l’ajuda de l’Squealer, que, uns esglaons més a baix, li aguantava el pot de pintura. Els Manaments van ser escrits sobre la paret enquitranada amb lletres blanques i grans que podien llegir-se a trenta iardes de distància. La inscripció deia així:

ELS SET MANAMENTS

1. Tot el que camina sobre dos peus és un enemic.

2. Tot el que camina sobre quatre potes, o tingui ales, és un amic.

3. Cap animal usarà roba.

4. Cap animal dormirà en un llit.

5. Cap animal beurà alcohol.

6. Cap animal matarà a un altre animal.

7. Tots els animals són iguals.

El rètol estava escrit molt nítidament i, exceptuant que en comptes de «peus» deia «peis» i una de les «S» estava a l’inrevés, l’ortografia era bona. Snowball ho va llegir en alta veu pels altres. Tots els animals van assentir amb inclinació de cap demostrant la seva total conformitat, i els més intel·ligents van començar de seguida a aprendre’s de memòria els Manaments.

—Ara, camarades, —va cridar Snowball tirant el pinzell—, al fener! Imposem-nos el compromís d’honor d’acabar la collita en menys temps del que trigaven Jones i els seus homes.

Però en aquest moment les tres vaques, que des d’una estona abans semblaven estar intranquil·les, van començar a mugir molt fortament. Feia vint-i-quatre hores que no havien estat munyides i les seves mamelles estaven gairebé rebentant. Després de pensar una estona, els porcs van manar portar uns cubells i van munyir a les vaques amb regular èxit, doncs les seves potes s’adaptaven bastant bé a aquesta tasca. A l’instant hi havia cinc galledes d’escumant llet cremosa a la qual miraven molts dels animals amb summe interès.

—Què es farà amb tota aquesta llet?, —va preguntar algú.

—Jones de vegades emprava una part en el nostre menjar,–va dir una de les gallines.

—No us preocupeu per la llet, camarades! —va exposar Napoleó, col·locant-se davant dels cubells—. Això ja s’arreglarà. La collita és més important. El camarada Snowball us guiarà. Jo us seguiré d’aquí a uns minuts. Endavant, camarades! El fenc us espera.

Els animals es van anar cap al camp de fenc per començar la collita, i, quan van tornar en fosquejar, van comprovar que la llet havia desaparegut.

III

Com van treballar i van suar per poder guardar el fenc! Però els seus esforços van ser recompensats, doncs la collita va resultar millor del que esperaven.

De vegades el treball era dur; els atuells havien estat dissenyats per a éssers humans i no per a animals i representava un gran desavantatge el fet que cap animal pogués usar les eines, ja que els obligaven a posar-se sobre les seves potes posteriors. Però els porcs eren tan llests que van trobar solució a cada dificultat. Quant als cavalls, coneixien cada pam del camp i, en realitat, entenien el treball de segar i rastellar millor que Jones i els seus homes. Els porcs en veritat no treballaven, però dirigien i supervisaven als altres. A causa dels seus coneixements superiors, era natural que ells assumissin el comandament. En Boxer i la Clover enganxaven els arnesos a la segadora o a l’arrossegall (en aquells dies, naturalment, no feien falta frens o regnes) i marxaven fermament pel camp amb un porc caminant darrere i dient-los: «Arri, camarada» o «Enrere, camarada», segons el cas. I tots els animals, fins i tot els més humils, laboraren per tallar el fenc i amuntegar-ho. Fins als ànecs i les gallines treballaven anant d’un costat a un altre, tot el dia al sol, transportant grapadets de fenc en els seus becs. Al final van acabar la collita invertint dos dies menys del que generalment trigaven Jones i els seus peons. A més, era la collita més gran que s’havia vist a la granja. No va haver-hi cap desaprofitament; les gallines i els ànecs amb la seva vista penetrant havien aixecat fins a l’última tija. I cap animal de la granja havia robat ni tan sols un mos.

Durant tot l’estiu el treball va anar com sobre rodes. Els animals eren feliços com mai havien concebut que podrien ser-ho. Cada mos de menjar resultava una exquisida menja, ja que era realment el seu propi menjar, produït per ells i per a ells i no repartida en petites porcions i de mala gana pel seu amo. Com ja no estaven els inservibles i parasitaris éssers humans, hi havia més menjar per a tots. Es tenien més hores lliures també, malgrat la inexperiència dels animals. És clar que, es van trobar amb moltes dificultats. Per exemple, més endavant, quan van collir el blat de moro, van haver de trepitjar-lo a l’estil antic i eliminar els desaprofitaments bufant, doncs la granja no tenia desgranadora, però els porcs amb la seva intel·ligència i el Boxer amb els seus músculs tremends els treien sempre de dificultats. Tots admiraven a en Boxer. Havia estat un gran treballador àdhuc en el temps d’en Jones, però ara aparentava més aviat ser tres cavalls que un; en alguns dies determinats semblava que tot el treball descansava sobre les seves poderoses espatlles. Estirava i empenyia del matí fins a la nit i sempre on el treball era més dur. Havia concertat amb un gall que aquest el despertés mitja hora abans que als altres, i efectuava algun treball voluntari on més feia falta, abans de començar la tasca de tots els dies. La seva resposta per a cada problema, per a cada revés, era: «Treballaré més fort!». Ell l’havia adoptat com un lema personal.

Però cadascun actuava conforme a la seva capacitat. Les gallines i els ànecs, per exemple, van guanyar cinc búshels[1] de blat de moro durant la collita aixecant els grans perduts. Ningú va robar, ningú es va queixar per la seva ració; les discussions, baralles i enveges que formen part natural de la vida quotidiana en els dies d’antany, havien desaparegut gairebé per complet. Ningú eludia el treball, o gairebé ningú. La Mollie, en veritat, no era gaire bona per aixecar-se al matí, i tenia el costum de deixar el treball primerenc adduint que tenia una pedra a la pota. I el comportament de la gata era una cosa estranya. Aviat es va notar que quan hi havia tasca que fer, a la gata no la trobaven. Desapareixia durant hores senceres, i després es presentava a l’hora del menjar o en fosquejar, quan cessava el treball, com si res hagués ocorregut. Però sempre tenia tan excel·lents excuses i roncava tan afablement, que era impossible dubtar de les seves bones intencions. El vell Benjamí, el ruc, semblava que no havia canviat des de la rebel·lió. Feia el seu treball amb la mateixa obstinació i lentitud que abans, mai eludint-ho però mai oferint-se tampoc per cap tasca extra. No donava la seva opinió sobre la rebel·lió o els seus resultats. Quan se li preguntava si no era més feliç ara que no estava Jones, ell es reduïa a contestar: «Els rucs viuen molt temps. Cap de vostès ha vist un ruc mort». I els altres havien de conformar-se amb tan enigmàtica resposta.

Els diumenges no es treballava. El desdejuni es prenia una hora més tard que de costum, i després tenia lloc una cerimònia que es complia totes les setmanes sense excepció. Primer s’enarborava la bandera. Snowball havia trobat en la golfa unes velles estovalles verdes de la senyora Jones i havia pintat sobre aquestes, en blanc, una asta i una pota. Era hissada al màstil del jardí tots els diumenges al matí. La bandera era verda, va explicar Snowball, per representar els camps verds d’Anglaterra, mentre que l’asta i la pota significaven la futura República dels Animals, que sorgiria quan finalment aconseguissin derrocar totalment a la raça humana. Després d’hissar la bandera tots els animals es dirigien a patolls al graner principal per a una assemblea general, la que es coneixia com la Reunió. Allà es planejava el treball de la setmana següent i es plantejaven i debatien les resolucions. Els porcs eren els que sempre proposaven les resolucions. Els altres animals entenien com havien de votar, però mai se’ls ocorrien idees pròpies. Snowball i Napoleó eren, sens dubte, els més actius en els debats. Però es va notar que aquests dos mai estaven d’acord; davant qualsevol suggeriment que feia un, podia descomptar-se que l’altre s’oposaria a ella. Fins i tot quan es va resoldre, sense que ningú pogués oposar-s’hi, reservar el petit camp de darrere de l’horta com a llar de descans per als animals que ja no estaven en condicions de treballar, va haver-hi un violent debat amb referència a l’edat de jubilació corresponent a cada classe d’animal. La Reunió sempre acabava amb la cançó Bèsties d’Anglaterra, i la tarda la dedicaven a l’esplai.

Els porcs van fer de la cambra dels estris la seva caserna general. Totes les nits estudiaven ferreria, fusteria i altres oficis necessaris en els llibres que havien portat de la casa. Snowball també es va ocupar d’organitzar als altres animals en el que denominava Comitès d’Animals. Era incansable per a això. Va formar el Comitè de Producció d’Ous per a les gallines, la Lliga de les Cues Netes per a les vaques, el Comitè per a Reeducació dels Camarades Salvatges (l’objecte d’aquest era domesticar les rates i els conills), el Moviment Pro Llana Més Blanca per a les ovelles, i diversos altres, a més d’organitzar classes de lectura i escriptura. En general, aquests projectes van resultar un fracàs. L’assaig de domesticar als animals salvatges, per exemple, va fallar gairebé immediatament. Van seguir portant-se pràcticament igual que abans, i quan eren tractats amb generositat s’aprofitaven d’això. La gata es va incorporar al Comitè per a la reeducació i va actuar molt en ell durant alguns dies. Certa vegada la van veure asseguda en el terrat xerrant amb alguns pardals que estaven fora del seu abast. Els estava dient que tots els animals eren ja camarades i que qualsevol pardal que volgués podia posar-se sobre la seva urpa; però els pardals van mantenir la distància.

Les classes d’ensenyament primari, no obstant això, van tenir gran èxit. Per a la tardor gairebé tots els animals, en major o menor grau, tenien alguna instrucció. Pel que fa als porcs, ja sabien llegir i escriure perfectament. Els gossos van aprendre la lectura bastant bé, però no els interessava llegir una altra cosa que els Set Manaments. Muriel, la cabra, llegia una mica millor que els gossos, i de vegades, a la nit, acostumava fer-ho pels altres dels trossos de diaris que trobava en les escombraries. Benjamí llegia tan ben com qualsevol dels porcs, però mai exercitava el seu talent. Pel que ell sabia, va dir, no hi havia res que valgués la pena llegir. La Clover va aprendre l’abecedari complet, però no podia armar les paraules. El Boxer no va poder passar de la lletra D. Podia traçar a la terra A, B, C, D, amb la seva enorme pota, i després es quedava aturat mirant esbalaït les lletres amb les orelles cap a enrere, movent de vegades la cabellera, tractant de recordar el que seguia, sense aconseguir-ho mai. En diverses ocasions, en veritat, va aconseguir aprendre I, F, G, H, però quan ho va fer es va descobrir que havia oblidat A, B, C i D. Finalment va decidir conformar-se amb les quatre lletres, i solia escriure-les una o dues vegades al dia per, refrescar la memòria. La Mollie es va negar a aprendre una altra cosa que les sis lletres que componien el seu nom. Les formava amb molta netedat amb trossos de branques, i després les guarnia amb una flor o dues i caminava a la seva al voltant admirant-les.

Cap altre animal de la granja va poder omplir més enllà de la lletra A. També es va descobrir que els animals més estúpids, com les ovelles, gallines i ànecs, eren incapaces d’aprendre de memòria els Set Manaments. Després de molt meditar, Snowball va declarar que els Set Manaments podien, en efecte, reduir-se a una sola màxima, a saber: «Quatre potes sí, dos peus no!». Això, va dir contenia el principi essencial de l’Animalisme. Qui ho hagués entès a fons estaria assegurat contra les influències humanes. Les aus la van objectar al principi doncs els va semblar que també elles tenien dues potes, però Snowball va demostrar que no era així.

—Les ales d’un ocell, —va dir—, són òrgans de propulsió i no de manipulació. Per tant, han de considerar-se com a potes. La característica que distingeix a l’home és la «mà», l’instrument amb el qual fa tot el mal.

Les aus no van entendre l’extensa llauna de l’Snowball, però van acceptar la seva explicació i fins als animals més humils van començar a aprendre la nova màxima de memòria. «Quatre potes sí, dos peus no», va ser inscrita sobre la paret del fons del graner, damunt dels Set Manaments i amb lletres més grans. Quan la van aprendre de memòria, a les ovelles els va encantar aquesta màxima i moltes vegades estirades en el camp començaven totes a belar «Quatre potes sí, dos peus no», «Quatre potes sí, dos peus no», i seguien així durant hores senceres, sense cansar-se.

Napoleó no es va interessar pels comitès de l’Snowball. Va dir que l’educació dels joves era més important que qualsevol cosa que pogués fer-se per aquells que ja eren adults. Va succeir que la Jessie i la Bluebell havien augmentat de família, poc després de la collita de fenc, incorporant a la granja, entre ambdues, nou cadells robusts. Tan aviat com van ser deslletats, Napoleó els va separar de les mares dient que ell es faria càrrec de la seva educació. Els hi va portar a unes golfes a les que només es podia arribar per una escala des del graner i allí els va mantenir en tal reclusió que la resta de la granja aviat es va oblidar de la seva existència.

El misteri de la destinació de la llet es va aclarir aviat. Es barrejava tots els dies en el menjar dels porcs. Les primeres pomes ja estaven madurant, i la pastura de l’horta estava coberta de la fruita caiguda dels arbres. Els animals van creure, com a cosa natural, que aquestes serien repartides equitativament; un dia, no obstant això, va aparèixer l’ordre que totes les pomes caigudes dels arbres havien de ser recol·lectades i portades al graner per a consum dels porcs. Arran d’això, alguns dels altres animals van començar a murmurar, però en va. Tots els porcs estaven d’acord en aquest punt, fins n’Snowball i en Napoleó. Squealer va ser enviat per donar les explicacions necessàries.

—Camarades, —va cridar—, vosaltres no suposareu, m’imagino, que nosaltres els porcs estem fent això amb un esperit d’egoisme i de privilegi. Molts de nosaltres, en realitat, tenim aversió a la llet i les pomes. A mi personalment no m’agraden. El nostre únic objecte en prendre aquestes coses és preservar la nostra salut. La llet i les pomes (això ha estat demostrat per la Ciència, camarades) contenen substàncies absolutament necessàries per al benestar del porc. Nosaltres, els porcs, som treballadors del cervell. Tota l’administració i organització d’aquesta granja depèn de nosaltres. Dia i nit estem vetllant per la vostra felicitat. Pel vostre bé prenem aquesta llet i mengem aquestes pomes. Sabeu el que ocorreria si els porcs fracasséssim en el nostre deure? En Jones tornaria! Sí, en Jones tornaria! Segurament, camarades —va exclamar Squealer gairebé suplicant saltant de costat a costat i movent la cua—, segurament no hi ha cap entre vosaltres que desitgi la tornada d’en Jones.

Ara bé, si hi havia alguna cosa estaven completament segurs els animals, era que no volien la volta d’en Jones. Quant es presentava sota aquesta possibilitat, no tenien gens que adduir en contra. La importància de preservar la salut dels porcs era massa evident. De manera que es va decidir sense més discussió que la llet i les pomes caigudes dels arbres (i també la collita principal de pomes quan aquestes maduressin) havien de reservar-se per als porcs solament.

IV

Cap a finals de l’estiu la notícia del succeït a la Granja Animal s’havia difós per gairebé tot el comtat. Tots, els dies l’Snowball i el Napoleó enviaven estols de colomes amb instruccions de barrejar-se amb els animals de les granges veïnes, explicar-los la història de la rebel·lió i ensenyar-los-hi la cançó Bèsties d’Anglaterra.

Durant la major part d’aquest temps en Jones romania a la taverna «El Lleó Roig», a Willingdon, queixant-se a qualsevol que volgués escoltar-lo de la monstruosa injustícia que havia sofert en ser despatxat de la seva propietat per una banda d’animals inútils. Els altres grangers simpatitzaven amb ell, en principi, però al començament no li van donar gaire ajuda. Per dins, cadascun pensava secretament si no podria en alguna forma transformar la mala fortuna del Jones en benefici propi. Era una sort que els amos de les dues granges que limitaven amb Granja Animal estiguessin sempre enemistats. Una d’elles, que es deia Foxwood, era una granja gran, antiquada i descurada, coberta d’arbrat, amb els seus camps de pasturatge esgotats i les seves tanques en un estat lamentable. El seu propietari, el senyor Pilkington, era un agricultor indolent que passava la major part del temps pescant o caçant, segons l’estació. L’altra granja, que es deia Pinchfield, era més petita i millor cuidada. El seu amo, un tal Frederick, era un home dur, astut, sempre ficat en plets i que tenia fama de gasiu. Els dos s’odiaven tant que era difícil que es posessin d’acord, ni àdhuc en defensa dels seus propis interessos. Però no obstant això, tots dos estaven espantats per la rebel·lió de la Granja Animal i ansiosos per evitar que els seus animals arribessin a saber res de l’ocorregut. Al principi aparentaven riure’s i menysprear la idea dels animals administrant la seva pròpia granja. «Tot l’assumpte estarà acabat en quinze dies», es deien. Afirmaven que els animals a la Granja Manor (insistien a dir-li Granja Manor; no podien tolerar el nom de Granja Animal) es barallaven de continu entre si i acabarien morint-se de gana. Passat un temps, quan va ser evident que els animals no perien de gana, en Frederick i el Pilkington van canviar de to i van començar a parlar de la terrible maldat que, floria en la Granja Animal. Van difondre el rumor que els animals practicaven el canibalisme, es torturaven els uns als altres amb ferradures escalfades roent i menyspreaven el matrimoni. «Aquest és el resultat de rebel·lar-se contra les lleis de la Natura», sostenien en Frederick i en Pilkington.

No obstant això, mai es va donar molta fe a aquests contes. Rumors sobre una granja meravellosa on els éssers humans havien estat eliminats i els animals administraven els seus propis assumptes, van continuar circulant en forma vaga i falsejada, i durant tot aquest any es va estendre una ona de rebel·lia a la comarca. Toros que sempre havien estat dòcils, es van tornar sobtadament salvatges; ovelles que trencaven els tancats, devoraven el trèvol; vaques que bolcaven les galledes quan les munyien i cavalls de caça que es negaven a saltar els marges, llançaven als seus genets per l’aire. A més, la melodia i fins a la lletra de Bèsties d’Anglaterra eren conegudes per onsevulla. S’havien difós amb una velocitat sorprenent. Els éssers humans no podien contenir el seu furor quan sentien aquesta cançó, encara que aparentaven considerar-la simplement ridícula. No podien entendre, deien, com fins els animals mateixos s’atrevien a cantar una cosa tan menyspreable. Qualsevol animal que fos sorprès cantant-la, era assotat en l’acte. No obstant això, la cançó va resultar irreprimible. Les merles la xiulaven en els tancats, les colomes la parrupaven en els àlbers, es va introduir en el soroll de les forges i en el toc de les campanes de les esglésies. I quan els éssers humans l’escoltaven, tremolaven secretament, doncs sentien en ella una profecia de la seva futura perdició.

A principis d’octubre, quan el blat de moro havia estat tallat i part del mateix ja trillat, un estol de colomes va creuar el cel a tota velocitat i va descendir, molt excitada, al pati de la Granja Animal. En Jones i tots els seus obrers, amb mitja dotzena més d’homes d’en Foxwood i d’en Pinchfield, havien entrat pel portó i s’aproximaven per la sendera cap a la casa. Tots brandaven pals, exceptuant en Jones, qui venia amb una escopeta a la mà. Evidentment, anaven a provar de reconquerir la granja.

Això feia temps que estava previst i s’havien adoptat les precaucions necessàries. L’Snowball que estudià en un vell llibre, trobat a la casa, les campanyes de Juli César, estava a càrrec de les operacions defensives. Va donar les ordres ràpidament, i en pocs minuts cada animal ocupava el seu lloc.

Quan els éssers humans es van apropar als edificis de la granja, l’Snowball va llançar el seu primer atac. Totes les colomes, —eren unes trenta-cinc—, volaven sobre els caps dels homes i els embrutaven des de l’aire; i mentre els homes estaven ocupats en això, les oques, amagats darrere de la tanca, els van escometre a cops de bec els panxells furiosament. Però això era una mera escaramussa amb el propòsit de crear una mica de desordre, i els homes van espantar fàcilment les oques amb els seus pals. L’Snowball va llançar la seva segona línia d’atac: la Muriel, en Benjamí i totes les ovelles, amb l’Snowball al capdavant, van avançar envestint i empenyent als homes des de tots costats, mentre que en Benjamí es va tornar i va començar a distribuir cosses amb les seves potes posteriors. Però novament els homes, amb els seus pals i les seves botes clavetejades, van ser massa forts per a ells; i sobtadament, en sentir-se el xiscle de l’Snowball, que era el senyal per retirar-se, tots els animals van donar mitja volta i es van ficar pel portal al pati.

Els homes van llançar un crit de triomf. Van veure, —és el que es van imaginar—, als seus enemics en fugida i van córrer després d’ells en desordre. Això era precisament el que l’Snowball volia. Tan aviat com van estar dins del pati, els tres cavalls, les tres vaques i els altres porcs, que havien estat a l’aguait en l’estable de les vaques, van aparèixer sobtadament per darrere d’ells, tallant-los la retirada. L’Snowball va donar el senyal per a la càrrega. Ell mateix va escometre a en Jones. Aquest el va veure venir, va apuntar amb la seva escopeta i va fer foc. Els perdigons van deixar la seva petjada sagnant en el llom de l’Snowball, i una ovella va caure morta. Sense vacil·lar un instant, l’Snowball va llançar el seu cos contra les cames del Jones, que va anar a caure sobre una pila de fem mentre l’escopeta se li va escapar de les mans. Però l’espectacle més aterridor l’oferia en Boxer, encabritat sobre els seus membres posteriors i picant amb les seves enormes potes ferrades. El seu primer cop el va rebre al cap un mosso de la quadra de Foxwood, quedant estès estabornit en el fang. En veure aquest quadre alguns homes van deixar caure els seus pals i van intentar disparar. Però els va agafar el pànic i, al moment, els animals els estaven empaitant per tot el pati. Van ser banyegats, trepollats, mossegats, trepitjats. No va haver-hi ni un animal en la granja que no es vengés a la seva manera. Fins la gata va saltar sobtadament des d’un terrat sobre l’esquena d’un vaquer i li va clavar les urpes al coll, fent-li xisclar horriblement. En el moment en què es va presentar un buit per a la sortida, els homes es van alegrar de poder escapar del pati i sortir com un llamp cap al camí principal. I així, als cinc minuts de la invasió, es trobaven en retirada ignominiosa per la mateixa via d’accés, amb un esbart d’oques empastifant després d’ells i espicassant-els-hi els panxells durant tot el camí.

Tots els homes s’havien anat, menys un. Allà al pati, en Boxer estava empenyent amb la pota al mosso de quadra que estava de cap per avall en el fang, tractant de donar-li volta, el noi no es movia.

—Està mort, —va dir en Boxer tristament—. No tenia intenció de fer això. Em vaig oblidar de què tenia ferradures. Qui pot creure que he fet això a posta?

—Res de sentimentalismes, camarada —va cridar l’Snowball, de les ferides del qual encara rajaven sang—. La guerra és la guerra. L’únic ésser humà bo és el que ha mort.

—Jo no desitjo llevar una vida, ni tan sols humana —va repetir en Boxer amb els ulls plens de llàgrimes.

—On és la Mollie? —va preguntar algú.

Efectivament, faltava la Mollie. Per un moment es va produir una gran alarma; es va témer que els homes l’haguessin fet mal d’alguna forma, o fins i tot que se l’haguessin emportat amb ells. Al final, no obstant això, la van trobar amagada en el seu corral, a l’estable, amb el cap enterrat en el fenc del pessebre. S’havia escapat tan aviat com va sonar el tir de l’escopeta. I, quan els altres van retornar de la seva cerca, es van trobar amb que el mosso de quadra, que en realitat només estava atordit, ja s’havia refet i havia fugit. Els animals es van congregar molt exaltats, cadascun explicant a veu en coll les seves gestes en la batalla. De seguida es va realitzar una celebració improvisada de la victòria. Es va hissar la bandera i es va cantar diverses vegades Bèsties d’Anglaterra, i després se li va donar sepultura solemne a l’ovella que va morir en l’acció, plantant-se un arç blanc sobre el seu sepulcre. En aquest acte Snowball va pronunciar un discurs, recalcant la necessitat que tots els animals estiguessin disposats a morir per la Granja Animal, si fos necessari.

Els animals van decidir unànimement crear una condecoració militar: ‘Heroi Animal, Primer Grau’, que els va ser conferida en aquest mateix instant a l’Snowball i al Boxer. Consistia en una medalla de bronze (en realitat eren uns guarniments de bronze per a cavalls que havien trobat a la cambra dels estris), que havien de fer-se servir els diumenges i dies de festa. També es va crear l’Ordre ‘Heroi Animal de Segon Grau’, que li va ser atorgada pòstumament a l’ovella morta.

Es va discutir molt el nom que havia de donar-se-li a la batalla. Al final li van dir la «Batalla de l’Estable de les Vaques», doncs va estar allí on es va realitzar l’emboscada. L’escopeta del senyor Jones va ser trobada en el fang i se sabia que a la casa hi havia projectils. Es va decidir emplaçar l’escopeta al peu del màstil, com si fos una peça d’artilleria, i disparar-la dues vegades a l’any; una vegada, el quatre d’octubre, aniversari de la «Batalla de l’Estable de les Vaques», i l’altra, el dia de Sant Joan, aniversari de la rebel·lió.

V

A mesura que l’hivern s’aproximava, la Mollie es va tornar més i més empipadora. Arribava tard al treball tots els matins amb el pretext que s’havia quedat adormida, queixant-se de dolències misterioses, tot i que el seu apetit era excel·lent. Amb qualsevol disculpa s’escapava del treball per anar a l’abeurador, on es quedava parada mirant el seu reflex a l’aigua com una ximple. Però també hi havia rumors de quelcom una mica més seriós. Un dia que la Mollie entrava alegrement al pati, bellugant la seva llarga cua i mastegant una tija de fenc, la Clover la va cridar a un costat.

—Mollie —li va dir—, tinc una cosa molt seriosa que dir-te. Aquest matí t’he vist mirant per sobre de la barda que separa a Granja Animal de Foxwood. Un dels homes del senyor Pilkington estava parat a l’altre costat del tancat. Jo estava a certa distància, però estic gairebé segura que he vist això: ell t’estava parlant i li permeties que t’acariciés el musell. Què significa això, Mollie?

—Ell no ho ha fet! Jo no estava! No és veritat! —va cridar la Mollie, començant a fer cabrioles i a potollar el sòl.

—Mollie! Mira’m a la cara. Pots donar-me la teva paraula d’honor que aquest home no t’estava acariciant el musell?

—No és veritat! —va repetir la Mollie, però no podia mirar a la cara a la Clover, i a l’instant va tocar el dos, fugint al galop cap al camp.

A la Clover se li va ocórrer una cosa. Sense dir res a ningú, es va anar a la pessebrera de la Mollie i va regirar, la palla amb la seva pota. Amagada sota la palla hi havia una petita pila de terrossos de sucre i diversos munts de cintes de diferents colors. Tres dies després la Mollie va desaparèixer. Durant diverses setmanes no es va saber res respecte al seu parador; després les colomes van informar que l’havien vist a l’altre costat de Willingdon. Estava entre les vares d’un cotxe elegant pintat de vermell i negre, que es trobava parat davant una taverna. Un home gros, de cara vermella, amb pantalons a quadres i polaines, que semblava un taverner, li estava acariciant el musell i donant-li de menjar sucre. El pelatge de la Mollie estava acabat de tallar, i ella portava una cinta escarlata a la crinera. «Feia l’efecte que estava a gust», van dir les colomes. Cap dels animals va tornar a esmentar a la Mollie.

Al gener va fer molt mal temps. La terra semblava de ferro i no es podia fer res al camp. Es van realitzar moltes reunions en el graner principal; els porcs es van ocupar en formular plans per a la temporada següent. Es va arribar a acceptar que els porcs, que eren manifestament més intel·ligents que els altres animals, resoldrien totes les qüestions referents al funcionament de la granja, encara que les seves decisions havien de ser ratificades per majoria de vots. Aquest arranjament hauria anat bastant bé a no ser per les discussions entre l’Snowball i el Napoleó. Aquests dos estaven sempre en desacord en cada punt on era possible que hi hagués discrepància. Si un d’ells suggeria sembrar un major nombre d’hectàrees amb ordi, amb tota seguretat que l’altre exigiria un major nombre d’hectàrees amb civada, i si un afirmava que tal o qual terreny estava en bones condicions per a la col, l’altre deia que servia únicament per a naps. Cadascun tenia els seus partidaris i es van registrar debats violents. En les reunions Snowball sovint convencia a la majoria pels seus discursos brillants, però Napoleó era superior per obtenir suport fora de les sessions. Un especial èxit va aconseguir amb els xais. Últimament aquests van prendre el costum de belar «Quatre potes sí, dos peus no» en qualsevol moment, i moltes vegades interrompien així la Reunió. Es va notar que això passava freqüentment en moments decisius dels discursos de l’Snowball. Aquest havia fet un estudi profund d’alguns nombres endarrerits de Pagès i Ramader que trobà a la casa, i estava ple de plans per efectuar innovacions i millores. Parlava com un erudit sobre rases de desguàs, ensitjament i adobament bàsic, havent elaborat un complicat esquema perquè tots els animals deixessin caure el seu fem directament en els camps, cada dia en un lloc diferent, amb la finalitat d’estalviar el treball de carretejar-lo. Napoleó no va presentar cap pla propi, però deia tranquil·lament que els de l’Snowball quedarien en res, i semblava esperar alguna cosa. Però de totes les seves controvèrsies, cap va ser tan enverinada com la que va tenir lloc pel que fa al molí de vent.

En la llarga prada, prop dels edificis, hi havia una petita lloma que era el punt més alt de la granja. Després d’estudiar el terreny, l’Snowball va declarar que aquest era el lloc indicat per a un molí de vent, amb el qual es podia fer funcionar una dinamo i subministrar força motriu per a la granja. Aquesta donaria llum per als corrals dels animals i els escalfaria a l’hivern, i també faria funcionar una serra circular, una desgranadora, una talladora i una munyidora elèctrica. Els animals mai havien sentit parlar d’aquestes coses (perquè la granja era antiquada i comptava només amb la maquinària més primitiva), i escoltaven sorpresos a l’Snowball mentre els descrivia quadres de maquinàries fantàstiques que farien el treball per ells mentre pasturaven tranquil·lament en els camps o perfeccionaven les seves ments mitjançant la lectura i la conversa.

En poques setmanes els plànols de n’Snowball per al molí de vent havien estat completats. Els detalls tècnics provenien principalment de tres llibres que havien pertangut al senyor Jones: Mil coses útils que realitzar per a la casa, Cada home, el seu propi paleta i Electricitat per a principiants. Com a estudi l’Snowball va utilitzar un cobert que en un temps s’havia usat per a incubadores i tenia un pis llis de fusta, apropiat per dibuixar. Es tancava en ell durant hores senceres. Mantenia els seus llibres oberts amb una pedra i, empunyant un tros de guix, es movia ràpidament d’un costat a un altre, dibuixant línia després de línia i proferint petits xiscles d’entusiasme. Gradualment els seus plànols es van transformar en una massa complicada de manetes i engranatges que cobrien més de la meitat del terra, i que els altres animals van considerar completament indesxifrable, però molt impressionant. Tots anaven a mirar els plànols de l’Snowball almenys una vegada al dia. Fins a les gallines i els ànecs ho van fer i van tenir summa cura de no trepitjar els traços amb guix. Únicament Napoleó es mantenia a distància. S’havia declarat en contra del molí de vent des del principi. Un dia, no obstant això, va arribar en forma inesperada per examinar els plànols. Va caminar pesadament per allí, va observar amb cura cada detall, ensumant en una o dues ocasions; després es va parar una estona mentre els contemplava de reüll; després, sobtadament, va aixecar la pota, va fer aigües sobre els plànols i es va allunyar sense dir ni una paraula.

Tota la granja estava molt dividida en l’assumpte del molí de vent. Snowball no negava que construir-lo significaria un treball difícil. Haurien de treure pedres de la pedrera i amb elles aixecar parets, després fabricar les aspes i després d’això necessitarien dinamos i cables (com s’obtindrien aquestes coses, Snowball no ho deia). Però sostenia que tot podria fer-se en un any. I d’ara endavant, va declarar, s’estalviaria tant treball que els animals només haurien de laborar tres dies per setmana. Napoleó, per contra, sostenia que la gran necessitat del moment era augmentar la producció de comestibles, i que si perdien el temps amb el molí de vent es moririen tots de gana. Els animals es van agrupar en dues faccions sota els lemes: «Voti per Snowball i la setmana de tres dies» i «Voti per Napoleó i el pessebre ple». Benjamí era l’únic animal que no es va allistar en cap de les dues faccions. Es va negar a creure que hi hauria més abundància de menjar o que el molí de vent estalviaria treball. «Amb molí o sense molí —va dir—, la vida seguiria com sempre ha anat, és a dir, un desastre».

A part de les discussions referents al molí, estava la qüestió de la defensa de la granja. Es comprenia perfectament que encara que els éssers humans havien estat derrotats en la «Batalla de l’Estable de les Vaques», podrien fer una altra temptativa, més resolta que l’anterior, per tornar a capturar la granja i restablir al senyor Jones. Tenien encara més motiu per fer-ho, doncs la notícia de la derrota es va difondre pels voltants i havia posat als animals més revoltosos que mai. Com de costum, Snowball i Napoleó estaven en desacord. Segons Napoleó, el que havien de fer els animals era procurar l’obtenció d’armes de foc i entrenar-se en el seu maneig. L’Snowball opinava que havien de enviar més i més colomes i fomentar la rebel·lió entre els animals de les altres granges. Un argumentava que si no podien defensar-se estaven destinats a ser conquerits; l’altre argüia que si hi havia rebel·lions a tot arreu no tindrien necessitat de defensar-se. Els animals escoltaven primerament al Napoleó, després a l’Snowball, i no podien decidir qui tenia raó; francament, sempre estaven d’acord amb el que els estava parlant en aquell moment.

Per fi va arribar el dia en què l’Snowball va completar els seus plànols. En la Reunió del diumenge següent s’anava a posar a votació si es començava o no a construir el molí de vent. Quan els animals estaven reunits en el graner principal, l’Snowball es va aixecar i, encara que de tant en tant era interromput pel belar de les ovelles, va exposar les seves raons per defensar la construcció del molí. Després Napoleó es va aixecar per contestar. Va dir tranquil·lament que el molí de vent era una ximpleria i que ell aconsellava que ningú el votés, asseient-se de seguida; va parlar amb prou feines trenta segons, i semblava indiferent quant a l’efecte que havia produït. Davant això l’Snowball es va posar dempeus d’un salt, i cridant per poder ser sentit malgrat les ovelles que novament havien començat a belar, es va desfermar en una exhortació apassionada a favor del molí de vent. Fins llavors els animals estaven dividits més o menys per igual en les seves simpaties, però en un moment l’eloqüència de l’Snowball els havia seduït. Amb frases ardents els va pintar un quadre de com podria ser Granja Animal quan el vil treball fos llevat de les esquenes dels animals. La seva imaginació havia anat molt més enllà de les desgranadores i les segadores. «L’electricitat —va dir—, podria moure les trilladores, les arades, els arrossegalls, els corrons, les segadores i les lligadores, a més de subministrar a cada estable la seva pròpia llum elèctrica, aigua freda i calenta, i un escalfador elèctric». Quan va deixar de parlar, no quedava dubta alguna sobre el resultat de la votació. Però just en aquest moment es va aixecar Napoleó i tirant una estranya mirada de reüll cap a l’Snowball, va emetre un xiscle agut com mai li havien sentit articular anteriorment.

Tot seguit es va escoltar fora un terrible lladruc i nou enormes gossos, que portaven posats uns collarets provistos de claus, van entrar corrent al graner. Es van llançar directament cap a l’Snowball, qui va saltar del seu lloc just a temps per eludir els seus feroços ullals. En un instant guillà a l’altre costat de la porta i ells després d’ell. Massa sorpresos i espantats per parlar, tots els animals es van amuntegar a la porta per observar la persecució. Snowball anava a tota carrera a través de la prada llarga que conduïa a la carretera. Corria com només pot fer-ho un porc, però els gossos li trepitjaven els talons. De sobte va patinar i va semblar segur que aquests ja el tenien. Després es va posar de nou en peus, corrent més veloç que mai; llavors els gossos van guanyar terreny novament. Un d’ells anava a tancar les seves mandíbules sobre la cua de l’Snowball, però aquest la va treure just a temps. Llavors va fer un esforç suprem i per escassos centímetres, va aconseguir ficar-se per un forat en el tancat i no se’l va veure més.

Silenciosos i terroritzats, els animals van tornar al graner. També els gossos van tornar fent saltirons Al principi ningú podia imaginar-se d’on provenien aquestes bèsties, però el problema va ser aclarit de seguida; eren els Cadells que Napoleó havia llevat a les seves mares i criats en privat. Encara que no estaven completament desenvolupats encara, eren gossos immensos i fers com a llops. No s’allunyaven de Napoleó. Es va observar que li bellugaven la cua com els altres gossos acostumaven fer-ho amb el senyor Jones.

Napoleó, amb els gossos darrera d’ell, va pujar llavors a la plataforma on anteriorment va estar el Major quan pronuncià el seu discurs. Va anunciar que des d’aquest moment s’havien acabat les reunions dels diumenges al matí. Eren innecessàries, va dir, i feien perdre temps. En el futur totes les qüestions relacionades amb el maneig de la granja serien resoltes per una comissió especial de porcs, presidida per ell. Aquests es reunirien en privat i després comunicarien les seves decisions als demés. Els animals encara es reunirien els diumenges al matí per saludar la bandera, cantar Bèsties d’Anglaterra i rebre les seves ordres per a la setmana; però no hi hauria més debats. Si l’expulsió de l’Snowball els va produir una gran impressió, aquest anunci va consternar als animals. Alguns d’ells haurien protestat de trobar els arguments apropiats. Fins el Boxer estava una mica atordit. Va afuar les seves orelles cap a enrere, va agitar la seva cabellera diverses vegades i va tractar amb afany d’ordenar els seus pensaments; però al final no se li va ocórrer res a dir. Alguns dels porcs mateixos, no obstant això, van ser més expressius. Quatre joves porcs de la primera fila van emetre aguts crits de desaprovació, i tots ells es van parar de cop i van començar a parlar al mateix temps. Però, sobtadament, els gossos que estaven asseguts al voltant de Napoleó van deixar sentir uns profunds grunys amenaçadors i els porcs van callar, tornant-se a asseure. Llavors les ovelles van irrompre amb un tremend belar de «Quatre potes sí, dos peus no!» que va continuar durant gairebé un quart d’hora i va posar fi a qualsevol intent de discussió.

Després l’Squealer va ser enviat per tota la granja per explicar la nova disposició als altres.

—Camarades —va dir—, espero que tots els animals presents s’adonaran i apreciaran el sacrifici que ha fet el camarada Napoleó en prendre aquest treball addicional sobre si mateix. No es creguin, camarades, que ser cap és un plaer! Per contra, és una profunda i pesada responsabilitat. Ningú estima més fermament que el camarada Napoleó el principi que tots els animals són iguals. Estaria molt content de deixar-los prendre les seves pròpies determinacions. Però algunes vegades podrien vostès adoptar decisions equivocades, camarades, i on estaríem llavors nosaltres? Suposin-se que vostès s’haguessin decidit a seguir l’Snowball, amb els seus absurds molins; l’Snowball, que, com sabem ara, no era més que un criminal…

—Ell va lluitar valentament a la «Batalla de l’Estable de les Vaques» —va dir algú.

—La valentia no és suficient —va afirmar l’Squealer—. La lleialtat i l’obediència són més importants. I quant a la «Batalla de l’Estable de les Vaques», jo crec que vindrà el dia en què ens cerciorem que el paper exercit per l’Snowball ha estat molt exagerat. Disciplina, camarades, disciplina fèrria! Aquesta és la consigna per avui. Un pas en fals, i els nostres enemics estarien sobre nosaltres. Segurament, camarades, que vostès no desitgen la tornada del Jones?

Novament aquest argument va resultar irrebatible. És clar que els animals no volien que tornés en Jones; si la realització dels debats, els diumenges al matí, podia implicar el seu retorn, llavors havien de suprimir-se els debats. En Boxer, que havia tingut temps de coordinar les seves idees, va expressar l’opinió general dient: «Si el camarada Napoleó ho diu, ha d’estar bé». I des d’aquest moment va adoptar la consigna: «Napoleó sempre té raó», a més del seu lema particular: «Treballaré més fort».

Per llavors el temps havia canviat i va començar l’arrabassament[2] de primavera. El cobert on l’Snowball dibuixà els plànols del molí de vent, va ser clausurat i se suposava que els plànols van ser esborrats del terra. Tots els diumenges, a les deu del matí, els animals es reunien en el graner principal a fi de rebre les ordres per a la setmana. El crani del Vell Major, ja sense rastres de carn, havia estat desenterrat de l’horta i col·locat sobre un pal al peu del màstil, al costat de l’escopeta. Després d’hissar la bandera, els animals havien de desfilar en forma reverent al costat del crani abans d’entrar al graner. Ara no s’asseien tots junts, com acostumaven a fer anteriorment. Napoleó, amb Squealer i un altre porc anomenat Mínimus, que posseïa un do extraordinari per compondre cançons i poemes, s’asseien sobre la plataforma, amb els nou gossos formant un semicercle al voltant, i els altres porcs asseguts darrera d’ells. Els altres animals es van col·locar enfront, en el cos principal del graner. Napoleó els llegia les ordres per a la setmana en un aspre estil militar, i després de cantar una sola vegada Bèsties d’Anglaterra, tots els animals es dispersaven.

El tercer diumenge després de l’expulsió de l’Snowball, els animals es van sorprendre una mica en sentir al Napoleó anunciar que, després de tot, el molí de vent seria construït. No va donar cap explicació per haver canviat de parer, però simplement va advertir als animals que aquesta tasca addicional significaria un treball molt dur; tal vegada seria necessari reduir les seves racions. Els plànols, no obstant això, havien estat preparats fins al menor detall. Una comissió especial de porcs va estar treballant sobre els mateixos durant les últimes tres setmanes. La construcció del molí, amb altres millores, demandaria, segons s’esperava, dos anys.

Aquella nit, l’Squealer els va explicar privadament als altres animals que en realitat Napoleó mai havia estat en contra del molí. Per contra, va ser ell qui va advocar pel mateix, al principi, i el plànol que dibuixà l’Snowball sobre el sòl del cobert d’incubadores, en veritat va ser robat dels papers del Napoleó. El molí de vent era realment una creació pròpia del Napoleó. «Per què llavors —va preguntar algú—, es va mostrar ell tan fermament contra el molí?». Aquí l’Squealer va posar cara astuta. «Això —va dir—, va ser sagacitat del camarada Napoleó». Ell havia aparentat oposar-se al molí, però simplement com una maniobra per desfer-se de l’Snowball, que era un subjecte perillós i de mala influència. Ara que l’Snowball havia estat eliminat, el pla podia portar-se a terme sense la seva interferència. «Això —va dir l’Squealer—, era el que es diu tàctica». Va repetir diverses vegades «Tàctica, camarades, tàctica!», saltant i movent la cua amb una rialleta alegre. Els animals no tenien certesa del significat de la paraula, però l’Squealer va parlar tan persuasivament i els tres gossos, que casualment es trobaven allà, van grunyir en forma tan amenaçadora, que van acceptar la seva explicació sense més preguntes.

VI

Durant tot aquest any els animals van treballar com a esclaus. Però eren feliços en la seva tasca; no van escatimar esforç o sacrifici, doncs bé sabien que tot el que ells feien era per al seu propi benefici i pels de la seva espècie que vindrien després, i no per uns quants éssers humans rapaços i vagarros.

Durant tota la primavera i l’estiu van treballar seixanta hores per setmana, i a l’agost Napoleó va anunciar que també haurien de treballar els diumenges a la tarda. Aquest treball era estrictament voluntari, però l’animal que no concorregués veuria reduïda la seva ració a la meitat. Així i tot, va ser necessari deixar diverses tasques sense fer. La collita va ser una mica menys abundant que l’any anterior, i dos lots que havien d’haver-se sembrat amb naps a principis de l’estiu, no ho van ser, perquè no es van acabar de llaurar a temps. Era fàcil preveure que l’hivern següent seria dur.

El molí de vent va presentar dificultats inesperades. Hi havia una bona pedrera de pedra calcària a la granja, i es va trobar força sorra i ciment en una de les dependències, de manera, que tenien a mà tots els materials per a la construcció. Però el problema que no van poder resoldre al principi els animals va ser el de com trencar la pedra en trossos de grandària apropiada. Aparentment no hi havia forma de fer això, excepte amb pics i palanques de ferro, que ells no podien usar, perquè cap animal estava en condicions de parar-se sobre les seves potes posteriors. Després de diverses setmanes d’esforços inútils, se li va ocórrer a un la idea adequada: utilitzar la força de la gravetat. Immenses pedres, massa grans per utilitzar-les com estaven, es trobaven pertot arreu en el fons de la pedrera. Els animals les amarraven amb cordes, i després tots junts, vaques, cavalls, ovelles, qualsevol que pogués agafar la corda, fins els porcs de vegades col·laboraven en els moments crítics, les arrossegaven amb una lentitud desesperant pel vessant fins al cim de la pedrera, d’on les deixaven caure per la vora, perquè es trenquessin a baix en trossos. El treball de transportar la pedra una vegada trencada era relativament senzill. Els cavalls portaven els trossos en carretes, les ovelles les arrossegaven una a una, i fins a la Muriel i el Benjamí s’acoblaven a un vell sulky i feien la seva part. A finalitats d’estiu havien acumulat una bona provisió de pedra, i va començar llavors la construcció, sota la supervisió dels porcs.

Però era un procés lent i laboriós. Freqüentment els ocupava un dia sencer d’esforç esgotador arrossegar una sola pedra fins al cim de la pedrera, i de vegades, quan la tiraven per la vora, no es trencava. No haguessin pogut aconseguir res sense el Boxer, la força del qual semblava igualar a la de tots els altres animals junts. Quan la pedra començava a relliscar i els animals cridaven desesperats en veure’s arrossegats pel vessant cap avall, era sempre en Boxer el que s’esforçava amb la corda i aconseguia detenir la pedra. Veure’l estirant cap amunt pel pendent, polzada rera polzada, alenant, clavant les puntes de les seves peülles a la terra, i els seus enormes costats suats, omplia a tots d’admiració. La Clover de vegades li advertia que anés amb compte i no s’esforcés massa, però el Boxer mai li feia cas. Els seus dos lemes, «Treballaré més fort» i «Napoleó sempre té raó», li semblaven suficient resposta per a tots els problemes. S’havia posat d’acord amb el gall perquè aquest el despertés tres quarts d’hora més aviat al matí, en comptes de mitja hora. I en les seves estones lliures, amb les que comptava poc en aquests dies, s’anava sol a la pedrera, ajuntava un munt de trossos de pedra i els arrossegava per si mateix fins al lloc del molí.

Els animals no van estar tan malament durant tot aquell estiu, malgrat el rigor del seu treball. Si no disposaven de més menjar del que havien disposat en el temps d’en Jones, de tota manera tampoc en tenien menys. L’avantatge d’alimentar-se a si mateixos i no haver de mantenir també a cinc extravagants éssers humans, era tan gran, que s’hauria necessitat nombrosos fracassos per sobrepassar-la. I en moltes situacions el mètode animal de fer les coses era més eficient i estalviava treball. Algunes tasques, com per exemple arrencar les males herbes, es podia fer amb una eficiència impossible per als éssers humans. I, a més, atès que cap animal robava, no va ser necessari fer filats per separar els camps de pasturatge de la terra cultivable, la qual cosa va economitzar molt treball en la conservació dels murs i tancaments. No obstant això, a mesura que avançava l’estiu, es va començar a sentir l’escassetat imprevista de diverses coses. Hi havia necessitat d’oli, parafina, claus, bescuits per als gossos i ferro per a les ferradures dels cavalls, coses les quals en cap cas es podien produir a la granja.

Més endavant també hi va haver necessitat de llavors i adobs artificials, a més de diverses eines i, finalment, la maquinària per al molí de vent. Cap podia imaginar com s’anaven a obtenir aquests articles.

Un diumenge al matí, quan els animals es van reunir per rebre ordres, Napoleó va anunciar que havia decidit adoptar un nou sistema. D’ara endavant, Granja Animal anava a negociar amb les granges veïnes; i no, per descomptat, amb un propòsit comercial, sinó simplement amb la finalitat d’obtenir certs materials que feien falta amb urgència. «Les necessitats del molí figuren per sobre de tot la resta», va afirmar. En conseqüència estava prenent les mesures necessàries per vendre una part del fenc i una altra de la collita de blat d’aquest any, i més endavant, si necessitaven més diners, haurien d’obtenir-ho mitjançant la venda d’ous, pels quals sempre hi havia compradors a Willingdon. «Les gallines —va dir Napoleó—, havien de rebre de grat aquest sacrifici com a aportació especial a la construcció del molí».

Novament els animals es van sentir presa d’una vaga inquietud. «Mai tenir tracte algun amb els éssers humans; mai dedicar-se a comerciar; mai usar diners», no van ser aquestes les primeres resolucions adoptades en aquella reunió triomfal, després d’haver expulsat al Jones? Tots els animals van recordar haver aprovat tals resolucions, o almenys, creien recordar-ho. Els quatre joves porcs que havien protestat quan Napoleó va abolir les reunions, van aixecar les seves veus tímidament, però van ser silenciats immediatament amb un tremend gruny dels gossos. Llavors, com de costum, les ovelles van irrompre amb la seva «Quatre potes sí, dos peus no!» i la torbació momentània va ser aplanada. Finalment, Napoleó va aixecar la pota per imposar silenci i va anunciar que ja havia decidit tots els arranjaments. No hi hauria necessitat que cap dels animals entrés en contacte amb els éssers humans, la qual cosa seria altament indesitjable. Tenia la intenció de prendre tot el pes sobre les seves pròpies espatlles. Un tal senyor Whymper, un comissionista que vivia a Willingdon, havia accedit a actuar d’intermediari entre Granja Animal i el món exterior, visitaria la Granja tots els dilluns al matí per rebre les seves instruccions. Napoleó va finalitzar el seu discurs amb el seu crit acostumat de «Visca la Granja Animal!», i després de cantar Bèsties d’Anglaterra, va acomiadar als animals.

Després Squealer va fer un volt per la granja i va tranquil·litzar als animals. Els va assegurar que la resolució prohibint comerciar usant diners mai havia estat aprovada, ni tan sols suggerida. Era pura imaginació, probablement atribuïble a mentides difoses per l’Snowball. Alguns animals encara tenien cert dubte, però l’Squealer els va preguntar astutament: «Estan segurs que això no és alguna cosa que han somiat, camarades? Tenen constància de tal resolució? Està anotada en alguna part?». I ja que era cert que res d’això existia per escrit, els animals van quedar convençuts que estaven equivocats.

Tots els dilluns el senyor Whymper visitava la granja com s’havia convingut. Era un home baixet, astut de patilles amples, un comissionista en petita escala, però prou llest com per adonar-se, abans que qualsevol altre, que Granja Animal necessitaria un intermediari i que les comissions valdrien la pena. Els animals observaven el seu anar i venir amb cert temor, i l’eludien en tot el possible. No obstant això, l’escena de Napoleó, sobre les seves quatre potes, donant-li ordres a Whymper, que es parava sobre dos peus, va despertar el seu orgull i els va reconciliar en part amb la nova situació. Les seves relacions amb la raça humana no eren com havien estat abans. Els éssers humans, per la seva banda, no odiaven menys a Granja Animal ara que estava prosperant; al contrari, l’odiaven més que mai. Cada ésser humà tenia per segur que, tard o d’hora, la granja anava a declarar-se en fallida, i sobretot, que el molí de vent seria un fracàs. Es reunien en les cantines i es demostraven els uns als altres per mitjà de diagrames que el molí estava destinat a caure o, si es mantenia en peus, que mai funcionaria. I, no obstant això, contra els seus desitjos, van arribar a tenir cert respecte per l’eficàcia amb que els animals estaven administrant els seus propis assumptes. Un dels símptomes d’això va ser que van començar a anomenar la Granja Animal pel seu veritable nom i van deixar de pretendre que es deia Granja Manor. També van desistir de recolzar a en Jones, el qual havia perdut les esperances de recuperar la seva granja i es va anar a viure a un altre lloc del comtat. Exceptuant a Whymper, encara no existia contacte algun entre Granja Animal i el món exterior, però circulaven constants rumors que Napoleó anava a celebrar definitivament un conveni comercial amb el senyor Pilkington, de Foxwood, o amb el senyor Frederick, de Pinchfield; però mai es feia notar amb els dos simultàniament.

Va ser més o menys en aquesta època quan els porcs, sobtadament, es van mudar a la casa de la granja i van establir allà la seva residència. Una altra vegada els animals van creure recordar que s’havia aprovat una resolució contra això en els primers temps, i de nou l’Squealer va poder convèncer-los que no era així. Resultava absolutament necessari, va dir ell, que els porcs, que eren el cervell de la granja, comptessin amb un lloc tranquil per treballar.

També era mes apropiat per a la dignitat del Líder (perquè últimament havia començat a referir-se a Napoleó amb el títol de «Líder») que visqués en una casa en comptes d’una simple cor. No obstant això, alguns animals es van molestar en saber que els porcs no solament menjaven a la cuina i usaven la sala com a lloc d’esbarjo, sinó que també dormien en els llits. El Boxer ho va passar per alt, com de costum, amb un «Napoleó sempre té raó!», però la Clover, que va creure recordar una disposició definida contra els llits, va anar fins a l’extrem del graner i va intentar desxifrar els Set Manaments, que estaven allí inscrits. Però en comprovar que només podia llegir les lletres individualment, va portar a la Muriel.

—Muriel —li va dir—, llegeix-me el Quart Manament. No diu alguna cosa respecte a no dormir mai en un llit?

Diu: «Cap animal dormirà en un llit amb llençols».

El curiós era que la Clover no recordava que el Quart Manament esmentés els llençols; però com figurava a la paret, devia haver estat així. I l’Squealer, que passava en aquell moment per allà, acompanyat per dos o tres gossos, va poder aclarir L’assumpte i deixar-lo al seu lloc.

—Vosaltres heu sentit, camarades —va dir—, que nosaltres els porcs dormim ara als llits de la casa. I per què no? No suposaríeu, segurament, que hi va haver alguna vegada una disposició contra els llits. Un llit vol dir simplement un lloc per dormir. Per exemple: una pila de palla en un estable és un llit. La resolució va ser contra els llençols, que són un invent dels éssers humans. Hem tret els llençols dels llits de la casa i dormim entre mantes. I és veritat que són llits molt còmodes! Però no són més del que necessitem, puc afirmar-vos, camarades, considerant tot el treball cerebral que tenim avui en dia. No voldreu privar-nos del nostre repòs, oi, camarades? No ens voldreu tan cansats com per no complir amb els nostres deures. Sens dubte, cap de vosaltres desitjarà que torni Jones.

Els animals el van tranquil·litzar immediatament i no es va parlar més del tema respecte al fet que els porcs dormissin en els llits de la casa. I quan, dies després es va anunciar que d’ara endavant els porcs s’aixecarien al matí una hora més tard que els altres animals, tampoc va haver-hi queixa alguna sobre aquest tema.

Quan va arribar la tardor, els animals estaven cansats, però contents. Havien tingut un any dur i després de la venda de part del fenc i del blat de moro, les provisions de queviures no van ser tan abundants, però el molí ho va compensar tot. Estava ja semi construït. Després de la collita van tenir una temporada de temps sec i buit, i els animals van treballar més durament que mai, opinant que bé valia la pena córrer d’aquí cap enllà tot el dia amb blocs de pedra si així podien aixecar les parets un peu més d’alçada. El Boxer fins sortia de vegades de nit i treballava una hora o dues pel seu compte a la llum de la lluna. En les seves estones lliures els animals donaven voltes i voltes al voltant del molí semi acabat, admirant la fortalesa i la perpendicularitat de les seves parets i meravellant-se de què ells haguessin pogut construir alguna cosa tan important. Únicament el vell Benjamí es negava a entusiasmar-se amb el molí, encara que, com de costum, insistia en la seva enigmàtica afirmació que els rucs vivien molt temps.

Va arribar novembre, amb els seus furiosos vents del sud-oest. Van haver de parar la construcció perquè hi havia massa humitat per barrejar el ciment. Per fi va venir una nit en què la tramuntana va ser tan violenta que els edificis de la granja es van bressolar sobre els seus fonaments i diverses teules van ser desenganxades de la teulada del graner. Les gallines es van despertar escatinejant de terror, perquè totes havien somiat, simultàniament, que sentien l’espetec d’un canó llunyà. Al matí els animals van sortir de les seves caselles i es van trobar amb el màstil derrocat i un om, que estava al peu de l’horta, arrencat com un rave. Amb prou feines van notar això que un crit de desesperació va brollar de la gola de cada animal. Un quadre terrible saltava a la vista. El molí estava en ruïnes.

De cuita corrents tots es van abalançar cap al lloc. Napoleó, que rares vegades s’apressava a caminar, corria al capdavant de tots ells. Sí, allí jeia el fruit de tots els seus esforços, arrasat fins als seus fonaments; les pedres, que havien trencat i traslladat tan afanyosament, estaven esgarriades per tot arreu. Incapaços al principi d’articular paraula, no feien més que mirar tristament les pedres caigudes en desordre. Napoleó caminava d’un costat a un altre en silenci, ensumant el terra de tant en tant. La seva cua s’havia posat rígida i es movia nerviosament de costat a costat, senyal de la seva intensa activitat mental. Sobtadament es va parar com si hagués pres una decisió.

—Camarades —va dir amb veu tranquil·la—, sabeu qui és responsable d’això? Sabeu qui és l’enemic que ha vingut durant la nit i tirat a baix el nostre molí? L’Snowball! —va rugir sobtadament amb veu de tro—. L’Snowball ha fet això! De pura maldat, creient que anava a arruïnar els nostres plans i venjar-se per la seva ignominiosa expulsió, aquest traïdor es va arrossegar fins a aquí a l’empara de la foscor i ha destruït el nostre treball de gairebé un any. Camarades, en aquest moment i lloc jo sentencio a mort a l’Snowball. Recompensaré amb l’Ordre ‘Heroi Animal, de Segon Grau’ i mig búshel de pomes a l’animal que el porti mort. Tot un búshel al que el capturi viu.

Els animals van quedar horroritzats en comprovar que l’Snowball pogués ser culpable de tan greu acció. Va haver-hi un crit d’indignació i tots van començar a idear la manera d’atrapar a l’Snowball, si alguna vegada arribava a tornar. Gairebé immediatament es van descobrir les trepitjades d’un porc en la pastura i a poca distància de la lloma. Aquestes van poder seguir-se alguns metres, però semblaven portar cap a un forat en el mur. Napoleó les va ensumar i va declarar que eren de l’Snowball. Va opinar que l’Snowball probablement havia vingut des de la direcció de la Granja Foxwood.

—No hi ha més temps a perdre, camarades!, —va cridar Napoleó una vegada examinades les petjades—. Hi ha treball que realitzar. Aquest mateix matí començarem a rehabilitar el molí i el reconstruirem durant tot l’hivern, amb pluja o bon temps. Li ensenyarem a aquest miserable traïdor que ell no pot desfer el nostre treball tan fàcilment. Recordeu, camarades, no ha d’haver-hi cap alteració en els nostres plans, que seran complerts. Endavant, camarades! Visca el molí de vent! Visca la Granja Animal!

VII

Aquell hivern es va presentar molt cru. El temps tempestuós va anar seguit de calamarsa i neu i després d’una gelada forta que va durar fins a mitjan febrer. Els animals van fer tot el que van poder per a la reconstitució del molí, doncs sabien bé que el món exterior els estava observant i que els envejosos éssers humans festejarien i obtindrien el triomf si no acabaven l’obra a temps.

Rancuniosos, els éssers humans, van pretendre no creure que va ser n’Snowball qui havia destruït el molí; van afirmar que es va esfondrar perquè les parets eren massa primes. Els animals sabien que això no era cert. Malgrat això, es va decidir aquesta vegada a construir les parets d’un metre d’espessor en lloc de mig metre com abans, la qual cosa implicava ajuntar una quantitat molt més gran de pedres. Durant llarg temps la pedrera va estar totalment coberta per una capa de neu i no es va poder fer res. Es va progressar una mica durant el període sec i fred que va venir després, però era un treball cruel i els animals no podien sentir-se optimistes com la vegada anterior. Sempre tenien fred i generalment també gana. Únicament el Boxer i la Clover mai van perdre l’ànim. L’Squealer va pronunciar discursos magnífics referents al plaer del servei i la dignitat del treball, però els altres animals van trobar més inspiració en la força del Boxer i el seu infal·lible crit: «Treballaré més fort!».

Al gener va escassejar el menjar. La ració de blat de moro va ser reduïda dràsticament i es va anunciar que, en compensació, s’anava a atorgar una ració suplementària de patates. Però després es va descobrir que la major part de la collita de patates s’havia gelat per no haver estat coberta suficientment. Els tubercles s’havien estovat, descolorit, molt pocs eren comestibles. Durant dies sencers els animals no van tenir amb què alimentar-se, excepte palla i remolatxa. L’espectre de la gana semblava mirar-los cara a cara.

Era fonamentalment necessari ocultar això al món exterior. Encoratjats per l’esfondrament del molí, els éssers humans estaven inventant noves mentides respecte a la Granja Animal. Una altra vegada es deia que tots els animals s’estaven morint de gana i malalties, que es barallaven contínuament entre si i havien caigut en el canibalisme i l’infanticidi. Napoleó coneixia bé les desastroses conseqüències que implicaria el descobriment de la veritable situació alimentària, i va decidir utilitzar al senyor Whymper per difondre una impressió contrària. Fins llavors els animals van tenir poc o cap contacte amb en Whymper en les seves visites setmanals; ara, no obstant això, unes quantes bèsties seleccionades, en gran part ovelles, van ser instruïdes perquè comentessin casualment, a l’abast de la seva oïda que les racions havien estat augmentades. A més, Napoleó va ordenar que s’omplissin fins al topall amb sorra els dipòsits gairebé buits dels coberts i després fossin coberts amb el que encara quedava dels cereals i farratges. Mitjançant un pretext adequat, en Whymper va ser conduït a través d’aquests cobert, permetent-se-li fer un cop d’ull als dipòsits. Va ser enganyat, i va continuar informant al món exterior que no hi havia escassetat d’aliments a la Granja Animal.

No obstant això, a finals de gener era evident la necessitat d’obtenir més cereals d’algun lloc. En aquests dies, Napoleó rares vegades es presentava en públic; passava tot el temps dins de la casa, les portes de la qual estaven custodiades per cans d’aspecte feroç. Quan apareixia, era en forma cerimoniosa, amb una escorta de sis gossos que l’envoltaven i grunyien si algú s’aproximava massa. Ja ni se’l veia els diumenges al matí, sinó que donava les seves ordres per mitjà d’algun altre porc, generalment l’Squealer. Un diumenge al matí, l’Squealer va anunciar que les gallines que començaven a posar novament, havien de lliurar els seus ous. Napoleó havia acceptat, per mitjà del Whymper, un contracte per quatre-cents ous setmanals. El preu d’aquests bastaria per comprar suficient quantitat de cereals i menjar perquè la granja pogués subsistir fins que arribés l’estiu i les condicions milloressin.

Quan les gallines van sentir això van aixecar una gran cridòria. Havien estat advertides amb anterioritat que seria necessari aquest sacrifici, però no van creure que en realitat ocorreria això. Estaven preparant els seus nius per la covada de primavera i van protestar expressant que prendre-les-hi els ous era un crim. Per primera vegada des de l’expulsió del Jones hi havia quelcom que s’assemblava una rebel·lió. Dirigides per tres polles Black-Minorca, les gallines van fer un decidit intent per frustrar els desitjos de Napoleó. El seu mètode va ser volar fins a les bigues i posar allí els seus ous, que es feien trossos al terra. Napoleó va actuar ràpidament, i sense pietat. Va ordenar que fossin suspeses les racions de les gallines i va decretar que qualsevol animal que li donés encara que fos un gra de blat de moro a una gallina, seria castigat amb la mort. Els gossos van anar amb compte que les ordres fossin complertes. Les gallines van resistir durant cinc dies, després van capitular i van tornar als seus nius. Nou gallines van morir mentrestant. Els seus cadàvers van ser enterrats en l’horta i es va comunicar que havien mort de coccidiosis. En Whymper no es va assabentar d’aquest assumpte i els ous van ser degudament lliurats; el camió d’un magatzemer acudia setmanalment a la granja per endur-se’ls.

Durant tot aquest temps no es va tenir senyal de l’Snowball. Es remorejava que estava ocult en una de les granges veïnes: Foxwood o Pinchfield. Napoleó mantenia millors relacions que abans amb els altres grangers. Resultava que al pati hi havia una pila de fusta per a construcció col·locada allà feia deu anys, quan s’havia talat un bosc de fajos. Estava en bon estat i en Whymper va aconsellar a Napoleó que la vengués; tant el senyor Pilkington com el senyor Frederick es mostraven ansiosos per comprar-la. Napoleó estava indecís entre els dos, incapaç d’adoptar una resolució. Es va notar que quan semblava estar a punt d’arribar a un acord amb Frederick, es deia que Snowball estava ocultant-se a Foxwood, i quan s’inclinava cap a en Pilkington, s’afirmava que Snowball es trobava a Pinchfield.

Sobtadament, a principis de primavera, es va descobrir una cosa alarmant. L’Snowball freqüentava en secret la granja a les nits! Els animals estaven tan alterats que amb prou feines podien dormir en els seus corrals.

Totes les nits, es deia, ell s’introduïa a l’empara de la foscor i feia tota classe de danys. Robava el blat de moro, bolcava les galledes de llet, trencava els ous, calcigava els planters, rosegava l’escorça dels arbres fruiters. Quan alguna cosa anava malament, es van acostumar a atribuir-li-ho a l’Snowball. Si es trencava una finestra o es tapava un desguàs, era cosa segura que algú diria que l’Snowball durant la nit ho havia fet, i quan es va perdre la clau del cobert dels comestibles, tota la granja estava convençuda que l’Snowball l’havia tirat al Pou. Cosa curiosa, van seguir creient això àdhuc després de trobar-se la clau extraviada sota una bossa de farina. Les vaques van declarar unànimement que l’Snowball es va esmunyir dins de l’estable i les va munyir mentre dormien. També es va dir que els ratolins, que van molestar bastant aquell hivern, estaven de connivència amb l’Snowball.

Napoleó va disposar que es fes una àmplia investigació sobre les activitats de l’Snowball. Amb el seu seguici de gossos va sortir d’inspecció pels edificis de la granja, seguint-lo els altres animals a prudent distància. Cada tants passos, Napoleó es parava i ensumava el terra buscant rastres de les trepitjades de l’Snowball, les quals, va dir ell, podia reconèixer per l’olfacte. Va estar ensumant tots els racons, al graner, a l’estable de les vaques, als galliners, a l’horta de llegums i va trobar rastres de l’Snowball a gairebé tot arreu. Adherint el musell al terra ensumava profundament diverses vegades, i exclamava amb terrible veu: «l’Snowball! Ha estat aquí! Ho ensumo perfectament!», i en escoltar la paraula «Snowball» tots els gossos deixaven sentir uns grunys horribles i mostraven els seus ullals.

Els animals estaven terriblement espantats. Els semblava que l’Snowball era una espècie de malefici invisible, infestant l’aire al voltant i amenaçant-los amb tota classe de perills. En fosquejar, l’Squealer els va reunir a tots, i amb el rostre alterat els va anunciar que tenia notícies serioses que comunicar-los.

—Camarades —va cridar l’Squealer, donant uns saltirons nerviosos—, s’ha descobert una cosa terrible! L’Snowball s’ha venut a en Frederick, de la Granja Pinchfield i en aquest moment ha d’estar conspirant per atacar-nos i prendre’ns la nostra granja! L’Snowball farà de guia quan comenci l’atac. Però hi ha una altra cosa pitjor encara. Nosaltres havíem cregut que la rebel·lió de l’Snowball va ser motivada simplement per la seva vanitat i la seva ambició. Però estàvem equivocats, camarades. Sabeu quin era la veritable raó? L’Snowball estava d’acord amb en Jones des del començament mateix! Va ser agent secret del Jones tot el temps. Això ha estat comprovat per documents que va deixar abandonats i que ara hem descobert. Per a mi això explica molt, camarades: no hem vist nosaltres mateixos com ell va intentar, afortunadament sense èxit, provocar la nostra derrota i anihilament en la «Batalla de l’Estable de les Vaques»?

Els animals van quedar estupefactes. Aquesta era una maldat molt major que la destrucció del molí per l’Snowball. Però van trigar uns minuts a comprendre el seu significat. Tots ells van recordar, o van creure recordar, com havien vist l’Snowball encapçalant l’atac en la «Batalla de l’Estable de les Vaques», com ell els havia reunit i encoratjat en cada revés, i com no va vacil·lar un sol instant, tot i que els perdigons de l’escopeta del Jones el van ferir al llom. Al principi va resultar una mica difícil entendre com combinava això amb el fet d’estar ell de part del Jones. Fins el Boxer, que rares vegades feia preguntes, estava perplex. Es va ficar al llit, va acomodar les seves potes davanteres sota el seu pit, va tancar els ulls, i amb gran esforç va aconseguir ordenar els seus pensaments.

—Jo no crec això —va dir—, l’Snowball va lluitar valentament a la «Batalla de l’Estable de les Vaques». Jo mateix ho vaig veure. Per ventura no li vam atorgar immediatament després la condecoració ‘Heroi Animal, Primer Grau’?

—Aquest va ser el nostre error, camarada. Perquè ara sabem —figura tot escrit en els documents secrets que hem trobat—, que en realitat ell ens arrossegava cap a la nostra perdició.

—Però estava ferit —va al·legar en Boxer—. Tots el vam veure sagnant.

—Això era part de l’acord! —va cridar l’Squealer—. El tret del Jones només el va fregar. Jo us podria demostrar això, escrit de pròpia mà, si vosaltres poguéssiu llegir-ho. El pla era que l’Snowball, en el moment crític, donés el senyal per a la fugida deixant el camp en poder de l’enemic. I gairebé ho aconsegueix. Diré més, camarades: ho hagués aconseguit a no ser pel nostre heroic capdavanter, el camarada Napoleó. Recordeu com, just en el moment que el Jones i els seus homes van arribar al pati, l’Snowball sobtadament es va tombar i va fugir, i molts animals el van seguir? I recordeu també que justament en aquest moment, quan condia el pànic i semblava que estava tot perdut, el camarada Napoleó va saltar cap a davant amb el crit «Mori la Humanitat!», i va enfonsar les seves dents en la cama del Jones? Segurament us en recordeu d’això, camarades —va exclamar l’Squealer, saltant de costat a costat.

Com l’Squealer va descriure l’escena tan gràficament, els va semblar als animals que ho recordaven.

De qualsevol manera, sabien que en el moment crític de la batalla s’havia tornat per fugir. Però en Boxer encara estava una mica indecís.

—Jo no crec que l’Snowball fos un traïdor al començament —va dir finalment—. El que hagi fet des de llavors és diferent. Però jo crec que en la «Batalla de l’Estable de les Vaques» ell va ser un bon camarada.

—El nostre Líder, el camarada Napoleó —va anunciar l’Squealer, parlant lentament i amb fermesa—, ha manifestat categòricament, camarades, que l’Snowball va ser agent del Jones des del mateix començament; sí, i des de molt abans que es pensés si més no, en la Rebel·lió.

—Ah, això és diferent! —va cridar en Boxer—. Si el camarada Napoleó ho diu, ha de ser així.

—Aquest és el veritable esperit, camarada! —va cridar l’Squealer, però es va notar que va llançar al Boxer una mirada maligna amb els seus ullets llampegants. Es va tornar per anar-se, després es va aturar i va agregar en forma impressionant—: Jo li adverteixo a tot animal d’aquesta granja que tingui els ulls ben oberts, perquè tenim motius per creure que alguns agents secrets de l’Snowball estan a l’aguait entre nosaltres en aquest moment!

Quatre dies després, al capvespre, Napoleó va ordenar als animals que es congreguessin al pati. Quan van estar tots reunits, Napoleó va sortir de la casa, lluint les seves dues medalles (perquè recentment s’havia nomenat ell mateix ‘Heroi Animal, Primer Grau’ i ‘Heroi Animal, Segon Grau’), amb els seus nou enormes gossos botant al voltant, i emetent grunyits que van produir esgarrifances als animals. Tots ells es van recollir silenciosament en els seus llocs, semblant saber per endavant que anava a ocórrer alguna cosa terrible.

Napoleó es va quedar observant severament al seu auditori; després va emetre un xiscle agut. Immediatament els gossos van saltar cap a davant, van agafar a quatre dels porcs per les orelles i els van arrossegar, xisclant de dolor i terror, fins als peus de Napoleó. Les orelles dels porcs estaven sagnant; els gossos havien tastat sang i per uns instants semblaven embogits. Davant la sorpresa de tots, tres d’ells es van abalançar sobre el Boxer. Aquest els va veure venir i va estirar la seva enorme pota, va parar a un en l’aire i el va esclafar contra el terra. El gos va xisclar demanant misericòrdia i els altres dos van fugir amb la cua entre les cames. El Boxer va mirar a Napoleó per saber si havia d’aixafar al gos matant-lo o si havia de deixar-lo anar. Napoleó va semblar canviar de semblant i li va ordenar bruscament que deixés anar al gos, amb la qual cosa en Boxer va aixecar la seva pota i el ca va fugir estomacat i gemegant.

Aviat va cessar el tumult. Els quatre porcs esperaven tremolant i amb la culpabilitat escrita en cada solc dels seus semblants. Napoleó els va exigir que confessessin els seus crims. Eren els mateixos quatre porcs que havien protestat quan Napoleó va abolir les reunions dels diumenges. Sense una altra exigència, van confessar que havien estat clandestinament en contacte amb l’Snowball des de la seva expulsió, havien col·laborat amb ell en la destrucció del molí i van convenir a lliurar la Granja Animal al senyor Frederick. Van agregar que l’Snowball havia admès, en confiança, que ell era agent secret del senyor Jones des de molts anys enrere. Quan van acabar la seva confessió, els gossos, sense perdre temps, els van estripar les goles i amb veu terrible, Napoleó va preguntar si algun altre animal tenia alguna cosa a dir i les tres gallines que van encapçalar el conat de rebel·lió pel tema dels ous, van declarar que l’Snowball se les havia aparegut en un somni, incitant-les a desobeir les ordres de Napoleó. També elles van ser destrossades. Després una oca es va avançar confessant que va ocultar sis espigues de blat de moro durant la collita de l’any anterior i que se les havia menjat de nit. Després un xai va admetre que va fer aigües a l’abeurador, instigat a fer-ho, va dir ell, per l’Snowball i altres dues ovelles van confessar que van assassinar a un vell carner, molt addicte a Napoleó, perseguint-lo al voltant d’una foguera quan tossia. Tots ells van ser executats allà mateix. I així va continuar la sèrie de confessions i execucions, fins que una pila de cadàvers jeia als peus de Napoleó i l’aire estava impregnat amb l’olor de la sang, la qual cosa era desconeguda des de l’expulsió del Jones.

Quan va acabar això, els animals restants, exceptuant els porcs i els gossos, es van allunyar junts. Estaven estremits i se sentien desgraciats. No sabien què era més espantós: si la traïció dels animals que es van conjurar amb l’Snowball o la cruel repressió que acabaven de presenciar. Antany va haver-hi moltes vegades escenes de matança igualment terribles, però a tots els semblava molt pitjor ara, en succeir això entre ells mateixos. Des de que en Jones havia abandonat la granja, cap animal havia matat un altre animal. Ni tan sols un ratolí. Van arribar a la petita lloma on estava el molí semi construït i, de comú acord, es van recolzar tots com si s’agrupessin per escalfar-se: la Clover, la Muriel, en Benjamí, les vaques, les ovelles i tot un esbart d’oques i gallines: tots, en veritat, exceptuant el gat, que havia desaparegut sobtadament just abans que Napoleó ordenés als animals que es reunissin. Durant algun temps ningú va parlar. Únicament el Boxer romania dempeus. Es movia impacient d’un costat a l’altre, copejant la seva llarga cua negra contra els costats i emetent ara i adés un petit renill d’estranyesa. Finalment, va dir: «No ho comprenc. Jo no hagués cregut mai que tals coses poguessin ocórrer en la nostra granja. Això es deu segurament a algun defecte nostre. La solució, com jo la veig, és treballar més fort. Des d’ara m’aixecaré una hora més d’hora tots els matins».

I es va allunyar amb el seu trot pesat en direcció a la pedrera. Una vegada allà, va ajuntar dues carretades de pedres i les va arrossegar fins al molí abans de ficar-se al llit.

Els animals es van arraulir al voltant de la Clover, sense parlar. La lloma on estaven allitats els oferia una àmplia perspectiva a través de la campanya. La major part de Granja Animal estava a la vista: la llarga prada, que s’estenia fins a la carretera, el camp de fenc, l’abeurador, els camps llaurats on s’alçava el blat nou, atapeït i verd i els sostres vermells dels edificis de la granja amb el fum elevant-se sinuosament de les seves xemeneies. Era un clar vesprejar primaveral. La pastura i els tancaments florits estaven daurats pels rajos del sol ponent. Mai havia semblat la granja, i amb certa sorpresa es van enrecordar que era la seva pròpia granja, cada polzada era de la seva propietat, un lloc tan cobejat. Mentre la Clover mirava barranc a baix, se li van omplir els ulls de llàgrimes. Si ella hagués pogut expressar els seus pensaments, hagués estat per dir que a això no era al que aspiraven quan van emprendre, anys enrere, el derrocament de la raça humana. Aquestes escenes de terror i matança no eren el que ells van somiar aquella nit quan el Vell Major, per primera vegada, els va incitar a rebel·lar-se. Si ella mateixa hagués concebut un quadre del futur, hauria estat el d’una societat d’animals alliberats de la gana i del fuet, tots iguals, cadascun treballant d’acord amb la seva capacitat; el fort protegint al feble, com ella protegia els aneguets perduts amb la seva pota davantera la nit del discurs de Major. En el seu lloc, ella no sabia per què havien arribat a un estat tal que ningú s’atrevia a dir el que pensava, en el qual gossos feroços i rondinaires rondaven per onsevulla i on un havia de veure com els seus camarades eren esbocinats després de confessar-se autors de crims horribles. No hi havia intenció de rebel·lia o desobediència en la seva ment. Ella sabia que, àdhuc com es presentaven les coses estaven molt millor que en els dies del Jones i que, abans de res, era necessari evitar el retorn dels éssers humans. Succeís el que succeís romandria lleial, treballaria fort, compliria les ordres que li donessin i acceptaria les directives de Napoleó. Però així i tot, no era això el que ella i els altres animals, enyoraven i pel que havien treballat tant. No era per això que van construir el molí ni van fer front a les bales del Jones. Tals eren els seus pensaments, encara que li faltaven paraules per expressar-los.

Al final, pressentint que això seria en certa forma un substitut per a les paraules que ella no podia trobar, va començar a cantar Bèsties d’Anglaterra. Els altres animals, al voltant, la van imitar i van cantar tres vegades, amb molt sofriment, lenta i tristament, com mai ho havien fet.

Amb prou feines havien acabat de repetir-ho per tercera vegada quan es va apropar l’Squealer, acompanyat de dos gossos, amb l’aire de qui té alguna cosa important que dir. Va anunciar que per un decret especial del camarada Napoleó s’havia abolit Bèsties d’Anglaterra. Des d’aquest moment quedava prohibit cantar aquesta cançó.

Els animals van quedar sorpresos.

—Per què? —va cridar la Muriel.

—Ja no cal, camarada —va dir l’Squealer secament—. Bèsties d’Anglaterra va ser el cant de la Rebel·lió. Però la Rebel·lió ja ha acabat. L’execució dels traïdors aquesta tarda ha estat l’acte final. L’enemic, tant exterior com interior, ha estat vençut. Amb Bèsties d’Anglaterra nosaltres expressem les nostres ànsies per una societat millor en el futur. Però aquesta societat ja ha estat establerta. Realment aquesta cançó ja no té objecte.

Encara que estaven espantats, alguns dels animals haguessin protestat, però en aquest moment les ovelles van començar el seu acostumat belar de «Quatre potes sí, dos peus no», que va durar diversos minuts i va posar fi a la discussió.

I d’aquesta forma no es va escoltar més Bèsties d’Anglaterra. En el seu lloc Mínimus, el poeta, havia compost una altra cançó que començava així:

Granja Animal, Granja Animal,

Mai per mi sofriràs algun mal!

I això es va cantar tots els diumenges al matí després d’hissar-se la bandera. Però, per algun motiu, als animals els va semblar que ni la lletra ni la música estaven a l’altura de Bèsties d’Anglaterra.

VIII

Alguns dies més tard, quan ja havia desaparegut el terror produït per les execucions, alguns animals van recordar —o van creure recordar— que el Sisè Manament decretava: «Cap animal matarà a un altre animal». I encara que ningú va voler esmentar-ho a l’abast de l’oïda dels porcs o, dels gossos, existia la sensació que les matances que havien tingut lloc no concordaven amb allò. La Clover va demanar al Benjamí que li llegís el Sisè Manament, i quan en Benjamí, com de costum, va dir que es negava a ficar el nas en aquests assumptes, ella va instar a la Muriel. La Muriel li va llegir el Manament. Deia així: «Cap animal matarà a un altre animal sense motiu». Per una raó o una altra, les dues últimes paraules se’ls havien anat de la memòria als animals. Però van comprovar que el Manament no va ser violat; perquè, evidentment, va haver-hi bon motiu per matar als traïdors que es van aliar amb l’Snowball.

Durant aquell any els animals van treballar encara més dur que l’any anterior. Reconstruir el molí, amb parets dues vegades més gruixudes que abans, i concloure’l per a una data determinada, a més del treball en la granja, era una tasca tremenda. De vegades els semblava que treballaven més hores i no menjaven millor que en l’època del Jones. Els diumenges al matí l’Squealer, subjectant un paper llarg amb una pota, els llegia llistes de xifres demostrant que la producció de tota classe de queviures havia augmentat en un dos-cents per cent, tres-cents per cent o cinc-cents per cent, segons el cas. Els animals no van veure motiu per no creure’l, especialment perquè no podien recordar amb claredat com eren les coses abans de la Rebel·lió. Així i tot, preferien de vegades comptar amb menys xifres i més menjar.

Totes les ordres eren emeses per mitjà de l’Squealer o un dels altres porcs. Napoleó mateix no era vist en públic, sinó, com a molt, una vegada cada quinze dies. Quan apareixia estava acompanyat no solament per la seva comitiva de gossos, sinó també per un gall negre que marxava al davant i actuava com una espècie de trompeter, deixant sentir un sonor cloqueig abans de què parlés Napoleó. Fins i tot a la casa, es deia, Napoleó ocupava estances separades dels altres. Menjava sol, amb dos gossos per servir-lo, i sempre utilitzava la vaixella que havia estat a la vitrina de cristall de la sala. També es va anunciar que l’escopeta seria disparada tots els anys en l’aniversari de Napoleó, igual que en els altres dos aniversaris.

Napoleó no era ja esmentat simplement com «Napoleó». Se l’anomenava sempre en forma cerimoniosa com «el nostre Líder, camarada Napoleó», i als porcs els agradava inventar per a ell títols com a «Pare de tots els animals», «Terror de la humanitat», «Protector del ramat d’ovelles», «Amic dels aneguets», i uns altres per l’estil. En els seus discursos, l’Squealer parlava, amb llàgrimes que rodaven per les seves galtes, de la saviesa de Napoleó, la bondat del seu cor i el profund amor que sentia per tots els animals a tot arreu, especialment per les desgraciades bèsties que encara vivien en la ignorància i l’esclavitud en altres granges. S’havia fet costum atribuir a Napoleó tota proesa afortunada i tot cop de sort. Sovint se sentia que una gallina li deia a una altra: «Sota la direcció del nostre Líder, camarada Napoleó, jo he posat cinc ous en sis dies», o dues vaques, mentre assaborien l’aigua de l’abeurador, solien exclamar: «Gràcies al nostre Líder, camarada Napoleó, quin bon sabor té aquesta aigua!». El sentiment general de la granja estava ben expressat en un poema titulat «Camarada Napoleó», escrit per Mínimus, i que deia així…

Amic dels orfes i dels desheretats!

Senyor del tiberi, que encens de passió

La meva ànima quan poses, imponent i aïrat com el sol,

La teva mirada, al cel blavós camarada, gloriós Napoleó!

Donant el que aspiren a les teves dòcils criatures,

La panxa repleta, palla per al matalàs,

I son descansat, sense dolor ni amargors,

Gràcies als teus desvetllaments i pròpies desventures

Valent camarada, gloriós Napoleó!

El fill que tingués, si Déu em donés un fill

Amb prou feines petitó,

Abans de ser garrí amb lleialtat a voler-te

Li ensenyaré, de ferm, i a xisclar-te entusiasta,

El meu tendre cadellet: Valent camarada, gloriós Napoleó!

Napoleó va aprovar aquest poema i el va fer inscriure a la paret del graner principal, en l’extrem oposat als Set Manaments. Sobre el mateix hi havia un retrat de Napoleó, de perfil, pintat per l’Squealer amb pintura blanca.

Mentrestant, per mitjà del Whymper, Napoleó estava ocupat en negociacions complicades amb en Frederick i en Pilkington. La pila de fusta encara estava sense vendre. Dels dos, Frederick era el que estava més ansiós per obtenir-la, però no volia oferir un preu raonable. Al mateix temps corrien rumors insistents que en Frederick i els seus homes estaven conspirant per atacar la Granja Animal i destruir el molí, la construcció del qual havia provocat en ell una enveja furiosa. Se sabia que l’Snowball encara estava a l’aguait a la Granja Pinchfield. A mitjans d’estiu els animals es van alarmar en sentir que tres gallines van confessar haver tramat, inspirades per l’Snowball, un complot per assassinar a Napoleó. Van ser executades immediatament i es van prendre noves precaucions per a la seguretat de Napoleó. Quatre gossos cuidaven el seu llit durant la nit, un en cada cantonada, i un jove porc anomenat Pinkeye va ser designat per provar tots els seus aliments abans que el líder els mengés, per temor al fet que estiguessin enverinats.

Més o menys en aquesta època es va divulgar que Napoleó havia convingut a vendre la pila de fusta al senyor Pinkington; també havia de celebrar-se un contracte formal per a l’intercanvi de certs productes entre la Granja Animal i Foxwood. Les relacions entre Napoleó i en Pilkington, encara que conduïdes únicament per mitjà d’en Whymper, eren gairebé amistoses. Els animals desconfiaven d’en Pilkington, com a ésser humà, però el preferien molt més que a en Frederick, a qui temien i odiaven al mateix temps. Quan estava finalitzant l’estiu i la construcció del molí arribava al seu terme, els rumors d’un imminent atac a traïció anaven en augment. Frederick, es deia, tenia intenció de portar contra ells vint homes, tots armats amb escopetes, i ja havia subornat als magistrats i a la policia, perquè, en cas que pogués obtenir els títols de propietat de la Granja Animal, aquells no fessin preguntes. A més, es filtraven de Pinchfield algunes històries terribles respecte a les crueltats a les que sotmetia Frederick als animals. Havia assotat fins a la mort a un cavall, matava de gana a les seves vaques, havia acabat amb un gos llançant-lo dins d’un forn, es divertia de nit amb renyines de galls, lligant-los trossos de fulles d’afaitar als esperons. La sang els bullia de ràbia als animals quan es van assabentar de les coses que es feien amb els seus camarades i algunes vegades van clamar perquè se’ls permetés sortir i atacar en massa la Granja Pinchfield, despatxar als éssers humans i alliberar als animals. Però l’Squealer els va aconsellar que evitessin els actes precipitats i que confiessin en l’estratègia de Napoleó.

No obstant això, el ressentiment contra en Frederick va continuar en augment. Un diumenge al matí, Napoleó es va presentar en el graner i va explicar que en cap moment havia tingut intenció de vendre la pila de fusta a en Frederick; ell considerava per sota de la seva dignitat tenir tracte amb brivalls d’aquesta mena. A les colomes, que encara eren enviades per difondre notícies referents a la Rebel·lió, els va ser prohibit trepitjar Foxwood i també van ser impel·lides a abandonar el seu lema anterior de «Mort a la Humanitat» reemplaçant-la per «Mort a en Frederick». A finalitats d’estiu va ser posada al descobert una nova intriga de l’Snowball. Els camps de blat estaven plens de mala herba i es va descobrir que en una de les seves visites nocturnes, l’Snowball va barrejar llavors de cards amb les llavors de blat. Una oca, còmplice del complot, havia confessat la seva culpa a l’Squealer i es va suïcidar immediatament ingerint unes baies tòxiques. Els animals es van assabentar també que l’Snowball mai havia rebut, com a molts d’ells van creure fins llavors, l’Ordre ‘Heroi Animal, Primer Grau’. Això era simplement una llegenda difosa poc temps després de la «Batalla de l’Estable de les Vaques» per l’Snowball mateix. Lluny de ser condecorat, va ser censurat per demostrar covardia en la batalla. Una vegada més alguns animals van escoltar això amb certa perplexitat, però l’Squealer va aconseguir convèncer-los que els seus records estaven equivocats.

A la tardor, mitjançant un esforç tremendament esgotador, —perquè la collita va haver de realitzar-se gairebé al mateix temps—, es va concloure el molí de vent. Encara faltava instal·lar la maquinària i en Whymper negociava la seva compra, però la construcció estava acabada. A despit de totes les dificultats, malgrat la inexperiència, d’eines primitives, de mala sort i de la traïció de l’Snowball, el treball havia estat acabat puntualment en el dia assenyalat! Molt cansats però orgullosos, els animals donaven voltes i voltes al voltant de la seva obra mestra, que els va semblar al seu judici encara més bella que quan fos aixecada per primera vegada. A més, l’espessor de les parets era el doble del que havia estat abans. Únicament amb explosius seria possible esfondrar-lo aquesta vegada! I quan recordaven com van treballar, el desànim que havien superat i el canvi que produiria en les seves vides quan les aspes estiguessin girant i les dinamos funcionant, quan pensaven en tot això, el cansament desapareixia i botaven al voltant del molí, proferint crits de triomf. Napoleó mateix, acompanyat pels seus gossos i el seu gall, es va apropar per inspeccionar el treball acabat; personalment va felicitar als animals per la seva proesa i va anunciar que el molí seria anomenat «Molí Napoleó».

Dos dies després els animals van ser citats per a una reunió especial al graner. Van quedar estupefactes quan Napoleó els va anunciar que havia venut la pila de fusta a Frederick. Els carros de Frederick començarien a portar. Durant tot el període de la seva aparent amistat amb Pilkington, Napoleó en realitat havia estat secretament d’acord amb Frederick.

Totes les relacions amb Foxwood van ser tallades mentre s’enviaven missatges insultants a Pilkington. Als coloms se’ls va comunicar que havien d’evitar la Granja Pinchfield i que modifiquessin el seu lema de «Mori Frederick» per «Mori Pilkington». Al mateix temps, Napoleó va assegurar als animals que els rumors d’un atac a Granja Animal eren completament falsos i que les notícies respecte a les crueltats de Frederick amb els seus animals, havien estat enormement exagerades. Tots aquests rumors probablement havien estat propagats per Snowball i els seus agents. Ara es descobria que Snowball no estava amagat a la Granja Pinchfield i que, en realitat, en cap moment havia estat allà, residia a Foxwood —amb un luxe extraordinari, segons deien— i pel que sembla, havia estat un protegit de Pilkington durant molts anys.

Els porcs estaven sorpresos per l’astúcia de Napoleó. Mitjançant el seu aparent amistat amb Pilkington va forçar a Frederick a augmentar el seu preu en dotze lliures. Però la superioritat de la ment de Napoleó, va dir Squealer, va ser demostrada pel fet que no es va fiar de ningú, ni tan sols de Frederick. Aquest havia volgut abonar la fusta amb una cosa que es diu xec, el qual, pel que sembla, era un tros de paper amb la promesa de pagar la quantitat escrita en el mateix. Però Napoleó va ser massa llest per a ell. Havia exigit el pagament en papers autèntics de cinc lliures, que havien d’abonar-se abans de retirar la fusta. Frederick ja els havia pagat i l’import que abonés arribava justament per comprar la maquinària per al molí de vent.

Mentrestant la fusta estava sent emportada amb molta pressa. Quan ja havia estat totalment retirada, es va efectuar una altra reunió especial en el graner perquè els animals poguessin inspeccionar els bitllets de banc del Frederick.

Somrient beatíficament i lluint les seves dues condecoracions, Napoleó reposava en el seu jaç de palla sobre la plataforma, amb els diners al costat seu, apilat amb cura sobre un plat de porcellana de la cuina de la casa. Els animals van desfilar lentament al seu costat i ho van contemplar fins al cansament. El Boxer va estirar el nas per olorar els bitllets i els prims papers es van moure i van cruixir davant el seu alè.

Tres dies després es va registrar un terrible xivarri. En Whymper, extremadament pàl·lid, va arribar a tota velocitat pel camí muntat en la seva bicicleta, la va tirar al terra al pati i va entrar corrent. De seguida es va sentir un sord rugit d’ira des de l’estança de Napoleó. La notícia de l’ocorregut es va difondre per la granja com a foc. Els bitllets de banc eren falsos! Frederick havia obtingut la fusta de franc!

Napoleó va reunir immediatament a tots els animals i amb terrible veu va pronunciar la sentència de mort contra en Frederick. Quan fos capturat, va dir, Frederick havia de ser bullit viu. Al mateix temps els va advertir que després d’aquest acte de traïdoria havia d’esperar-se el pitjor. Frederick i la seva gent podrien llançar el seu tan llargament esperat atac en qualsevol moment. Es van apostar sentinelles en totes les vies d’accés a la granja. A més, es van enviar quatre colomes a Foxwood amb un missatge conciliatori, amb el qual s’esperava poder restablir les bones relacions amb en Pilkington.

Al matí següent es va produir l’atac. Els animals estaven prenent el desdejuni quan els vigilants van entrar corrent amb l’anunci de què en Frederick i els seus sequaços ja havien passat el portó d’accés. Els animals van sortir audaçment per combatre, però aquesta vegada no van aconseguir la victòria fàcil que van obtenir en la «Batalla de l’Estable de les Vaques». Hi havia quinze homes, amb mitja dotzena d’escopetes, i van obrir foc tan aviat com van arribar a cinquanta metres dels animals. Aquests no van poder fer front a les terribles explosions i els punxants perdigons i, malgrat els esforços del Napoleó i el Boxer per reagrupar-los, aviat van ser rebutjats. Uns quants d’ells estaven ferits. Es van refugiar als edificis de la granja i van espiar cautelosament per les escletxes i els forats dels nusos de la fusta. Tota la prada gran, incloent el molí de vent, estava en mans de l’enemic. De moment fins en Napoleó estava sense saber què fer. Passejava d’aquí cap enllà sense dir ni una paraula, amb la seva cua rígida contraient-se nerviosament. Es llançaven mirades àvides en direcció a Foxwood. Si Pilkington i la seva gent els ajudessin, encara podrien sortir bé. Però en aquest moment les quatre colomes que havien estat enviades el dia anterior van tornar, portadora una d’elles d’un tros de paper del Pilkington. Sobre el mateix figuraven escrites amb llapis les següents paraules: «S’ho tenen merescut».

Mentrestant, en Frederick i els seus homes es van detenir al costat del molí. Els animals els van observar, i un murmuri d’angoixa va brollar dels seus llavis. Dos dels homes esgrimien una palanca de ferro i un martell. Anaven a tirar a baix el molí de vent.

—Impossible! —va cridar Napoleó—. Hem construït les parets massa gruixudes para això. No les podran tirar a baix ni en una setmana. Coratge, camarades!

Però Benjamí estava observant amb insistència els moviments dels homes. Els dos del martell i la palanca de ferro estaven obrint un forat prop de la base del molí. Lentament, i amb un aire gairebé divertit, Benjamí va agitar el seu llarg musell.

—Ja em semblava —va dir—. No veieu el que estan fent? De seguida posaran pólvora en aquest forat.

Els animals esperaven atemorits. Era impossible aventurar-se fora del refugi dels edificis. Després de diversos minuts es va veure als homes corrent en totes direccions. Després es va sentir un tro eixordador. Les colomes es van arremolinar en l’aire i tots els animals, exceptuant Napoleó, es van tirar a terra i van amagar les seves cares. Quan es van incorporar novament, un enorme núvol de fum negre surava en el lloc on estava el molí de vent. Lentament la brisa la va allunyar. El molí havia deixat d’existir!

En veure aquesta escena, els animals van recuperar el seu coratge. La por i la desesperació que sentien moments abans van ser ofegats per la seva ira contra tan vil i menyspreable acte. Van llançar una potent cridòria clamant venjança, i sense esperar una altra ordre van atacar en massa i es van abalançar sobre l’enemic. Aquesta vegada no van parar esment als cruels perdigons que passaven sobre els seus caps com a calamarsa. Va ser una batalla aferrissada i salvatge. Els homes van fer foc una vegada i una altra, i quan els animals van arribar a la lluita cos a cos, els van copejar amb els seus pals i les seves pesades botes. Una vaca, tres ovelles i dues oques van morir i gairebé tots estaven ferits. Fins a Napoleó, que dirigia les operacions des de la rereguarda, va ser ferit en la cua per un perdigó. Però els homes tampoc van sortir il·lesos. Tres d’ells tenien els caps trencats per puntades del Boxer; un altre va ser banyegat a l’estómac per una vaca; a un gairebé li arrenquen els pantalons la Jessie i en Bluebell, i quan als nou gossos guardaespatlles del Napoleó, a els qui ell havia ordenat que fessin una marrada per darrere de la tanca, van aparèixer sobtadament pel flanc dels homes, bordant feroçment, el pànic es va apoderar d’aquests. Van veure que corrien perill de ser envoltats. Frederick va cridar als seus homes que escapessin mentre encara podien, i de seguida l’enemic covard va fugir a tota velocitat. Els animals els van perseguir fins al fons del camp i van aconseguir donar-los les últimes puntades quan creuaven el tancat de pues.

Havien vençut, però estaven fatigats i sagnaven. Lentament i ranquejant van tornar cap a la granja. L’espectacle dels camarades morts que jeien sobre la pastura, va fer plorar a alguns. I durant una estona es van detenir desconsolats i en silenci en el lloc on abans estigués el molí. Sí, ja no estava; gairebé fins a l’últim rastre de la seva labor havia desaparegut! Fins i tot els fonaments estaven parcialment destruïts. I per reconstruir-ho no podrien aquesta vegada, com abans, utilitzar les pedres caigudes. Fins elles van desaparèixer. La força de l’explosió les va llançar a centenars de iardes de distància. Era com si el molí mai hagués existit.

Quan es van aproximar a la granja, l’Squealer, que inexplicablement va estar absent durant la lluita, va venir saltant cap a ells, bellugant la cua i desbordant d’alegria. I els animals van sentir, des de la direcció dels edificis de la granja, el solemne espetec d’una escopeta.

—A què es deu aquest tret? —va preguntar el Boxer.

—És per celebrar la nostra victòria! —va cridar l’Squealer.

—Quina victòria? —va exclamar en Boxer. Els seus genolls estaven sagnant, havia perdut una ferradura, tenia esquerdada la peülla i una dotzena de perdigons incrustats en una pota posterior.

—Quina victòria, camarada? No hem llançat a l’enemic del nostre territori, el sòl sagrat de la Granja Animal?

—Però han destruït el molí. I nosaltres hem treballat durant dos anys per construir-lo!

—Què importa? Construirem un altre molí. Construirem sis molins si volem. No aprecieu, camarades, la importància del que hem fet. L’enemic estava ocupant aquest sòl que trepitgem. I ara, gràcies a la direcció del camarada Napoleó, hem reconquerit cada polzada del mateix!

—Llavors, hem recuperat novament el que teníem abans? —va preguntar el Boxer.

—Aquesta és la nostra victòria —va agregar l’Squealer.

Van entrar ranquejant al pati. Els perdigons sota la pell de la pota del Boxer li cremaven dolorosament. Veia davant seu la pesada labor de reconstruir el molí des dels fonaments i, en la seva imaginació, es preparava per a la tasca. Però per primera vegada se li va ocórrer que ell tenia onze anys d’edat i que tal vegada els seus poderosos músculs ja no fossin el que havien estat abans. Però quan els animals van veure onejar la bandera verda, van sentir disparar novament l’escopeta, set vegades va ser disparada en total, i van escoltar el discurs que va pronunciar Napoleó, felicitant-los per la seva conducta, els va semblar que, després de tot, havien aconseguit una gran victòria. Els morts en la batalla van rebre un enterrament solemne. En Boxer i la Clover van estirar del carro que va servir de cotxe fúnebre i Napoleó mateix va encapçalar la comitiva. Durant dos dies sencers es van efectuar festejos. Va haver-hi cançons, discursos i més trets d’escopeta i es va fer un obsequi especial d’una poma per a cada animal, amb dues unces de blat de moro per a cada au i tres bescuits per a cada gos. Es va anunciar que la Batalla seria anomenada del Molí i que Napoleó havia creat una nova condecoració, l’«Ordre de l’Estendard Verd», que ell es va atorgar a si mateix. En la gaubança general es va oblidar l’infortunat incident dels bitllets de banc.

Uns dies després els porcs van trobar un calaix de whisky en el soterrani de la casa. Havia estat passat per alt en el moment d’ocupar l’edifici. Aquella nit es van sentir des de la casa cançons en veu alta, on, per a sorpresa de tots, s’entremesclaven els acords de Bèsties d’Anglaterra. A això de dos quarts de deu es va veure a Napoleó, lluint un vell barret de copa del senyor Jones, sortir per la porta posterior, galopar al voltant del pati i desaparèixer endins novament. Però, al matí, regnava un silenci profund a la casa. Ni un porc es movia. Eren gairebé les nou quan l’Squealer va fer la seva aparició, caminant lenta i displicentment; els seus ulls estaven opacs, la cua li penjava feblement i tenia l’aspecte d’estar seriosament malalt. Va reunir als animals i els va dir que havia de comunicar-los males notícies. El camarada Napoleó s’estava morint!

Les mostres de dolor es van elevar en un sol crit unànime. Es va col·locar palla en totes les entrades de la casa i els animals caminaven de puntetes. Amb llàgrimes en els ulls es preguntaven uns a uns altres què farien si perdessin al seu líder. Es va difondre el rumor que l’Snowball, malgrat tot, havia aconseguit introduir verí en el menjar del Napoleó. A les onze va sortir l’Squealer per comunicar un altre anunci. Com a últim acte sobre la Terra, el camarada Napoleó emetia un solemne decret: el fet de beure alcohol seria castigat amb la mort.

En fosquejar, no obstant això, Napoleó semblava estar millor, al matí següent l’Squealer va poder dir-los que es trobava en vies de franc restabliment. Aquesta mateixa nit Napoleó estava en peus i l’endemà es va saber que havia ordenat a en Whymper que comprés a Willingdon alguns fullets sobre l’elaboració i destil·lació de begudes. Una setmana després Napoleó va ordenar que el camp darrere de l’horta, destinat com a lloc de pasturatge per a animals, retirats del treball, fora llaurat. Es va dir que el camp estava esgotat i era necessari conrear-lo de nou, però aviat es va saber que Napoleó tenia intenció de sembrar-lo amb ordi.

Més o menys per aquesta època va ocórrer un incident estrany que gairebé ningú va entendre. Una nit, a això de les dotze, es va sentir un fort estrèpit al pati, i els animals van sortir corrent dels seus corrals. Era una clara nit de lluna. Al peu de la paret del graner principal, on figuraven inscrits els Set Manaments, es trobava una escala trencada en dos trossos. L’Squealer, momentàniament atordit, estava estès al costat, i molt a mà hi havia una llanterna, un pinzell i un pot bolcat de pintura blanca. Els gossos immediatament van formar un cercle al voltant de l’Squealer, i el van escortar de volta a la casa quan va poder caminar. Cap dels animals aconseguia entendre el que significava allò, excepte el vell Benjamí, que movia el musell amb aire d’enteniment aparentant comprendre, però sense dir res.

Però uns quants dies després la Muriel, que estava llegint els Set Manaments, va notar que hi havia un altre d’ells que els animals recordaven malament. Ells creien que el Cinquè Manament deia: «Cap animal beurà alcohol», però van passar per alt dues paraules. Ara el Manament expressava: «Cap animal beurà alcohol en excés».

IX

L’unglot malferit del Boxer va trigar molt a sanar. Havien començat la reconstrucció del molí l’endemà d’acabar-se els festejos de la victòria. El Boxer es va negar a prendre ni tan sols un dia franc, i va fer qüestió d’honor el no deixar veure que estava adolorit. A les nits li admetia reservadament a la Clover que la peülla li molestava molt. La Clover li guaria amb emplastres d’herbes, que preparava mastegant-les, i tant ella com a Benjamí, demanaven al Boxer que treballés menys. «Els pulmons d’un cavall no són eterns», li deia ella. Però en Boxer no li feia cas. Només li quedava encara, va dir ell, una veritable ambició: veure el molí ben avançat abans d’arribar a l’edat de retirar-se.

Al principi, quan es van formular les lleis de la Granja Animal, es van fixar les següents edats per jubilar-se: cavalls i porcs als dotze anys, vaques als catorze, gossos als nou, ovelles als set i les gallines i les oques als cinc. Es van establir pensions liberals per a la vellesa. Fins a llavors cap animal s’havia retirat, però últimament la discussió de l’assumpte va anar en augment. Ara que el camp darrere de l’horta havia quedat destinat per a l’ordi, circulava el rumor que filferrarien un racó de la prada llarga convertint-lo en camp de pasturatge per a animals jubilats. Per a cavalls, es deia, la pensió seria de cinc lliures de blat de moro per dia i, a l’hivern, quinze lliures de fenc, amb una pastanaga o possiblement una poma els dies de festa. Boxer anava a complir els dotze anys a finals de l’estiu de l’any següent.

Mentrestant, la vida seguia dura. L’hivern va ser tan fred com l’anterior, i el menjar encara més escàs. Novament van ser reduïdes totes les racions, exceptuant les dels porcs i les dels gossos. «Una igualtat massa rígida en les racions —va explicar l’Squealer—, seria contrària als principis de l’Animalisme». De qualsevol manera, no va tenir dificultat a demostrar als altres que, en realitat, no estaven mancats de menjar, malgrat les aparences. Certament, va ser necessari fer un reajustament de les racions (l’Squealer sempre parlava d’un «reajustament», mai d’una «reducció»), però comparat amb els temps del Jones, la millora era enorme. Llegint-los les xifres amb veu virolada i ràpida, els va demostrar detalladament que comptaven amb més civada, més fenc i més nap del que tenien en el temps del Jones, que treballaven menys hores, que l’aigua que bevien era de millor qualitat, que vivien més anys que una major proporció de criatures sobrevivia a la infància i que tenien més palla en els seus corrals i menys puces. Els animals van creure tot el que va dir. En veritat, Jones i el que ell representava gairebé s’havien esborrat de les seves memòries. Ells sabien que la vida era dura i aspra, que moltes vegades tenien gana i fred, i generalment estaven treballant quan no dormien. Però, sens dubte, va anar pitjor en els vells temps. Es sentien contents de creure-ho així. A més, en aquells dies van ser esclaus i ara eren lliures, i això representava molta diferència, com l’Squealer no deixava d’assenyalar-los.

Hi havia moltes boques més que alimentar. A la tardor les quatre truges van tenir cries simultàniament alletant entre totes trenta-un garrins. Els joves porcs eren tacats, i com Napoleó era l’únic verro de la granja, va ser possible endevinar el seu origen patern. Es va anunciar que més endavant, quan es compressin maons i fustes, es construiria una escola al jardí. Mentrestant, els garrins van ser educats per Napoleó mateix a la cuina de la casa. Feien la seva gimnàstica al jardí, i se’ls dissuadia de jugar amb els altres animals joves. En aquesta època, es va implantar també la regla de què quan un porc o qualsevol altre animal es trobaven en el camí, el segon havia de fer-se a un costat; i així mateix que els porcs de qualsevol categoria, tindrien el privilegi d’usar cintes a la cua els diumenges.

La granja va tenir un any bastant pròsper, però àdhuc anaven escassos de diners. Faltava adquirir els maons, sorra i ciment per a l’escola i caldria estalviar novament per a la maquinària del molí. Es requeria, a més, petroli per als llums, espelmes per a la casa, sucre per a la taula del Napoleó (va prohibir això als altres porcs, basant-se en què els feia engreixar) i tots els recanvis corrents, com a eines, claus, fils, carbó, filferro, ferro vell i bescuits per als gossos. Una parva de fenc i una part de la collita de patates van ser venudes i el contracte d’ous es va augmentar a sis-cents per setmana, de manera que aquest any les gallines amb prou feines van covar suficients pollets per mantenir les xifres al mateix nivell. Les racions, rebaixades al desembre, van ser disminuïdes novament al febrer, i es van prohibir les llanternes en els corrals per economitzar petroli. Però els porcs semblaven estar bastant còmodes en realitat, augmentaven de pes. Una tarda, a finalitats de febrer, un tebi, gustós i apetitós aroma, com mai havien percebut els animals, va arribar al pati, transportat per la brisa, des de la caseta on s’elaborava cervesa, en desús des dels temps del Jones, i que es trobava més enllà de la cuina. Algú va dir que era l’olor de l’ordi bullint. Els animals van ensumar famolencs l’aire i es preguntaven si se’ls estava preparant una massa calenta per al sopar. Però no va aparèixer cap massa calenta, i el diumenge següent es va anunciar que des d’aquest moment tot l’ordi seria reservada per als porcs. El camp darrere de l’horta ja havia estat sembrat amb ordi. I aviat es va saber que tots els porcs rebien una ració d’una pinta de cervesa per dia, i mig galó per al mateix Napoleó, que sempre la hi servia en la sopera del joc guardat en la vitrina de cristall.

Però si bé no faltaven penúries que aguantar, en part estaven compensades pel fet que la vida tenia major dignitat que abans. Hi havia més cançons, més discursos, més processons. Napoleó va ordenar que una vegada per setmana es fes una cosa denominada Demostració Espontània, l’objecte de la qual era celebrar les lluites i triomfs de la Granja Animal. A l’hora indicada els animals abandonaven les seves tasques i marxaven pels límits de la granja en formació militar, amb els porcs al capdavant, després els cavalls, les vaques, les ovelles i després les aus. Els gossos anaven als flancs i al capdavant de tots marxava el gall negre del Napoleó. En Boxer i la Clover portaven sempre una bandera verda marcada amb l’asta i la peülla i l’encapçalament: «Visca el Camarada Napoleó!». Després venien recitals de poemes composats en honor del Napoleó i un discurs de l’Squealer donant els detalls dels últims augments en la producció d’aliments, i en algunes ocasions es disparava un tret d’escopeta. Les ovelles eren les més aficionades a les Demostracions Espontànies, i si algú, es queixava (com ho feien de vegades alguns animals, quan no hi havia a prop porcs ni gossos) al·legant que es perdia el temps i s’aguantava una llarga estona palplantats en ple fred, les ovelles ho silenciaven infal·liblement amb un tremend: «Quatre potes sí, dos peus no!». Però, a la llarga, als animals els agradaven aquestes celebracions. Resultava satisfactori el record que, després de tot, ells eren realment els seus propis amos i que tot el treball que efectuaven era en benefici propi. I així, amb les cançons, les processons, les llistes de xifres de l’Squealer, el tronar de l’escopeta, l’escataineig del gall i el flamejar de la bandera, podien oblidar que les seves panxes estaven buides, almenys per algun temps.

A l’abril, Granja Animal va ser proclamada República, i es va fer necessari triar un President.

Hi havia un sol candidat: Napoleó, que va resultar triat per unanimitat. El mateix dia es va revelar que s’havien descobert nous documents donant més detalls referents a la complicitat de l’Snowball amb en Jones. Semblava que l’Snowball no només va mirar de fer perdre la «Batalla de l’Estable de les Vaques» mitjançant una estratagema, com suposaven abans els animals, sinó que va estar lluitant obertament a favor del Jones. En realitat, va ser ell qui va dirigir les forces humanes i va arremetre en la batalla amb les paraules «Visca la Humanitat!». Les ferides sobre el llom de l’Snowball, que diversos animals encara recordaven haver vist, van ser infligides per les dents del Napoleó.

A mitjans d’estiu, Moses, el corb, va reaparèixer sobtadament a la granja, després d’una absència de diversos anys. No havia canviat gens, continuava sense fer treball algun i s’expressava igual que sempre respecte al Mont Caramel. Solia parar-se sobre un pal, batia les seves negres ales i parlava durant hores a qualsevol que volgués escoltar-ho. «Allà a dalt, camarades —deia assenyalant solemnement el cel amb el seu bec llarg—, allà a dalt, just darrere d’aquest núvol fosc que vostès poden veure, allà està situat el Mont Caramel, aquesta terra feliç, on nosaltres, pobres animals descansarem per sempre de les nostres labors». Fins sostenia que va estar allí en un dels seus vols a gran altura i havia vist els camps sempiterns de trèvol i les coques de llavor de lli i els terrossos de sucre creixent en els marges. Molts dels animals se’l creien. Actualment, raonaven ells, les seves vides no eren més que gana i treball; no resultava, llavors, correcte i just que existís un món millor en alguna part? Una cosa difícil de determinar era l’actitud dels porcs cap a Moses. Tots ells declaraven desdenyosament, que els seus contes respecte al Mont Caramel eren mentides i, no obstant això, li permetien romandre a la granja, sense treballar, amb una petita ració de cervesa per dia.

Després d’haver-se-li guarit el casc, el Boxer va treballar més fort que mai. En veritat, tots els animals van treballar com a esclaus aquest any. A part de les feines corrents de la granja i la reconstrucció del molí, estava l’escola pels garrins, que es va començar al març. De vegades les llargues hores de treball amb insuficient menjar eren difícils d’aguantar, però en Boxer mai va vacil·lar. En res del que ell deia o feia s’exterioritzava senyal alguna que la seva força ja no fos la d’abans. Únicament el seu aspecte estava una mica canviat; el seu pelatge era menys brillant i les seves anques semblaven haver-se contret. Els altres deien que el Boxer es restabliria quan aparegués la pastura de primavera; però va arribar la primavera i el Boxer no va engreixar. De vegades, en el vessant que porta cap al cim de la pedrera, quan esforçava els seus músculs contra el pes d’alguna pedra enorme, semblava que res el mantindria en peus, excepte la seva voluntat de continuar. En aquestes ocasions es veia que els seus llavis formulaven les paraules «Treballaré més fort»; veu no li quedava. Novament la Clover i en Benjamí li van advertir que cuidés la seva salut, però en Boxer no va parar esment. El seu dotzè aniversari s’aproximava. No li importava el que anés a succeir amb la condició que s’hagués acumulat una bona quantitat de pedra abans que ell es jubilés.

Un dia d’estiu, en fosquejar, es va difondre ràpidament per la granja el rumor que alguna cosa li havia succeït al Boxer. S’havia anat sol a arrossegar un munt de pedres fins al molí. I, en efecte, el rumor era veritat. Uns minuts després dues colomes van arribar a tot vol amb la notícia: «En Boxer ha caigut! Està estès de costat i no es pot aixecar!».

Aproximadament la meitat dels animals de la granja van sortir corrent cap a la lloma on estava el molí. Allí jeia el Boxer, entre les vares del carro, el bescoll estirat, sense poder aixecar el cap. Tenia els ulls vidriosos i els seus costats estaven coberts de suor. Un filet de sang li sortia per la boca. La Clover va caure de genolls al seu costat.

—Boxer! —va cridar— com et sents?

—És el meu Pulmó —va dir en Boxer, amb veu feble—. No importa. Jo crec que podran acabar el molí sense mi. Hi ha una bona quantitat de pedra acumulada. De qualsevol manera, només em quedava un mes més. Francament, estava esperant la jubilació. I com també Benjamí s’està posant vell, tal vegada li permetin retirar-se al mateix temps, i així serem companys.

—Hem d’obtenir ajuda immediatament —va reclamar la Clover—. Que corri algú a comunicar-li a l’Squealer el que ha succeït.

Tots els animals van córrer immediatament cap a la casa per donar-li la notícia a l’Squealer. Solament la Clover es va quedar, i en Benjamí, que es va jaure al costat del Boxer i, sense dir ni una paraula, espantava les mosques amb la seva llarga cua. Al quart d’hora va aparèixer l’Squealer, demostrant alarma i summe interès. Va dir que el camarada Napoleó, assabentat amb la major aflicció d’aquesta desgràcia que havia sofert un dels més lleials treballadors de la granja, estava realitzant gestions per enviar al Boxer a un hospital de Willingdon per al seu tractament. Els animals es van sentir una mica intranquils en sentir això. Exceptuant la Mollie i l’Snowball, cap altre animal havia sortit mai de la granja, i no els agradava la idea de deixar al seu camarada malalt en mans d’éssers humans. No obstant això, l’Squealer els va convèncer fàcilment que el veterinari a Willingdon podia tractar el cas del Boxer més satisfactòriament que a la Granja. I mitja hora després, quan el Boxer es va reposar una mica, el van aixecar amb certa dificultat, i així va aconseguir tornar, ranquejant, fins a la seva pessebrera, on la Clover i el Benjamí li havien preparat un confortable jas de palla.

Durant els dos dies següents, el Boxer va romandre estirat. Els porcs havien enviat una ampolla gran del remei rosat que van trobar en la farmaciola de la cambra de bany, i la Clover l’hi administrava al Boxer dues vegades al dia després dels àpats. A les tardes romania a la pessebreres conversant amb ell, mentre el Benjamí li espantava les mosques. En Boxer va manifestar que no lamentava el que havia passat. Si es reposava, podria viure uns tres anys més, i pensava en els dies afables que passaria en el racó de la prada gran. Seria la primera vegada que tindria temps lliure, per estudiar i perfeccionar-se. Tenia intenció, va dir, de dedicar la resta de la seva vida a aprendre les vint-i-dues lletres restants de l’abecedari.

No obstant això, el Benjamí i la Clover només podien estar amb el Boxer després de les hores de treball, i al migdia va arribar el carro per emportar-se’l. Els animals estaven treballant, eliminant les males herbes dels naps sota la supervisió d’un porc, quan es van sorprendre en veure a en Benjamí venir al galop des de la casa, bramant amb totes les seves forces. Mai havien notat a Benjamí tan excitat; en veritat, era la primera vegada que algú el veia galopar. «Ràpid, Ràpid!, —va cridar—. Veniu de seguida! S’estan enduent el Boxer!». Sense esperar ordres del porc, els animals van abandonar el treball i van córrer cap als edificis de la granja. Efectivament, al pati hi havia un carro tancat amb rètols en els costats, tibat per dos cavalls, i un home d’aspecte murri al seient del conductor. La pessebrera del Boxer estava buida.

Els animals es van amuntegar al costat del carro.

—Adéu, Boxer! —van cridar a l’uníson—. Adéu!

—Ximples! Estúpids! —va exclamar en Benjamí saltant al voltant d’ells i calcigant el terra amb els seus unglots menuts—. Ximples! No veieu el que està escrit en els costats d’aquest carro?

Això va apaivagar als animals i es va fer el silenci. La Muriel va començar a lletrejar les paraules. Però Benjamí la va empènyer a un costat i enmig d’un silenci sepulcral va llegir:

—«Alfred Simmonds, escorxador de cavalls i fabricant de cola, Willingdon. Comerciant en cuirs i farina d’ossos. Es fan subministraments a gosseres». No enteneu el que significa això? El porten a l’escorxador!

Els animals van llançar un crit d’horror. En aquest moment el conductor va fustigar als cavalls i el carro va partir del pati a un trot lleuger. Tots els animals el van seguir, cridant. La Clover es va avançar al capdavant. El carro va començar a prendre velocitat. La Clover va intentar galopar, però les seves pesades potes només van aconseguir mig galop.

—Boxer! —va cridar ella—. Boxer! Boxer!

I just en aquell moment, com si hagués sentit el xivarri fora, la cara del Boxer, amb la taca blanca en el musell, va aparèixer per la finestreta posterior del carro.

—Boxer! —va cridar la Clover amb terrible veu—. Boxer! Surt d’aquí! Surt ràpid! Et porten cap a la mort!

Tots els animals es van posar a cridar: «Surt d’aquí, Boxer, surt d’aquí!», però el carro ja havia pres velocitat i s’allunyava d’ells. No es va saber si el Boxer va entendre el que va dir la Clover. Però un instant després la seva cara va desaparèixer de la finestreta i es va sentir el soroll de timbaleig de peülles dins del carro. Estava tractant d’obrir-se camí a guitzes. En uns altres temps, unes quantes cosses dels unglots del Boxer haguessin fet miques el carro. Però, desgraciadament, la seva força l’havia abandonat; i al poc temps el soroll dels unglots, es va fer feble i es va apagar. En la seva desesperació els animals van començar a apel·lar als dos cavalls que tibaven del carro perquè es detinguessin. «Camarades, camarades! —van cridar—. No porteu al vostre propi germà cap a la mort!». Però les estúpides bèsties, massa ignorants per adonar-se del que ocorria, van tirar enrere les orelles i van accelerar el pas. La cara del Boxer no va tornar a aparèixer per la finestreta. Era massa tard quan a algú se li va ocórrer avançar-se per tancar el portó; en un instant el carro va sortir i va desaparèixer pel camí. En Boxer no va tornar a ser vist. Tres dies després es va anunciar que havia mort a l’hospital de Willingdon, no obstant això rebre tota l’atenció que es podia dispensar a un cavall, l’Squealer va anunciar la notícia als altres. Ell hi havia estat present, va dir, durant les últimes hores del Boxer.

—Va ser l’escena més commovedora que mai hagi vist! —va expressar l’Squealer, aixecant una pota per eixugar una llàgrima—. Vaig estar al costat del seu llit fins a l’últim instant. I al final, gairebé massa feble per parlar, em va murmurar que el seu únic pesar era morir abans d’haver-se acabat el molí. «Endavant camarades —va murmurar—. Endavant en nom de la Rebel·lió. Visca la Granja Animal! Visca el camarada Napoleó! Napoleó sempre té raó!». Aquestes van ser les seves últimes paraules, camarades.

Aquí el posat de l’Squealer va canviar sobtadament. Va romandre callat un instant, i els seus ullets van llançar mirades de desconfiança d’un costat a un altre abans de continuar. Havia arribat al seu coneixement —va dir— que un rumor absurd i maliciós va circular quan es van emportar al Boxer. Alguns animals van notar que el carro que va transportar al Boxer portava la inscripció «Escorxador de cavalls», i van treure precipitadament la conclusió que aquesta era, en realitat, la destinació del Boxer. Resultava gairebé increïble, va dir l’Squealer, que un animal pogués ser tan estúpid. Segurament, va cridar indignat, agitant la cua i saltant de costat a costat, segurament ells coneixien al seu benvolgut Líder, camarada Napoleó, millor que això. Però l’explicació, en veritat, era molt senzilla. El carro va ser anteriorment propietat del despeçador i havia estat comprat pel veterinari, que encara no havia esborrat el nom anterior. Així va ser com va sorgir l’error.

Els animals van quedar molt alleujats en escoltar això. I quan l’Squealer va continuar donant-los més detalls gràfics del llit de mort del Boxer, l’admirable atenció que va rebre i les costoses medicines que pagà Napoleó sense fixar-se en el cost, els seus últims dubtes van desaparèixer i el pesar que sentien per la mort del seu camarada va ser mitigat per la idea que, almenys, havia mort feliç.

Napoleó mateix va aparèixer en la reunió del diumenge següent i va pronunciar una breu oració a la memòria del Boxer. No era possible portar de tornada les restes del seu malaurat camarada per ser enterrats a la granja, però havia ordenat que es confeccionés una gran corona amb els llorers del jardí de la casa, per ser col·locada sobre la tomba del Boxer. I passats uns dies els porcs pensaven realitzar un banquet commemoratiu en el seu honor. Napoleó va finalitzar el seu discurs recordant-los els dos lemes favorits del Boxer: «Treballaré més fort» i «El camarada Napoleó té raó sempre», lemes, va dir, que tot animal faria bé d’adoptar per a si mateix.

El dia fixat per al banquet, el carro d’un repartidor va venir des de Willingdon i va descarregar un gran calaix de fusta. Aquella nit es va sentir el soroll de cants de gatzara, seguits per quelcom que semblava una violenta disputa que va acabar a això de les onze amb un tremend estrèpit de vidres. Ningú es va moure a la casa abans del migdia següent i es va córrer la veu que, d’alguna forma, els porcs s’havien agenciat diners per comprar un altre calaix de whisky.

X

Van passar els anys. Les estacions van arribar i es van anar; les curtes vides dels animals van passar volant. Va arribar una època en què ja no hi havia ningú que recordés els vells dies anteriors a la Rebel·lió, exceptuant la Clover, en Benjamí, Moses el corb, i alguns porcs.

La Muriel havia mort; en Bluebell, la Jessie i el Pincher havien mort. Jones també va morir: va morir en una llar per a borratxos en una altra part del comtat. L’Snowball va ser oblidat. El Boxer estava oblidat així mateix, excepte pels pocs que l’havien tractat. La Clover era ja una egua vella i grossa, amb les articulacions endurides i amb tendència al reuma. Ja feia dos anys que havia complert l’edat per retirar-se, però en realitat cap animal s’havia jubilat. Feia temps que no es parlava d’apartar un racó del camp de pasturatge per a animals jubilats. Napoleó era ja un porc madur, d’uns cent cinquanta quilos. L’Squealer estava tan gros que tenia dificultat per veure més enllà dels seus nassos. Únicament el vell Benjamí estava més o menys igual que sempre, exceptuant que el musell el tenia més canós i, des de la mort del Boxer, estava més malhumorat i taciturn que mai.

Hi havia molts més animals que abans a la granja, encara que l’augment no era tan gran com s’esperava en els primers anys. Van néixer nombrosos animals, per els qui la Rebel·lió era una tradició gairebé oblidada, transmesa de paraula; i uns altres, que havien estat adquirits, mai van sentir parlar de semblant cosa abans de la seva arribada. La granja posseïa ara tres cavalls, a més de la Clover. Eren bèsties amb presència, treballadors de bona voluntat i excel·lents camarades, però molt estúpids. Cap d’ells va aconseguir aprendre l’alfabet més enllà de la lletra B. Van acceptar tot el que se’ls va explicar respecte a la rebel·lió i els principis de l’Animalisme, especialment per la Clover, a qui tenien un respecte gairebé filial; però era dubtós que haguessin entès gaire del que se’ls va dir.

La Granja era més pròspera i millor organitzada, fins havia estat ampliada amb dues franges de terra comprades al senyor Pilkington. El molí va quedar acabat per fi, i la granja posseïa una trilladora, un elevador de fenc propis, agregant-se també diversos edificis. Whymper s’havia comprat un cotxe. El molí, no obstant, no va ser emprat per produir energia elèctrica. Es va utilitzar per moldre blat de moro i va resultar efectivament, una excel·lent utilitat. Els animals estaven treballant molt en la construcció d’un altre molí més: quan aquest estigués acabat, segons es deia, s’instal·larien allí les dinamos. Però els luxes amb que l’Snowball va fer somiar als animals, les pessebreres amb llum elèctrica i aigua calenta i freda, i la setmana de tres dies, ja no s’esmentaven. Napoleó havia censurat aquestes idees per considerar-les contràries a l’esperit de l’Animalisme. La veritable felicitat, va dir ell, consistia a treballar molt i viure frugalment.

D’alguna manera semblava com si la granja s’hagués enriquit sense enriquir als animals els mateixos: exceptuant, naturalment, els porcs i els gossos. Tal vegada això es devia en part al fet que hi havia tants porcs i tants gossos. No era que aquests animals no treballessin a la seva manera. Existia, com l’Squealer mai es cansava d’explicar-los, una infinitat de labor en la supervisió i organització de la granja. Gran part d’aquest treball tenia característiques tals que els altres animals eren massa ignorants per concebre’l. Per exemple, l’Squealer els va dir que els porcs havien de realitzar un esforç enorme tots els dies sobre unes coses misterioses anomenades «lligalls», «informes», «actes» i «memoràndums». Es tractava de llargues fulles de paper que havien de ser omplertes totalment amb escriptura, i tan aviat estaven així cobertes eren cremades en el forn. Això era de summa importància per al benestar de la granja, va assenyalar l’Squealer. Però de qualsevol manera, ni els porcs ni els gossos produïen res consumible mitjançant el seu propi treball; hi havia molts d’ells, i sempre tenien bona gana.

Pel que fa als altres, la seva vida, pel que ells sabien, era el que havia estat sempre. Generalment tenien gana, dormien sobre palla, bevien de la llacuna, treballaven en el camp; a l’hivern sofrien els efectes del fred i a l’estiu de les mosques. De vegades els més vells entre ells esforçaven les seves tèrboles memòries i tractaven de determinar si en els primers dies de la Rebel·lió, quan l’expulsió del Jones encara era recent, les coses van ser millor o pitjor que ara. No aconseguien recordar. No hi havia amb què comparar la seva vida present, no tenien en què basar-se, exceptuant les llistes de xifres de l’Squealer que, invariablement, demostraven que tot millorava més i més. Els animals no van trobar solució al problema; de qualsevol forma, tenien ara poc temps per especular amb tals coses. Únicament el vell Benjamí manifestava recordar cada detall de la seva llarga vida i saber que les coses mai van ser, ni podrien ser, molt millor o molt pitjor; la gana, l’opressió i el desengany eren, així va dir ell, la llei inalterable de la vida.

I, tanmateix, els animals mai van abandonar les seves esperances. Més encara, mai van perdre, ni per un instant, el seu sentit de l’honor i el privilegi de ser membres de la Granja Animal. Encara era l’única granja en tot el comtat, —en tota Anglaterra!—, posseïda i governada per animals. Cap, ni el més jove, ni tan sols els nouvinguts, portats des de granges a deu o vint milles de distància, mai van deixar de meravellar-se d’això. I quan sentien tronar l’escopeta i veien la bandera verda onejant al topall del pal, els seus cors s’inflaven d’orgull inesgotable, la conversa sempre girava entorn dels heroics dies d’antany: l’expulsió d’en Jones, la inscripció dels Set Manaments, les grans batalles en què els invasors humans van ser derrotats. Cap dels vells somnis havia estat abandonat. La República dels Animals que el Major pronosticava, quan els camps verds d’Anglaterra no fossin petjats per peus humans, encara era la seva creença. Algun dia arribaria; tal vegada no fos aviat, potser no succeís durant l’existència de l’actual generació d’animals, però vindria. Fins la cançó Bèsties d’Anglaterra era segurament taral·lejada d’amagat, aquí o allà; de qualsevol manera era un fet que tots els animals de la Granja la coneixien, encara que cap s’hagués atrevit a cantar-la en veu alta. Podria ser que les seves vides fossin penoses i que no totes les seves esperances es veiessin complertes; però tenien consciència de no ser com altres animals. Si passaven gana, no era per alimentar a tirànics éssers humans; si treballaven molt, almenys ho feien per a ells mateixos. Cap caminava sobre dos peus. Cap anomenava a un altre «amo». Tots els animals eren iguals.

Un dia, a principis d’estiu, l’Squealer va ordenar a les ovelles que el seguissin, i les va conduir cap a un tros de terra no conreada en l’altre extrem de la granja, cobert per plançons de bedoll. Les ovelles van passar tot el dia allí menjant les fulles sota la supervisió de l’Squealer. En fosquejar, ell va tornar a la casa, però, com feia calor, els va dir a les ovelles que es quedessin on estaven. Al final van romandre allí tota la setmana i en aquest lapse els altres animals no les van veure per a res. L’Squealer romania amb elles durant la major part del dia. Va dir que els estava ensenyant una nova cançó, per a això es necessitava aïllament.

Una tarda plaent, al poc temps d’haver tornat les ovelles —els animals ja havien acabat de treballar i tornaven cap als edificis de la granja—, es va sentir des del pati el renill terroritzat d’un cavall. Alarmats, els animals es van detenir bruscament. Era la veu de la Clover. Va renillar de nou i tots es van llançar al galop entrant precipitadament al pati. Llavors van observar el que la Clover havia vist.

Era un porc caminant sobre les seves potes posteriors.

Sí, era l’Squealer. Una mica maldestrament, com si no estigués del tot acostumat a sostenir el seu gran volum en aquesta posició, però amb perfecte equilibri, estava passejant-se pel pati. I una estona després, per la porta de la casa va aparèixer una llarga fila de porcs, tots caminant sobre les seves potes posteriors. Alguns ho feien millor que uns altres, si bé un o dos caminaven una mica insegurs, donant la impressió de que els hagués agradat el suport d’un bastó, però tots ells van donar amb èxit una volta completa pel pati. Finalment, es va sentir un tremend lladruc dels gossos i un agut escataineig del gall negre, i va aparèixer Napoleó en persona, alçat majestuosament, llançant mirades arrogants cap a un i un altre costat i amb els gossos botant al voltant.

Portava un fuet a la mà.

Es va produir un silenci de mort. Sorpresos, terroritzats, arraulits uns contra uns altres, els animals observaven la llarga fila de porcs marxant lentament al voltant del pati. Era com si el món s’hagués capgirat. Va arribar un moment en què va passar la primera impressió i, malgrat tot —malgrat el seu terror als gossos i del costum adquirit durant molts anys, de mai queixar-se, mai criticar—, podien haver emès alguna paraula de protesta. Però just en aquest instant, com obeint a un senyal, totes les ovelles van esclatar en un tremend belar: «Quatre potes sí, dues potes millor! Quatre potes sí, dues potes millor! Quatre potes sí, dues potes millor!».

Això va continuar durant cinc minuts sense parar. I quan les ovelles van callar, l’oportunitat per protestar havia passat, doncs els porcs van entrar novament a la casa.

Benjamí va sentir que un musell li fregava l’espatlla. Es va tombar. Era la Clover. Els seus vells ulls semblaven més apagats que mai. Sense dir res, li va estirar suaument de la crinera i el va portar fins a l’extrem del graner principal, on estaven inscrits els Set Manaments. Durant un minut o dos van estar mirant la paret enquitranada amb les seves blanques lletres.

—La vista m’està fallant —va dir ella finalment—. Ni tan sols quan era jove podia llegir el que estava aquí escrit. Però em sembla que aquesta paret està canviada. Estan igual que abans els Set Manaments, Benjamí?

Per primera vegada Benjamí va consentir a faltar al seu costum i va llegir el que estava escrit en el mur. Allà no hi havia res, excepte un sol Manament. Aquest deia:

TOTS ELS ANIMALS SÓN IGUALS, PERÒ ALGUNS ANIMALS SÓN MÉS IGUALS QUE UNS ALTRES

Després d’això no els va resultar estrany que l’endemà els porcs que estaven supervisant el treball de la granja portessin tots fuet a la mà. No els va semblar estrany assabentar-se que els porcs s’havien comprat una ràdio, estaven gestionant la instal·lació d’un telèfon i s’havien subscrit a John Bull, Tit-Bits i el Daily Mirror. No els va resultar estrany quan van veure a Napoleó passejant pel jardí de la casa amb una pipa a la boca; no, ni tan sols quan els porcs van treure la roba del senyor Jones dels robers i se la van posar. Napoleó va aparèixer amb una jaqueta negra, pantalons i polaines de cuir, mentre que la seva favorita lluïa el vestit de seda que la senyora Jones acostumava a usar els diumenges.

Una setmana després, a la tarda, cert nombre de cotxes va arribar a la granja. Una delegació de grangers veïns havia estat convidada per realitzar una inspecció. Van recórrer la granja i van expressar gran admiració per tot el que van veure, especialment el molí.

Els animals estaven birbant el camp de naps. Treballaven gairebé sense desenganxar les cares del terra i sense saber a qui havien de témer més: als porcs o als visitants humans.

Aquella nit es van escoltar fortes riallades i cançons des de la casa. El so de les veus entremesclades va despertar sobtadament la curiositat dels animals. Què podia estar succeint allí, ara que, per primera vegada, animals i éssers humans estaven reunits en igualtat de condicions? De comú acord es van arrossegar en el major silenci fins al jardí de la casa.

A l’entrada es van aturar, una mica espantats, però la Clover va avançar resoltament i els altres la van seguir. Van anar de puntetes fins a la casa, i els animals de major alçada van espiar per la finestra del menjador. Allà, al voltant d’una llarga taula, estaven asseguts mitja dotzena de grangers i mitja dotzena dels porcs més eminents, ocupant Napoleó el seient d’honor en la capçalera. Els porcs semblaven trobar-se a les cadires completament a pler. El grup estava jugant una partida de cartes, però havien deixat el joc un moment, sens dubte per brindar. Una gerra gran estava passant de mà en mà i els gots s’omplien de cervesa una vegada i una altra.

El senyor Pilkington, de Foxwood, es va posar en peus, amb un got a la mà. D’ací a un moment, va dir, anava a sol·licitar un brindis als presents. Però, prèviament, es considerava obligat a dir unes paraules.

«Era para ell motiu de gran satisfacció —va dir—, i estava segur que també, per a tots els assistents, comprovar que un llarg període de desconfiança i desavinences arribava a la seva fi. Va haver-hi un temps, no és que ell o qualsevol dels presents, haguessin compartit tals sentiments, però va haver-hi un temps en què els respectables propietaris de la Granja Animal van ser considerats, ell no diria amb hostilitat, si no amb certa dosi de recel pels seus veïns humans. Es van produir incidents infortunats, eren corrents les idees equivocades. Es va creure que l’existència d’una granja posseïda i manejada per porcs era en certa manera anormal i que podria tenir un efecte pertorbador en el veïnat. Massa grangers van suposar, sense la deguda investigació, que en aquesta granja prevalia un esperit de llibertinatge i indisciplina. Havien estat preocupats respecte a les conseqüències que això implicaria als seus propis animals o àdhuc sobre els seus empleats humans. Però tots aquests dubtes ja estaven dissipats. Ell i els seus amics acabaven de visitar la Granja Animal i d’inspeccionar cada polzada amb els seus propis ulls, i què havien trobat? No solament els mètodes més moderns, sinó una disciplina i un ordre que havien de servir d’exemple per a tots els grangers de tot arreu. Ell creia que estava en el cert en dir que els animals inferiors de la Granja Animal feien més treball i rebien menys menjar que qualsevol animal del comtat. En veritat, ell i els seus col·legues visitants van observar molts detalls que pensaven implantar en les seves granges immediatament.

»Volia acabar el meu discurs —va dir— recalcant novament el sentiment amistós que subsistia, i que havia de subsistir, entre la Granja Animal i els seus veïns. Entre els porcs i els éssers humans no hi havia, i no hauria d’haver-hi, cap xoc d’interessos de qualsevol mena. Els seus esforços i les seves dificultats eren idèntics. No era el problema dels obrers el mateix a tot arreu?». Aquí es va posar de manifest que el senyor Pilkington es disposava a explicar algun acudit ben preparat, però per un instant el va dominar tant el riure que no va poder articular paraula. Després de sufocar-se una estona, durant la qual les seves diverses papades, van enrogir, va aconseguir expressar-se:

—Si bé vostès han de bregar amb els seus animals inferiors —va dir— nosaltres tenim les nostres classes inferiors!

Aquest acudit els va fer cargolar-se de riure; i el senyor Pilkington novament va felicitar als porcs per les magres racions, les llargues hores de treball i la falta general de tracte tou que observà a la Granja Animal.

«I ara —va dir finalment— anava a demanar als presents que es posessin dempeus i se cercioressin que els seus gots estaven plens.

»Senyors —va concloure el senyor Pilkington— senyors, els proposo un brindis: Per la prosperitat de la Granja Animal!

Va haver-hi una aclamació entusiasta i un copejar de peus i potes. Napoleó estava tan complagut, que va deixar el seu lloc i va donar la volta a la taula per xocar el seu got contra el del senyor Pilkington abans de buidar-lo. Quan va acabar el victoreig, Napoleó, que romania dempeus, va insinuar que també ell havia de dir algunes paraules.

Com en tots els seus discursos, Napoleó va ser breu i va anar al gra. Ell també, va dir, estava content que el període de desavinences arribés a la seva fi. «Durant molt temps va haver-hi rumors propagats —ell tenia motius per creure que per algun enemic maligne— que existia alguna cosa subversiva i fins i tot revolucionaria entre el seu punt de vista i el dels seus col·legues. Se’ls va atribuir la intenció de fomentar la rebel·lió entre els animals de les granges veïnes. Res podia estar més lluny de la veritat! El seu únic desig, ara i en el passat, era viure en pau i mantenir relacions normals amb els seus veïns. Aquesta granja que ell tenia l’honor de controlar —va agregar— era una empresa cooperativa. Els títols de propietat, que estaven en el seu poder, pertanyien a tots els porcs en conjunt».

Ell no creia, va dir, que encara quedessin rastres de les velles sospites, però s’acabaven d’introduir certs canvis en la rutina de la granja que tindrien l’efecte de promoure encara més la confiança. Fins llavors els animals de la granja tenien un costum una mica ximple de dirigir-se uns a uns altres com a «camarada». Això anava a ser suprimit. També existia una tradició molt rara, l’origen de la qual era desconegut: la de desfilar tot els diumenges al matí davant el crani d’un porc clavat en un pal del jardí. Això també anava a ser eliminat, i el crani ja havia estat enterrat. Els seus visitants havien observat així mateix la bandera verda que onejava al topall del masteler. En aquest cas, segurament van notar que l’asta i la peülla blanca amb que estava marcada anteriorment van ser eliminats. D’ara endavant, seria simplement una bandera verda.

«Havia de fer una sola crítica al magnífic i amistós discurs del senyor Pilkington. El senyor Pilkington va fer referència en tot moment a la Granja Animal. No podia saber, naturalment —perquè ell, Napoleó, ara ho anunciava per primera vegada—, que el nom de Granja Animal havia estat abolit. Des d’aquest moment la granja anava a ser coneguda com a Granja Manor, el qual, creia, havia estat el seu nom veritable i original.

»Senyors —va concloure Napoleó—, us vaig a proposar el mateix brindis de abans, però d’una altra manera. Ompliu els gots fins a la vora. Senyors, aquest és el meu brindis: Per la prosperitat de la Granja Manor!».

Es va repetir el mateix cordial brindis d’abans i els gots van ser buidats de un glop. Però als animals, que des de fora observaven l’escena, els va semblar que alguna cosa estranya estava passant. Què era el que s’havia alterat en els rostres dels porcs? Els vells i apagats ulls de Clover van passar ràpida i alternativament d’un rostre a un altre. Alguns tenien cinc papades, altres tenien quatre, aquells tenien tres. Però què era el que semblava esvair-se i transformar-se? Després, acabats els aplaudiments, els concurrents van agafar novament les cartes i van continuar la partida interrompuda, allunyant-se dels animals en silenci.

Però no havien donat vint passos quan es van aturar bruscament. Un enorme enrenou de veus venia des de la casa. Van tornar corrent i van mirar novament per la finestra. Sí, s’estava desenvolupant una violenta discussió: crits, cops sobre la taula, mirades penetrants i desconfiades, negatives furioses. L’origen del conflicte semblava ser que tant Napoleó com el senyor Pilkington havien descobert simultàniament un as d’espases cadascun.

Dotze veus cridaven enfurismades, i eren totes iguals. No hi havia dubte de la transformació ocorreguda en les cares dels porcs. Els animals (que es trobaven fora) van mirar del porc a l’home, i de l’home al porc, i novament del porc a l’home; però ja era impossible destriar qui era qui.

GEORGE ORWELL, el veritable nom del qual era ERIC ARTHUR BLAIR, va néixer a la ciutat de Bengala, a l’Índia, el 1903, i va morir a Londres, el 1950. D’origen escocès, va estudiar a Anglaterra, però va tornar a l’Índia, on va formar part de la policia imperial. El 1928 va tornar a Europa. Va viure a París, ciutat en la qual va portar una dura existència; després es va traslladar a Londres i allà va treballar com a mestre d’escola i en una llibreria. Aquells anys serien descrits en el seu primer llibre Sense ni cinc a París i a Londres (1933), en el qual es marca la tendència social que caracteritza tota l’obra, d’Orwell. El 1934 va publicar les seves dues primeres novel·les: Dies Birmans i La filla del reverend, aquesta última sobre la vida anglesa. Dos anys després va editar altres dues obres: la novel·la Keep the Aspidistra Flying i El Camí del Moll Wigan, llibre en què descriu els efectes de la depressió i examina les perspectives del socialisme a Anglaterra.

Orwell va ser sempre socialista, però extremadament crític. Va participar en la guerra civil espanyola, on va ser ferit. Durant la seva convalescència va escriure Homenatge a Catalunya (1938), obra amb la què ataca als comunistes d’inspiració soviètica, per la seva política partidista i monopòlica, a la qual atribueix les causes de la derrota. Amb la novel·la Pujar a buscar aire (1939) va tornar al tema de la vida social anglesa. És l’última obra que va publicar abans de la Segona Guerra Mundial, en la qual no va poder intervenir per la seva feble salut. En 1943 va ingressar a la redacció del diari Tribune i va col·laborar també en l’Observer.

D’aquesta època daten la majoria dels seus assajos. El 1945 va publicar La rebel·lió dels animals. És una animada sàtira del règim soviètic, amb la qual va aconseguir èxit internacional. El 1949 va aparèixer la seva novel·la d’anticipació, 1984, on presenta un quadre del món futur, en una prolongació ideal de la línia del comunisme soviètic portat a les seves més desoladores conseqüències. En opinió d’alguns dels seus crítics, la importància d’Orwell resideix principalment en la franquesa i clarividència amb què tractà els problemes de política social.

Notes

[1] Unitat de mesura de capacitat per àrids i líquids emprada als països anglosaxons, d’equivalència diversa en funció del gra a mesurar; així un búshel de blat de moro són 25.4 kg, però un búshel de blat son 27,2 kg i un de civada, 21.7 kg. [Tornar]

[2] És l’acció de llaurar la superfície del terreny amb una fondària de no més de 30 cm, per oxigenar el terreny i permetre l’entrada de nutrients. [Tornar]