El canvi climàtic des d’Islàndia es veu d’una forma diferent: en directe i sense por. Quan es fonen els glaciars, es pot cultivar un jardí.

L’Alba és una lingüista islandesa que viatja als quatre caps del món estudiant llengües en perill d’extinció. Però quan torna a Islàndia cultiva el seu edèn particular: planta arbres en un camp de lava per contrarestar la petjada ecològica que deixa. Com si la pervivència d’una llengua i la de les condicions que fan possible la vida a la Terra anessin de la mà.

Amb un estil planer i transparent, Edèn és una oda a la diversitat. Explora la nostra capacitat de lluitar contra les paradoxes de l’existència i de reinventar-nos.

Auður Ava Ólafsdóttir

Edèn

ePub r1.0

Titivillus 26.09.2025

Títol original: Eden

Auður Ava Ólafsdóttir, 2022

Traducció: Macià Riutort, 2024

Editor digital: Titivillus

ePub base r2.1

Per a A. J.

¿Quin sentit té la vida?, em preguntes. És com si preguntessis: ¿què és una pastanaga? Doncs una pastanaga és una pastanaga, i res més.

ANTON TXÉKHOV en una carta a la seva dona, OLGA KNIPPER

Doneu-me una bona paraula,
una paraula útil,
una paraula veraç,
però concediu-me una sola cosa, us ho prego:
que no sigui una gran paraula.

ÞORSTEINN DE HAMAR

EEI

L’avió pren embranzida i s’enlaira. Per la finestra veig, d’una manera sorprenentment clara i propera, una dona que surt de casa en una barriada i fa entrar en un cotxe dos nens amb motxilla d’anar a escola. L’avió guanya altura ràpidament i tot s’encongeix, veig com la terra es parcel·la en quadrícules perfectes i la ciutat es transforma en successions de llumenetes rutilants. A aquesta altura la terra és buida de gent, és el món que l’ésser humà ha lliurat aspre a la terra, deixant els llums encesos, la cassola al foc i el televisor engegat. Ressegueixo el curs d’un riu que sé que desemboca a mar després de travessar molts països i fronteres, la mateixa aigua, el mateix peix nascut en un país i pescat en l’altre, intento recordar una pregunta d’un examen de geografia sobre les principals activitats econòmiques de les ciutats de riu: ¿que no s’hi feien agulles de cosir, a la zona? De cop, tot el que hi ha desapareix sota una capa de núvols blancs, l’espai es torna vast i blau, d’un blau gel com el de les il·lustracions de la Bíblia on un àngel dret a la vora d’un riu protegeix amb les ales desplegades dos nens descalços.

Aquí dalt hi ha calma absoluta, un món ple de bellesa. Reclinada al seient 29F, acluco els ulls, abandono l’atmosfera i em veig orbitant al voltant de la Terra amb les deixalles espacials formant una anella rere l’altra, amb els transbordadors dels multimilionaris i els satèl·lits artificials que cartografien els nostres moviments, i llavors decideixo fer una visita ràpida a l’estació espacial internacional (EEI), on un equip cinematogràfic rus roda una escena d’una pel·lícula en què una cirurgiana, interpretada per Iúlia Peressild, és enviada a l’estació espacial per operar d’urgència un cosmonauta que ha tingut un atac de cor (el cosmonauta Anton Xclaperov, que interpreta un paper secundari). L’objectiu és estrenar la pel·lícula abans que Tom Cruise acabi un rodatge a Hollywood en què també està previst que es filmin algunes escenes fora de l’atmosfera terrestre i que també va d’una missió de rescat, que en aquest cas no pretén salvar un sol home d’un perill imminent sinó tota la humanitat, i precisament recordo haver llegit que qui salva una persona salva tota la humanitat i que qui mata una persona també mata tota la humanitat. I em poso a pensar en allò que es diu dels astronautes, que ploren, i que quan estem molt lluny de la Terra ja no percebem les fronteres, oblidem els conflictes humans d’allà sota, de la Terra, i la Terra s’escalfa i el mar no s’atura de créixer i veiem que tot està interconnectat, que tot forma part d’un mateix conjunt i aleshores impressiona com és de petita la Terra, que gira no només al voltant del Sol a una velocitat de cent vuit mil quilòmetres per hora sinó també al voltant de si mateixa a una velocitat de mil sis-cents noranta quilòmetres per hora, i quan entenem que poc que caldria perquè la Terra fos expulsada de la seva òrbita l’abisme s’apodera de nosaltres i plorem i ens abracem. En aquest moment se m’ha acudit que el mateix dia que l’equip de rodatge rus tornarà a la Terra es llançarà la sonda espacial Lucy des de cap Canaveral (Florida) per fer un viatge al planeta Júpiter que durarà dotze anys i recorrerà sis-cents milions de quilòmetres amb l’objectiu d’investigar els vuit asteroides troians que acompanyen el gegant de gas en la seva òrbita rabent al voltant del Sol, ja sigui precedint-lo, ja sigui una mica enrere. La sonda es diu Lucy per les restes més antigues existents d’un homínid, que es calcula que tenen tres milions i mig d’anys, i com que soc especialista en lingüística no resultarà pas estrany que jo, quan hagi arribat a una distància de sis-cents milions de quilòmetres i contempli el tercer planeta més proper al Sol —un puntet d’un blau pàl·lid de la grandària d’un cap d’agulla enmig de la foscor de l’univers—, pensi que als éssers humans, a tota la gent que viu a la Terra, els uneix un ancestre comú que va viure a Àfrica i que és probable que parlés alguna mena de llengua de clics.

Jakobsdóttir

La tradició vol que els congressos sobre llengües minoritàries en perill d’extinció se celebrin en pobles apartats, lluny de les principals vies de comunicació, sovint enmig d’un bosc o dalt de les muntanyes (no hi puc fer res si em venen al cap expressions com ara “cul de món” o “a la quinta forca”), cosa que per a una lingüista originària d’una illa del nord a tocar del cercle polar àrtic sovint significa agafar dos avions i rematar-ho amb dos o tres trens. Alguna vegada he hagut de fer l’últim tram del trajecte en autocar, i recordo un congrés en què vaig haver d’anar a peu d’un poble de muntanya a un altre carregant el portàtil a la motxilla amb la meva ponència sobre “¿Quin nombre màxim de parlants ha de tenir una llengua perquè valgui la pena salvar-la i quant pot costar?” (és un dels temes que es debaten a cada congrés, sense que s’hagi arribat mai a cap conclusió). També és tradició que al poble del congrés hi visquin a penes quatre vells que parlen un dialecte pràcticament extingit (també hem discutit i rediscutit si els dialectes en perill d’extinció s’han de posar al mateix grup que les llengües nacionals en perill d’extinció).

El poble que acull el congrés és en una regió d’alta muntanya, i la dona que han enviat a recollir-me a l’estació amb un full de paper on posa JAKOBSDÓTTIR em saluda. Porta unes ulleres de sol exageradament grosses i em diu que fins al poble hi ha mitja horeta en cotxe. M’assec al seient del davant. El camí s’enfila fent giragonses pel bosc. Em ve al cap el verb ‘bisellar’. La meva guia m’explica que el bosc en realitat ocupa els dos costats de la frontera, i que en els últims cent anys la frontera s’ha desplaçat unes quantes vegades i els pobles de la rodalia no sempre han estat del mateix país. La dona, que de tant en tant deixa anar el volant per assenyalar coses i donar-me explicacions, afegeix que aquestes terres últimament han viscut una certa tensió, però no pas entre els habitants, que parlen el mateix dialecte i tenen parents i amics a totes dues bandes de la frontera, sinó entre els governs.

M’impressiona veure que hi ha grans redols de bosc amb la terra cremada i soques ennegrides, i ho dic a la conductora, que em confirma que l’estiu passat hi va haver un gran incendi, causat per una onada de calor combinada amb una llarga sequera.

—El foc —em diu— es va propagar tan de pressa que no vam poder fer res per impedir-ho —i aleshores alenteix la velocitat i abaixa el vidre perquè pugui contemplar la zona de destrucció i sentir l’olor de fusta cremada.

També em diu que els habitants dels pobles de banda i banda de la frontera van unir forces i van aconseguir salvar el roure més vell del bosc embolicant-lo amb una manta ignífuga.

—Diuen que aquest roure té quatre-cents anys.

I jo miro cap on m’assenyala, al bosc cremat on veig el degà del bosc.

Quan arribem al poble es veuen algunes cases dels afores que també es van cremar. La meva acompanyant em diu que tenen previst talar el bosc de més a prop de les cases perquè pot ser que els incendis es repeteixin l’any que ve. Em costa veure si hi ha vida darrere les portes i persianes tancades. Cal tenir traça per conduir pels carrerons estrets, i ella m’explica que l’escola primària va tancar ja fa anys, igual que les botigues, menys una de queviures.

L’home de la recepció em dona la clau de l’habitació i em diu que han obert l’hostal expressament per als participants del congrés, i que les habitacions tenen la calefacció posada des d’ahir.

—Benvinguda. La seva habitació és la número set.

Fora del grup tancat dels lingüistes, format per representants de llengües en perill d’extinció i per especialistes en llengües ja desaparegudes, assisteixen als congressos uns poquíssims nadius. A mi em solen posar al grup dels més joves, però durant la pandèmia alguns companys es van jubilar i dos lingüistes de renom van morir de covid (un era especialista en lingüística comparada, l’altre en sintaxi i anàlisi del discurs), per això hi ha hagut certa renovació de congressistes. Els territoris lingüístics més aïllats no envien representants, però sempre hi ha rivalitat per saber quins participants del congrés seran del territori lingüístic menys poblat. Si el meu col·lega del Fróðskaparsetur Føroya, la universitat de les illes Fèroe, no pot sortir de l’illa (cosa que aquesta vegada no passarà), el més probable és que sigui jo. Si per contra ens referim a les llengües oficials dels cent noranta-tres membres de les Nacions Unides, parlo la llengua nacional menys parlada del món.

“Cada dia neixen soldats i metges, però poetes i lingüistes no”, li sento dir a una organitzadora del congrés. Pronuncia la frase durant el discurs de benvinguda que fa al vestíbul de l’hostal. Ens ofereixen begudes i un bufet amb entremesos típics de la zona, entre els quals hi ha espatlla de porc bullida i fumada. (Aquesta vegada no hi ha danses populars.) No és del tot cert que els especialistes del petit camp de la lingüística siguin gent introvertida que no sap relacionar-se gaire bé amb els altres (excepte si han begut com esponges, com va dir una vegada un company meu d’universitat), però durant el còctel la gent s’ajunta i parla sobretot amb persones de la mateixa família lingüística. Això vol dir que el lingüista feroès i jo ens ajuntem. Els feroesos no diuen television ni helikopter com els danesos, sinó que ho fan a la manera islandesa: s’encunyen els seus neologismes i diuen sjónvarp i tyrla. El representant groenlandès, com que parla una llengua polisintètica i no pas flexiva com les nostres, no pertany a la mateixa família lingüística. Només entenc una de cada tres paraules del feroès, però tot i així, nosaltres, els illencs, aconseguim discutir la circumstància que el subjuntiu hagi desaparegut gairebé del tot del feroès, que és precisament el tema de la ponència de demà del meu veí d’enmig de la mar virulenta.

El que sé de ’amor i del sistema radicular

El terra enrajolat de l’habitació número set és gèlid, però la roba de llit està neta i planxada. Quan m’hi he estirat després del primer dia de congrés m’ha vingut al cap el trajecte a través del bosc cremat, i això m’ha fet pensar fins a quin punt la ment dels poetes que neixen en països on els arbres arriben a tenir quatre-cents anys està estretament lligada als passejos per camins de bosc. A diferència dels poetes islandesos, que canten la dríada de vuit pètals i els poquíssims cameneris que neixen a la sorra negra o al bruguerar arran de terra que s’encén amb els colors de la tardor, els poetes traduïts (aquí penso com a correctora que treballa per a dues editorials diferents: he dit autors traduïts) paren l’orella a la remor de les capçades dels arbres que s’eleven desenes de metres cap al cel, s’estan quiets sota la fronda espessa i mediten sobre els esquitxos que hi fa ballar la llum o s’aturen una estona a l’obaga per escoltar la fressa de les fulles translúcides i celebren els retorciments de branques i el cel que s’aboca a les venes de l’arbre i davalla fins a les arrels, i es perden en la foscor del bosc. Si penso en el poeta favorit de la mare, Lorca, s’hi haurien de sumar els tarongers i els llimoners. Quan va conèixer el pare, la mare estava assajant el paper d’Adela, la filla petita de Bernarda a La casa de Bernarda Alba, i trenta anys després, quan van tornar a muntar l’obra al Teatre Nacional, interpretava el paper de Bernarda.

D’aquí em ve el nom. Del poeta espanyol.

—Li vaig dir que Alba d’acord, però que Bernarda no —em recorda el pare de tant en tant, i jo li dic sí, papa, ja m’ho havies explicat.

Crec que els arbres s’han multiplicat als originals que he estat corregint últimament, cosa que es pot considerar com una característica dels escriptors que han crescut en una illa sense arbres. Pensant-ho bé, sembla que el que mou els autors joves (o sigui que es pot parlar d’un canvi generacional) és la part subterrània dels arbres, les arrels i el sistema radicular, i sobretot els manyocs d’arrels. Em ve al cap l’original El que sé de l’amor i del sistema radicular, la primera novel·la d’un jove autor molt valorat per un recull de relats que es titulava La clau de la calaixera de Copèrnic (en una nota al marge vaig indicar que Copèrnic havia nascut al segle XV mentre que la primera calaixera no s’havia fet abans de finals del segle XVII, però l’editora va dir que no tenia cap importància). La novel·la tractava d’un bosc fronterer i de les arrels dels arbres que s’estenien més enllà de la frontera i conversaven entre elles enviant-se impulsos elèctrics. Llegint el text se’m va despertar la lingüista que duc a dintre, i vaig estar pensant si els diferents tipus d’arbres també haurien parlat llengües diferents i si haurien necessitat intèrprets per fer-se arribar els missatges. Ara em ve al cap una entrevista amb un ornitòleg que deia que els ocells canten amb accents diferents segons la zona del país. A l’escriptori de casa també hi tinc les proves d’una novel·la a mig corregir que tracta d’un científic amb una vida privada complicada que es dedica a cartografiar una complexa xarxa de bolets que s’estén molts quilòmetres per sota terra. Xarxa és el títol del llibre, i l’autor explica que els bolets es lliguen a les arrels d’arbres i plantes i n’absorbeixen el carboni, però alhora deixen anar nutrients, i per això són tan importants per a la biota i l’ecosistema. A la novel·la, els bolets estan en una situació crítica per la contaminació i la sequera. “Cada arbre ha de trobar el seu bolet” és una frase de l’original que em va impressionar, igual que un títol de capítol: “El futur està sota terra.” “Tot això passa sota terra i nosaltres no en sabem res” són les paraules exactes que hi pronuncia la mare del protagonista.

Piquen a la porta i em penso que deu ser el nou especialista en fonologia de llengües indígenes, que té la mateixa edat que jo i durant la recepció a l’hostal se’m va acostar amb dues copes. Vaig veure que es fixava en mi perquè mentre feia la seva ponència i jo seia a primera fila —a la sala érem quatre gats— em va mirar amb complicitat i va dir: “Un dia algú que parla una llengua li diu a un altre que l’estima o que té gana, i l’endemà ja no la parla ningú.”

Cada divendres mor una llengua

Es posa un interès especial en el fet que les ponències es pronunciïn en la llengua original perquè es puguin sentir en veu alta, encara que no les entenguem. Pel que tinc entès, abans que jo comencés a anar als congressos hi havia intèrprets que feien la traducció simultània de les ponències a la llengua de cada participant, però aquest sistema era massa costós i complicat. Ara les ponències es tradueixen a l’anglès i es projecten en pantalla a la sala del congrés (que en realitat és el restaurant de l’hostal), i després es publiquen a les actes en versió bilingüe. Com que l’anglès es considera una de les amenaces més grans per a les llengües de demografia reduïda, la decisió de traduir les ponències a l’anglès és una espina clavada per a molts partidaris de la línia dura.

El segon dia del congrés es va llegir la ponència “¿Què és llengua i què és dialecte?”, que va generar discussió sobre si els dialectes s’havien d’integrar al grup de les llengües minoritàries o si s’havien de considerar en relació amb les llengües oficials de cada estat. També es va llegir una ponència sobre una llengua indígena de l’Amazones que està en fase de desaparició per culpa de la desforestació, i una altra sobre el còrnic, la llengua que es parlava a Cornualles, que es va extingir al segle XVIII i es va intentar fer ressorgir al segle XX, l’interès per la qual va en augment. Després un especialista en pragmalingüística va llegir una ponència sobre renecs en gal·lès, i l’última abans de la cloenda va anar a càrrec d’un especialista en sintaxi històrica que va parlar de la posició dels verbs en les frases del bretó del segle XVII.

Al final de cada congrés redactem una declaració conjunta en forma de crida i l’enviem a la unesco, la valedora de les llengües de les Nacions Unides. Bona part del text és idèntic al de l’últim congrés, menys el registre de les llengües inscrites a la llista vermella de les que estan en perill d’extinció. A la declaració es fa constar el nombre de llengües que es parlen al món, que es calcula que és d’entre sis mil cinc-centes i set mil cent segons com les comptem (no ens hem posat d’acord sobre com s’han de definir els dialectes: sis’apliquessin criteris més estrictes, el noruec i el danès s’haurien de classificar com a dialectes d’una mateixa llengua), i es repeteix que cada setmana s’extingeix una llengua (n’hi ha que afirmen que cada quinze dies). “Cada divendres mor una llengua” ha estat precisament el títol del discurs de benvinguda, en què s’ha dit que mentre érem allà parlant de llengües en perill d’extinció n’hi havia una que agonitzava. L’última frase de la declaració ha estat la mateixa que la de l’últim congrés: “Si tot continua com ara, es pot pressuposar que el noranta per cent de les llengües s’hauran extingit al tombant de segle.”

Un cop redactada la declaració, decidim on es farà el proper congrés i ens posem a organitzar-lo sol·licitant ajuts i subvencions. Fins ara hem tingut accés als fons internacionals, que ens han permès pagar els desplaçaments, l’allotjament, les dietes i les traduccions de les ponències a l’anglès.

Aiguaneu: neveta o araboga

Tan bon punt aterrem encenc el mòbil i veig que el papa m’ha trucat cinc vegades.

Avui és setze de novembre, dia de la llengua islandesa, i fa aiguaneu. M’agrada aquesta paraula, però no m’agrada el temps que designa. Una plugeta blanca, humida i freda que em mulla per tots cantons, em regalima pels cabells i se’m fica entre la roba mentre busco el cotxe a l’aparcament de l’aeroport. El pany de la porta està congelat i em costa una estona ficar-hi la clau. Quan ho aconsegueixo, no trobo a dintre el rascador per treure el gel dels vidres. Mentre rasco la neu amb la màniga de l’abric, m’adono que hauré de canviar la goma dels eixugaparabrises. Faig marxa enrere, surto de la plaça de pàrquing, truco al papa i poso l’altaveu. El primer que fa és preguntar-me com ha anat el vol. Li dic que bé, tret d’unes turbulències sobre les illes Fèroe i una ràfega de vent que ha sacsejat l’avió durant l’aterratge. Llavors em pregunta si coneixia algú de l’avió i li responc que sí, que hi havia la presidenta del govern, i em diu que ha sentit a les notícies que havia anat a una reunió del Consell de l’Àrtic.

—¿Has reconegut algú més?

—El director del banc central seia darrere la presidenta —li dic.

—Ha tornat a apujar el tipus d’interès bàsic —em contesta el papa.

I em ve al cap l’original d’una novel·la negra que vaig llegir fa poc, enviada a l’editorial amb el pseudònim Dollý. L’editora diu que darrere la Dollý s’hi amaga el director del banc central.

Cada any llegeixo una trentena de novel·les negres per a dues editorials i m’he adonat de la quantitat de polítics i funcionaris que desitgen publicar-ne. L’any passat en va sortir una del ministre d’Agricultura sobre l’assassinat de dos diputats de l’oposició. Tenia una estructura caòtica: el lector sabia des del començament qui era l’assassí, els indicis estaven escampats sense cap ni peus i al final mataven l’assassí i el pobre lector es quedava a les fosques. La continuació d’aquesta novel·la m’espera a l’ordinador de casa perquè la revisi i la corregeixi. Molts autors de ficció també s’han posat a escriure novel·les negres. He llegit prou originals per saber reconèixer-los: la caracterització dels personatges és massa complexa i això fa que els lectors perdin l’interès en la trama. El desenllaç no està ben resolt, els autors es perden en disquisicions sobre la naturalesa dels crims, la culpa, la innocència i el patiment humà. Aquests llibres solen tenir bones crítiques però no surten mai a les llistes dels més venuts.

—¿Algú més, a l’avió?

Rumio.

—L’equip nacional de natació, que tornava dels Jocs dels Petits Estats d’Europa.

Els esportistes amb l’uniforme de l’equip nacional seien al fons de tot i dormien com troncs.

—Han guanyat l’or en esquena —em diu el papa, que ho ha sentit a les notícies. Apujo la calefacció.

A la fila de davant meu hi seien un home de mitjana edat i un jove que no s’ha tret la gorra en tot el viatge. Quan han baixat de l’avió m’he adonat que es quedaven enrere, com si busquessin alguna cosa. He vist que es dirigien a un empleat de l’aeroport i poc després han aparegut dos policies i se’ls han endut. Però no explico res d’aquests refugiats al papa.

—Per cert, hi havia una mosca a l’avió.

—Vaja.

Quan ja estàvem baixant, l’home que seia tocant al passadís a la fila de l’altra banda de la meva s’ha descordat el cinturó de seguretat, s’ha alçat d’un bot i ha començat a moure la mà. Llavors he vist la mosca. Ha volat fins al seient de davant meu, ha plegat les ales i s’ha quedat quieta. La gent s’ha començat a neguitejar, giraven el cap a banda i banda, algú ha alçat la veu i una hostessa ha enfilat el passadís molt decidida amb el Saga Boutique enrotllat a la mà i ha esclafat l’animal. M’he fixat com s’inclinava cap a terra amb la seva faldilla estreta per agafar la mosca morta, que semblava un borrissol de pols, abans de desaparèixer cap al fons de l’avió.

Al papa li sembla curiós que una mosca hagi entrat al Látrabjarg (m’ha preguntat com es deia l’avió), vol saber de quina espècie era i jo li dic que m’ha semblat una mosca domèstica.

—¿De manera que heu tingut un polissó a bord?

Li explico que l’hostessa que ha matat la mosca era companya de feina de la meva germana Betty a la secció de psiquiatria abans que passés al banc de sang. La Betty s’ha mogut molt pel servei sanitari, hi va haver una època que treballava al servei d’assistència domiciliària per a malalts de càncer. Regularment em recorda que vagi a donar sang. El meu grup sanguini és l’AB negatiu, i em diu que és una bona sang perquè es tracta d’un grup atípic i n’hi ha menys reserves.

El papa creu que sap de qui parlo i em pregunta si aquesta hostessa fa stand ups els caps de setmana.

—Exacte —li dic—, és ella.

El papa m’explica que al matí s’ha trobat en Hlynur al bany d’aigua calenta i que han anat a casa d’ell a fer un cafè i una partida d’escacs.

—¿Però que no us veieu cada dia? —li pregunto.

En Hlynur, antic capità dels vaixells Fossar i vidu com el papa, viu al pis de dalt, al barri de Hvassaleiti. Cada dia es troben al Sundhöll, la piscina coberta de Reykjavík, i, si he de creure el papa, en Hlynur es queda al bany calent mentre el pare fa els seus dos-cents metres de piscina. El papa m’ha comentat diverses vegades que tots dos tenen filles infermeres que es preocupen d’ells. El papa té una salut de ferro, però a en Hlynur, que és gras i té deu anys més, ja li han hagut de posar un catèter al cor. Per això la seva filla se n’ocupa més que no la Betty del pare. La filla d’en Hlynur treballa a la secció de cirurgia del tracte urinari i el papa diu que té sort de no haver acabat igual que ell, a qui la pròpia filla li va preguntar si feia el raig d’orina intermitent. Després de jubilar-se, en Hlynur s’ha dedicat a l’horticultura, i més concretament a la silvicultura, la seva gran afició. De fet, és el tresorer de l’Associació de Silvicultura de Reykjavík. Tal com el papa m’ha repetit unes quantes vegades, el seu amic és el primer home d’Islàndia a qui van batejar amb el nom de Hlynur.

—Es diu com l’arbre —diu—. Va ser el primer Hlynur.[1]

Actualment, Hlynur ocupa la posició seixanta-dos a la llista de noms masculins més habituals d’Islàndia i hi ha sis-cents quatre homes que es diuen així, sento que diu l’auditor de comptes.

El papa es troba com peix a l’aigua amb les xifres. Quan veu un cotxe pel carrer amb una matrícula que li sona, de seguida li venen al cap el número del carnet d’identitat del propietari, el número de telèfon i els apartats de la declaració de renda que ell mateix li ha omplert. S’ha jubilat fa poc però continua ajudant els amics que han estat clients seus durant dècades. Un d’ells és en Hlynur.

Quan giro per l’avinguda Auðarstræti recordo de sobte un somni que he tingut a l’avió quan sobrevolava l’oceà i l’explico al papa.

—He somiat que volava arran de terra, una terra erma i rocosa, me la mirava i em preguntava si m’hi hauria de quedar i cultivar-hi alguna cosa. Però de sobte em trobava enmig d’un camp de patates. Duia les botes de la mama i entrecavava les patateres. Arrencava una patatera amb una mà i la sacsejava per fer-ne caure les patates, blanques com la neu, i m’ajupia per collir-les i ficar-les en una galleda de plàstic vermella. Una de les patates era més grossa que les altres i tenia forma de cor. Llavors la mama ha aparegut al meu costat, i jo li he preguntat si era perillós que em mengés la patata-cor i ella m’ha dit que no hi hauria d’haver cap problema.

També li comento al papa que no és l’únic somni que he tingut últimament en què volava.

Hi ha un moment de silenci a l’altra banda de la línia, no sé si la connexió s’ha tallat.

—Ta mare tenia somnis així. Somiava els papers que després li donaven. Quan va somiar esquirols i el seu germà Þorvaldur que adornava l’arbre de Nadal, va saber que representarien Casa de nines i que a ella li donarien el paper de Nora. Una nit va somiar que caminava adormida i uns mesos més tard estava assajant el paper de Lady Macbeth. Quan va somiar que jo li feia el salt van entrar en joc diverses obres de teatre, però al final va ser el presagi que representarien Medea.

Després de penjar m’ha vingut al cap una frase de no sé qui que diu que, quan l’home s’extingeixi, la mosca domèstica el sobreviurà. Crec que hi afegia les paneroles.

Bella terra[2]

Sortint de la meva classe de lingüística diacrònica a la universitat, em truca la directora de l’editorial per la qual treballo per saber si m’he llegit els poemes que em va enviar fa quinze dies. M’havia contactat per dir-me que volia enviar-me un original, el primer de l’autor, que creia que m’interessaria, i el mateix dia vaig trobar-me el recull a la bústia de casa, a l’avinguda Auðarstræti. “Voldríem donar-te l’oportunitat de llegir l’original abans que s’imprimeixi”, havia dit, i em va semblar una manera molt estranya de formular-ho, “donar l’oportunitat de llegir”. Havia repetit dues vegades que m’interessaria “especialment”.

—A nosaltres ens ha semblat una meravella. No és gens habitual que un autor jove tracti les penes de l’amor d’una manera tan sensible i personal. —I, abaixant la veu, va afegir—: S’hi mouen molts sentiments.

Ara la Þura em torna a trucar per saber si m’he llegit l’original, i li dic que només n’he llegit algunes pàgines a l’atzar.

—¿A l’atzar?

—Sí, prospeccions.

—No et demanem que el corregeixis. Ens agradaria saber la teva opinió.

Voldria dir-li que he tingut una setmana molt carregada a la universitat, que he de preparar exàmens i que tinc una muntanya de treballs per corregir. Però el que faig és recordar-li que estic revisant i corregint un altre original, urgent, em va dir, d’una novel·la escrita per una jove, La distància que hi ha entre Plutó i jo. Sembla que ja no té tanta de pressa perquè l’acabi.

S’aclareix la gola.

—¿Oi que coneixes en Máni ýmir? ¿No el vas tenir d’estudiant?

—Sí, exacte.

Li hauria pogut dir que he tingut d’alumnes uns quants futurs poetes.

—El títol provisional és Jocs perillosos. L’autor vol afegir-hi el subtítol “Poemes d’amor”.

Vacil·la.

—En realitat, està valorant altres títols.

—¿Sí? ¿Com ara?

—Bella terra. En al·lusió al fet que el jo líric anomena així el cos estimat…

—Ja t’he dit que no l’he llegit sencer.

—És el primer poema… —sento que diu.

La distància entre Plutó i jo

Quan arribo a casa em preparo un te i em menjo l’entrepà que he comprat de camí. En acabat reprenc la correcció de la novel·la La distància entre Plutó i jo per on l’havia deixada. Va d’una influencer que s’està refent d’una ruptura sentimental complicada i queda amb les amigues per anar a la discoteca Plutó, al cor de Reykjavík. Encara que el Plutó del títol no faci referència al planeta, m’he adonat que els esments a l’espai i als planetes abunden als originals que he llegit últimament. I això em fa pensar en una notícia que vaig veure fa uns dies a internet. Explicava que la Unió Astronòmica Internacional ha decidit que Plutó ja no encaixa en la definició de planeta i s’ha de reclassificar com a planeta nan. I també que els científics han calculat que hi ha un novè planeta orbitant als límits exteriors del sistema solar i que, tot i que no l’han vist amb els telescopis, aquest novè planeta vindria a substituir Plutó. S’ha calculat que li calen set mil quatre-cents anys per completar una òrbita al voltant del Sol.

Si he de dir-ho tot, l’editora em va comentar que l’autora estava considerant de canviar el nom del local per Karaoke Neptú, de manera que el títol de la novel·la passaria a ser La distància entre Neptú i jo.

A: paraula del llenguatge infantil que expressa afecte

El papa no vol sentir res que no sigui que em quedo a sopar quan passo a veure’l després de la reunió del Comitè de la Llengua Islandesa, on avui hem enllestit el programa del Dia Internacional de la Llengua Materna. Em diu que rostirà una palaia anglesa i es posa un davantal. No vol que faci res, o sigui que sec al tamboret de la cuina i xerrem mentre prepara el sopar.

La mama se’n sortia amb els plats senzills però no li agradava gens cuinar (una vegada va intentar fer una truita de patates i va ser un desastre). Per això, en els meus records, sempre és el papa qui cuina. També era ell qui ens despertava cada matí per anar a escola a ma germana i a mi, i qui em preparava l’entrepà de l’esmorzar. L’actriu arribava tard del teatre i es passava el matí dormint.

—Quan vas fer vuit anys vas demanar un diccionari i te’n vaig comprar un. Te l’enduies al llit quan anaves a dormir —m’explica el papa mentre pela patates—. Vas començar per la primera pàgina, vas llegir totes les paraules en veu alta, aturant-te per entendre bé les definicions, i quan vas arribar al final vas passar full. Jo t’escoltava. “A: paraula del llenguatge infantil que expressa afecte”, i mirava com t’empassaves tota la pàgina de dalt a baix. També tenia un diccionari alemany-islandès, de quan feia el postgrau a Dresden, i el vas devorar igual que l’altre: vas començar per la primera pàgina i et vas obrir camí entre les paraules, àbarbeiten, àbart, àbblocken.

Serveix les patates a taula, s’asseu davant meu i em passa la safata amb la palaia.

—A ta mare de vegades li costava adormir-se després d’una funció, i quan li passava sortia a passejar sola de nit. —M’ho explica després d’haver callat una estona mentre mastegava—. Quan tornava a casa, s’estirava al llit d’esquena a mi.

Es veia d’una hora lluny cap on aniria la conversa.

—Em va deixar dues vegades, i les dues vegades va caure als braços d’un actor.

—Ho sé, papa, ja m’ho has explicat.

—I totes dues vegades va tornar. —Fa un glop d’aigua—. Cada vegada que va marxar li vaig dir, Stella, no clavis un cop de porta que despertaràs les nenes.

Faig que sí, m’aixeco, trec els plats de taula i els col·loco al rentaplats. Mentre preparo el cafè em diu que la Betty l’ha vingut a veure. Li ha preguntat si sabia res de la plaça d’investigadora en llengües de demografia reduïda a la qual m’he presentat.

La Betty Brynja O’Donnell, fillastra del papa i germanastra meva, té deu anys més que jo. És la filla que la mama va tenir amb un actor escocès d’ascendència irlandesa que havia conegut quan interpretava un paper secundari d’esclava irlandesa en una pel·lícula de vikings que es rodava als Highlands i a prop de Dungloe. La pel·lícula no va rebre bones crítiques i després de l’estrena no se’n va saber res més, com tampoc no es va saber res més del pare de la nena que, poc després del rodatge, es va posar a treballar en una immobiliària i no va tenir cap contacte amb la filla fins a l’adolescència. Però els diaris islandesos van cobrir la notícia del rodatge perquè era la primera pel·lícula estrangera en què treballava una actriu islandesa. Van publicar una entrevista amb l’Stella Bjarkan, amb el titular “Hollywood a la cantonada”, que la mama va retallar i conservar dins d’una carpeta. La fillastra del papa ha tingut dues relacions llargues, una amb un home i l’altra amb una dona. Té un sol fill, en Jakob Liam, que estudia un postgrau d’enginyeria a Stavanger. Al papa li diu papa, i Liam al seu pare biològic.

Explico al papa que la comissió que avalua les sol·licituds per la plaça encara no s’ha reunit. I afegeixo:

—D’aquí a poques setmanes se sabrà a qui l’han concedit.

—Llavors, ¿el concurs està en fase de resolució?

—Sí, encara està en fase de resolució.

—He dit a la Betty que és de justícia que et donin la plaça perquè és la teva especialitat i perquè ets la millor candidata.

Quan m’aixeco per acomiadar-me, el papa recorda de sobte un petit encàrrec que el seu amic li ha demanat que em fes.

—Demana si li podries corregir un article que vol publicar a la revista de l’Associació de Silvicultura. També m’ha demanat que et doni records —afegeix.

No fa gaire vaig llegir un article seu al Morgunblaðið sobre l’impacte de les ovelles que pasturen lliurement. L’article es titulava “Sobre la nocivitat per a la silvicultura de deixar que les ovelles pasturin en llibertat”, i en realitat tractava de la lluita d’en Hlynur contra les ovelles perquè no campin com animals salvatges per les muntanyes, menjant-se la prima capa de vegetació de les terres altes i, per torna, els cimals dels arbres acabats de plantar.

—¿De què va l’article?

—De l’auró.

—¿De l’auró?

El veí del papa no es va interessar per la silvicultura fins que no es va jubilar de capità de vaixell, i encara s’hi va aficionar més després de quedar vidu. A la seva dona li encantava la jardineria, tenia mà amb les plantes i passava moltes estones al jardí. Aleshores la contribució d’en Hlynur i del papa al jardí consistia a segar la gespa unes quantes vegades durant l’estiu. He sentit diverses versions de la història de l’auró que el capità hi va plantar fa quinze anys, quan tornava de la seva última travessia. Segons una d’elles, vindria d’un esqueix d’Acer pseudoplatanus o fals plàtan que els mariners havien aconseguit durant una borratxera a Noruega i havien donat a en Hlynur per fer broma, com a regal de comiat. Segons una altra, vindria d’una llavor d’auró que en Hlynur havia comprat a Edimburg.

—De totes maneres —diu el papa—, era un auró continental.

Des d’aleshores els dos companys han seguit de prop el creixement de l’arbre i en van mesurant l’altura. L’estiu passat, quan el papa va fer setanta anys, en Hlynur em va explicar que l’auró feia cent quaranta-dos centímetres.

El papa em diu que ha deixat l’article d’en Hlynur sobre la taula del sofà i va a buscar-lo.

—¿És gaire llarg? He d’acabar la revisió d’uns textos. L’editora té pressa.

—Ja li he dit a en Hlynur que vas molt atrafegada, però diu que no el necessita fins la setmana vinent.

En realitat, l’interès d’en Hlynur per la silvicultura s’ha encomanat al papa, que ja ha assistit a algunes reunions de l’Associació de Silvicultura de Reykjavík. De tant en tant diu coses com ara: “La terra té dos pulmons, la selva amazònica i la taigà siberiana. Aquí és on es genera la major part de l’oxigen.” O em truca per telèfon, em parla de qualsevol cosa i tot d’una canvia de tema i em diu: “Que preciosa que seria la terra si tothom conreés el seu tros.” (Crec haver llegit no sé on que això ho va dir Gorki citant Txékhov de memòria.)

El papa, com sempre, m’acompanya a la porta, i quan ja soc a mitja escala sento que em crida:

—¿Ja has fet la declaració de la renda?

Tornant cap a casa intento calcular quants arbres hauria de plantar per compensar el diòxid de carboni emès pels avions que he agafat aquest any. Crec que hauria de plantar tres-cents cinquanta arbres per cada vol transatlàntic. He anat a dos congressos de llengües de demografia reduïda i a dues reunions a l’estranger com a delegada del grup de direcció de la unesco de mesures urgents per salvaguardar i recuperar les llengües moribundes. Això fa un total de setze vols d’anada i tornada, comptant els de connexió.

Calculo mentalment quants arbres són.

El resultat són cinc mil sis-cents arbres.

Marrada: voltera, torta

Dues faltes d’ortografia i una construcció estranya m’han cridat l’atenció en un anunci d’una revista immobiliària. S’hi anuncia la venda d’un “lloc de residènsia” necessitat de “considerables reparacions”. També diu que el terreny té una superfície de vint-i-dues hectàrees i que ofereix “pocibilitats per a la persona adequada”. No ha estat només la essa de residènsia i la ce de pocibilitats el que m’ha fet llegir l’anunci dues vegades, sinó un parell de paraules que no havia vist mai en cap anunci immobiliari: “lloc de residència” en comptes de ‘casa’ o ‘xalet’, i “persona adequada” en lloc de ‘comprador adequat’.

(M’agrada la paraula manneskja, ‘persona’, que no és un danicisme, com creuen alguns, sinó un préstec de l’antic baix-alemany mennisco, ‘persona’, un derivat de l’adjectiu mennisc, ‘humà’, que en realitat és la mateixa paraula que el nostre mennskur.)

També m’he fixat que no es diu que el terreny ofereix “grans possibilitats”, com se sol dir, sinó que només diu “possibilitats”. He trucat al telèfon de l’anunci i com que el divendres a la tarda no tinc classe agafo el meu Peugeot i enfilo la carretera asfaltada de l’altiplà per anar a trobar l’agent immobiliari.

No hi ha neu i estem a vuit graus. Poso la ràdio i sento les notícies del migdia. Informen que les temperatures a Austràlia han arribat als cinquanta graus. També expliquen que avui és la Jornada Mundial de Recompte d’Ocells i entrevisten un ornitòleg que diu que amb l’escalfament global hi ha més ocells migratoris que a l’hivern no travessen l’oceà, no migren cap a terres més càlides, i es tornen ocells sedentaris. I diu que per això les espècies d’ocells que passen l’hivern aquí no deixen d’augmentar. Canvio d’emissora i sento “Hotel California” dels Eagles:

On a dark desert highway, cool wind in my hair.

Apujo el volum.

And I was thinking to myself

This could be Heaven or this could be Hell

Such a lovely place.

L’agent immobiliari em va explicar que s’arribava al terreny (en realitat va dir la parcel·la) per un trencall de la carretera principal i que era complicat orientar-se a l’últim tram del trajecte, i per això vam quedar en una benzinera que fa de botiga en una cruïlla abans del trencall. De fet, ell va fer servir la paraula útúrkrókur, ‘torta’ o ‘revolt’, que és una paraula que s’utilitza poc i que podia indicar que l’home era gran. Em va preguntar quin cotxe tenia i li vaig respondre que un Peugeot, i si els pneumàtics eren d’estiu o d’hivern i li vaig contestar que d’hivern però sense claus, i em va dir que n’hi hauria prou perquè no havia nevat. També em va preguntar si vindria sola. Li vaig respondre que sí.

En posar l’intermitent per entrar a la benzinera, veig l’agent immobiliari dret al costat d’un Land Cruiser menjant un frànkfurt. Em fa un senyal amb la mà, engoleix el que queda de l’entrepà, mira al seu voltant buscant una paperera, entra al tot terreny i arrenca.

Al cap de poc sortim de la carretera principal i travessem una estesa d’herba fins que el camí es bifurca. Un dels ramals va cap a un mas, però agafem l’altre, una pista de grava estreta i boteruda, fins a un pla pràcticament erm tot cobert de lloses, pedra volcànica i sorra. Alenteixo en veure unes perdius blanques al voral. El primer que em ve al cap és berangur, ‘paratge desolat’, i com que una paraula en crida una altra segueixo amb berskjaldaður, ‘desprotegit’, i ber, ‘nu’. I ara sí, amagat darrere un pujol, apareix el “lloc de residència”. La casa és enmig d’un pla d’herba, però tot i la desolació del paisatge aquest pla d’herba i les estaques caigudes d’una tanca parlen dels esforços per conrear la terra. Em criden l’atenció, a prop de la casa, les restes d’un hivernacle.

L’agent immobiliari baixa del cotxe amb una carpeta sota el braç i s’espolsa una mica de pa dels pantalons.

—Bé, doncs, per dir-ho d’alguna manera aquí s’acaba la pista —diu.

Busca el clauer a la butxaca, fica la clau al pany i lluita una estona per obrir la porta, sense èxit. Prova totes les claus, però sembla que s’ha equivocat de joc i desisteix d’obrir. Fa uns passos enrere i busca una altra manera d’entrar-hi. Un dels vidres d’una finestra de la façana està trencat, hi entafora el braç i aconsegueix treure el passador i obrir.

—Alguna ventada —diu convençut—. Aquí dalt el vent bufa molt fort.

L’agent immobiliari em repassa de dalt a baix.

—És més prima que jo —em diu mig rient.

M’esmunyo per la finestra i aterro a les rajoles del terra del bany. El lavabo és de color rosa, la banyera també. Les aixetes són daurades. Vaig cap a la porta d’entrada, l’obro i l’agent immobiliari em passa a frec, cap dins.

A la planta baixa hi ha una sala d’estar amb xemeneia i una cuina americana, un dormitori petit i el lavabo enrajolat, amb el joc d’aixetes nou, diu l’home. Fulleja els papers de la carpeta, pel que sembla hi ha electricitat, però, ara mateix, ni calefacció ni aigua corrent. Prem l’interruptor, s’encén el llum.

—Caldrà cridar un lampista perquè revisi les canonades —fa.

La casa és buida, tret d’un sofà de vellut verd ampolla al centre de la sala i un cartell emmarcat a una paret del dormitori. Devia estar penjat damunt el llit. Mentre me’l miro —una mà que aguanta un ganivet ple de sang—, l’agent se’m posa al costat i noto la tensió que talla l’aire. Quan llegeixo les lletres veig que és el cartell d’un congrés de novel·la negra que es va fer als Dalarna de Suècia l’agost de l’any passat.

Empassa i diu:

—La propietària és la Sara Zophoníasdóttir.

Espera la meva reacció.

—¿L’autora de novel·la negra?

—Sí, la reina de la novel·la negra, la Sara Z, la finca és seva.

—¿Vivia aquí?

—No ben bé, però va heretar la finca. El seu germà viu al mas del costat, és ramader, cria ovelles.

Vaig corregir les proves del primer llibre de la Sara Z ja fa uns quants anys, però aleshores no em podia imaginar que tindria futur com a escriptora. Quatre novel·les després, els seus llibres s’han traduït a deu llengües i no fa gaire vaig veure una nota al diari que explicava que havien recomanat el seu últim llibre en un programa de la televisió sueca.

Els armaris de la cuina són de color verd clar i s’obren prement un botó. Estan buits, fora d’un paquet verd de cafè Bragi sense encetar i una sucrera de porcellana amb floretes blaves que recorden les campanetes de fulla rodona. Aixeco la tapa de la sucrera. És plena. Em ve al cap la paraula fúkki, ‘floridura’, i penso que té una sonoritat divertida.

Després d’haver visitat la planta baixa, l’agent immobiliari puja per una escala molt recta al pis de dalt, que ell anomena les “golfes dormitori”. Són prou altes perquè una persona s’hi pugui estar dreta i tenen una gran claraboia que l’home obre de bat a bat. Treu el cap. Pujar per l’escala l’ha deixat sense alè i es queda una estona sota la claraboia, en silenci.

—Potser és veritat que la casa no està en condicions òptimes, però les vistes són magnífiques. Quan el temps ho permet i per qui ho sap apreciar —i assenyala la claraboia perquè ho vegi.

La finca arriba fins al riu de la glacera, que a baix de tot es ramifica pels arenys. La remor profunda de l’aigua puja fins a la casa. En recolzar-me a l’ampit veig el reflex argentat dels trossos de gel que suren a l’aigua. Tanco la finestrella. L’home consulta la carpeta i m’informa de les mides de la finca, vint-i-dues hectàrees, i me’n resumeix les excel·lències, que cristal·litzen en les “possibilitats per a la persona adequada”.

—Com pot veure, la casa necessita algunes reformes —conclou.

Quan veníem amb el cotxe he vist núvols de vapor que sortien de les roques. L’hi comento i, després de fullejar altre cop els papers, em confirma que a la finca hi ha fonts geotèrmiques.

—Aquí diu que van fer perforacions buscant aigua freda, i que van trobar aigua termal.

Quan l’home em dona la mà per acomiadar-nos em diu que no és un gran lector i que no ha llegit res de la Sara Z.

—Dislèxia —diu amb aire pensarós—. De totes maneres, encara que la Sara Z no hagi viscut aquí més que alguna temporada, pel que jo sé venia a escriure-hi.

Em mira tot simpàtic.

—Així que s’han comès uns quants assassinats, en aquesta casa.

¿Que no era a La foscor és plena de cadàvers, de la Sara Z, que hi apareixia una dona que es tancava en una casa d’estiueig per refugiar-se d’una tempesta? Ara que hi penso, als originals que he llegit últimament hi ha un munt de personatges que es tanquen a casa i molta foscor plena de cadàvers. Si ho recordo bé, al llibre de la Sara la tempesta durava pàgines i més pàgines, una borrasca de neu que no et deixava veure més enllà d’un metre, amb un vent que udolava, xiulava, cruixia i gemegava. En un dels capítols, quan la protagonista travessa l’altiplà per la carretera asfaltada, la sorprèn una calamarsada que espetega “contra la carrosseria del cotxe com si fossin bales de fusell”, tan densa que la protagonista es desorienta, “no sabia què era amunt i què avall, què era davant i què darrere”. Potser em vaig extralimitar en les meves funcions de correctora millorant-li l’estil, però l’editora va quedar satisfeta dels canvis.

L’etimologia del cor

De la casa fins al poble, que és a la desembocadura del riu, hi ha mitja hora en cotxe i dos camins que hi porten: la pista de grava de l’anada, que passa pel pont i travessa els arenys, i la pista de terra que va pel peu de la muntanya, una mica més curta, però l’agent immobiliari em diu que està en més mal estat. Trio la pista de terra per conèixer el lloc.

Abans d’arribar-hi em topo amb un home en un quad que va a tot drap. Porta una granota blava, un anorac i botes de pescador. Pren un revolt tancat al meu davant i enfila la pista que porta al mas veí. L’home va sense gorra i té els cabells del mateix roig de flama que l’autora de novel·les negres, encara que amb el sol que ja es pon darrere la muntanya semblin groc taronja. Dedueixo que es tracta del germà de la Sara Z, el criador d’ovelles. També descobreixo que creuar-se amb un cotxe per aquesta pista és un problema, si no és que un dels vehicles esquiva l’altre ficant-se pel voral o si no es troben en un punt en què es pugui fer marxa enrere.

Al peu de la muntanya em sona el mòbil. Poso l’intermitent i m’aturo a l’altura del rètol que assenyala l’Hostal Aurores Boreals. Trec el mòbil de la bossa. És l’editora, la Þura, que em torna a trucar pel llibre de poemes. Es veu que l’autor l’ha volgut reescriure i que la publicació s’ha endarrerit. I que ja tinc la nova versió a casa.

Quan em va trucar fa dues setmanes, li vaig dir:

—M’hi posaré aquest dissabte. —I tot seguit vaig afegir—: ¿M’hi va la vida?

—Potser no tant, però digue’m coses com més aviat millor.

La veritat és que m’he penjat una mica.

La Þura insisteix a preguntar-me com va la lectura del text i em repeteix que els agradaria saber la meva opinió. Apago el motor i baixo del cotxe. La fletxa del cartell assenyala l’hostal. No sembla que hi hagi cap hoste. Alçant els ulls cap a la muntanya que tinc allà mateix, veig la cicatriu d’una esllavissada recent.

—Abans que surti el llibre.

Respiro fondo.

—¿O sigui que esteu decidits?

—Sí, sortirà a la primavera.

La cobertura no és bona al peu de la muntanya, la veu de l’editora es talla a mitja frase i torna amb un “¿hola?”. Després em diu que el poeta s’està rumiant un altre títol, L’etimologia del cor, i sento que continua:

—No es deixa res, en les descripcions de la seva relació amorosa.

Li dic que soc al camp i que tinc mala cobertura, que ja li trucaré en un altre moment. Entro al cotxe i el poso en marxa.

—Val la pena que el llegeixis abans que surti —em diu l’editora.

Es regalen gatets rogencs tigrats

El poble no té pròpiament centre, però la carretera nacional el travessa pel mig i a banda i banda hi ha unes quantes botigues. L’autoservei de la Katla Dís i la fleca de la Brynhildur són veïns, a quatre passes de l’escola primària. Quan arribo és l’hora del pati i sento la xiscladissa dels nens. Davant per davant de l’escola hi ha el quiosc de la Fjóla, on tenen tot de xocolates i begudes. Aparco al costat de la fleca.

La fleca està dividida en dos i també ven material de construcció. En un cantó hi tenen lleixes plenes d’eines i paquets de cargols, i granotes de treball penjades al costat de les lleixes. A la part de la fleca hi ha un parell de taules amb cadires per seure a fer el cafè. La dona del mostrador em pregunta si soc la lingüista de Reykjavík que ha vingut a mirar-se la casa de l’autora de novel·les negres. M’explica que l’agent immobiliari se n’acaba d’anar. No espera la meva resposta sinó que fa que sí amb el cap, com si ja l’hi hagués confirmat.

En un racó de la cafeteria hi ha un tauler de suro on la gent penja missatges i anuncis. “Es regalen gatets rogencs tigrats”, posa en una noteta manuscrita penjada al costat d’un cartell de l’autoescola Lena Davíðsdóttir, que sembla que és al pis de dalt. Em miro el tauler i fixo la mirada en la foto d’una perdiu blanca. A sota hi posa: “Es busca ajudant per fer el recompte de primavera de perdius blanques. Cal que l’interessat estigui acostumat a la vida a l’aire lliure i a un temps atmosfèric imprevisible.”

La fleca i l’autoservei de la Katla Dís es comuniquen i es pot passar de l’una a l’altre sense sortir al carrer. En un racó de l’autoservei hi ha la sucursal d’un banc. La caixera seu darrere del vidre i fa punt. Està fent cavalls alçats sobre les potes posteriors, idèntics als dels jerseis de punt que es venen a l’autoservei. Suposo que la dona fa punt quan no hi ha clients al banc i ven els jerseis allà mateix.

A l’altre costat del carrer hi ha una botiga amb el logo de la Creu Roja que m’encurioseix. El rètol vermell que fa pampallugues sobre la porta diu TANCAT. Pel que veig a l’aparador, sembla una barreja d’encants, botiga de roba de segona mà i llibreria de vell. A l’horari enganxat a la porta hi diu que obren els dimecres i que “li agafem TOTES LES COSES de què vulgui desprendre’s, llums, àngels, gerros, calaixeres, jocs de cafè i/o de te, roba i llibres”.

De sobte m’ha vingut al cap una frase de la novel·la del ministre d’Agricultura que vaig subratllar perquè em sonava, però aleshores no vaig saber d’on. Més tard vaig recordar que la frase, “el vermell del rètol lluminós es reflectia al negre lluent de l’asfalt”, era d’una novel·la de la Sara Z, però l’editora va decidir deixar-la tal com estava.

El sol ja és baix i em ve directament als ulls, per això redueixo la velocitat en passar pel pont. Encenc la ràdio. El programa és a la meitat i, pel que sento, han parlat d’un misteriós fenomen de la Via Làctia que un estudiant universitari australià ha descobert per casualitat. La veu (suposo que deu ser la del presentador) diu que aquest fenomen emet ones de ràdio potentíssimes tres vegades l’hora amb un interval exacte de divuit minuts i divuit segons, que els astrònoms no coneixen cap altre fenomen del cosmos que emeti ones en un interval tan breu i que està descartat que aquestes emissions d’ones puguin atribuir-se a éssers intel·ligents. El locutor diu que el fenomen es troba a quatre mil anys llum de la Terra, que és increïblement lluminós, que està envoltat d’un poderós camp magnètic i que és probable que es tracti d’una nana blanca, l’última etapa evolutiva en la vida d’una estrella.

—Quan el sol hagi arribat a l’estadi final de la seva evolució, acabarà la vida primer com a nana blanca i molt després com a nana negra —apunta el presentador.

No puc estar-me d’observar com usa i abusa de la paraula fyrirbæri, ‘fenomen’, una paraula que en islandès va ser encunyada a finals del segle XIX per traduir la paraula grecollatina phaenomena, i que aleshores es feia servir per descriure fenòmens naturals. Em sol passar, fins i tot enmig d’una conversa, que deixo d’escoltar perquè el meu cap està ocupat amb alguna paraula que he atrapat al vol, i abans que me n’adoni ja estic pensant com es declina o quina arrel té i quins derivats es formen amb la mateixa arrel. També em passa que algunes frases de la conversa se m’endrecen al cervell com el text en un full, o com les proves que corregeixo.

—No pares mai de treballar —em diu ma germana Betty.

Un cop a Reykjavík encenc l’ordinador i busco la frase “el vermell del rètol lluminós es reflectia al negre lluent de l’asfalt” en el text del ministre que vaig llegir l’any passat. Tal com recordava, és la primera frase del llibre. Miro les ratlles següents: “La diputada Snædís d’Esquerra Verda fa un glop de cafè calent. És negre com una mitjanit sense lluna. L’escalfor se li escampa pel cos després d’una nit gèlida.” Encara que, en sentit estricte, avaluar l’originalitat de les obres que llegeixo no és la meva funció, crec que ja m’havia topat en alguna altra banda amb l’expressió “negre com una mitjanit sense lluna”. No em cal buscar gaire a internet per trobar-la en boca de Dale Cooper, l’agent de l’FBI a la sèrie Twin Peaks. L’article, penjat a internet, explica que Dale Cooper vol el cafè “negre com una mitjanit sense lluna”.

Em sorprèn que l’agent immobiliari em truqui l’endemà de visitar la finca. Em pregunta si tinc intenció de comprar-la per a mi o si penso revendre-la.

—La propietària vol saber les intencions dels interessats —precisa.

—Havia pensat plantar-hi un bosc —li dic.

La poeta us envia els seus millors desitjos[3]

L’agent immobiliari em torna a trucar.

—Enhorabona, Alba! —és el primer que em diu—. La Sara Z ha acceptat la seva oferta, així que ja és propietària rural.

Li noto un to de perplexitat. Quan vaig a l’agència em fa seure a una gran taula de reunions i em diu que la Sara Z és a l’estranger, controlant la traducció d’un dels seus llibres, però que m’envia els seus millors desitjos.

El contracte de compravenda és damunt la taula, l’agent me l’atansa mentre em confessa que al principi no tenia la més mínima esperança de vendre la finca, però que s’havia equivocat de mig a mig, perquè hi ha hagut diversos interessats i, al final, més d’una oferta.

—I més de dues —afegeix repassant-me.

Encara el desconcerta que la propietària s’hagi decantat per mi, i no em sorprendria gens que hagués intentat dissuadir-la de fer-ho.

—¿Així que vol plantar-hi arbres?

—Sí, aquesta és la idea.

—La propietària l’ha escollida encara que no sigui qui ha fet la millor oferta.

Un cop signats els documents, els faig lliscar per la taula i ell els arreplega.

Busca les paraules.

—Diguem que la Sara havia estat esperant la persona adequada més que no pas l’oferta adequada —em diu, i fica el contracte de compravenda dins d’un sobre per donar-me’l. Després s’aixeca, encaixem i m’allarga la clau de la casa.

—Aquesta hauria de ser la bona. Espero que pugui obrir.

Sempre ens trobem al bell mig de la vida

Tornant de l’agència passo pel pis de Hvassaleiti i deixo el sobre damunt la taula de la cuina. El papa es pren el seu temps per llegir el contracte i em diu que la compra de la finca no l’agafa ben bé per sorpresa. Després em pregunta si ja menjo prou, obre la nevera i es queda palplantat una bona estona rumiant què em pot cuinar. Li dic que no m’hi puc quedar gaire perquè a la tarda tinc classe a la universitat. M’acompanya fins a l’escala i llavors em ve a la memòria el somni d’ahir a la nit.

—He somiat —li dic— que conduïa el meu Peugeot de nit, lluny de la carretera principal, i que l’única cosa que brillava en la foscor era el botó del timbre de la porta d’una casa en ruïnes que s’aixecava entre una muntanya i un riu glacial eixordador. De cop i volta em trobava dins de la casa, que ja no era una casa sinó un palau, i pujava per l’escala dreta que duia al primer pis. Llavors m’adonava que el palau no tenia parets ni tampoc porta de sortida, encara que jo hi hagués entrat. Em trobava tota sola sota un cel immens ple d’estels lluents. De sobte tu estaves dret al meu costat i em deies molt clarament: “Sempre ens trobem al bell mig de la vida, Alba, filleta.”

Em diu que aquest somni li sembla curiós perquè en Hlynur fa uns dies li va dir aquestes mateixes paraules al bany d’aigua calenta. Li va dir: “Sempre ens trobem al bell mig de la vida, Jakob”, però no van seguir parlant perquè van aparèixer dues dones.

—¿I no saps què volia dir, doncs?

—No ho vaig aclarir.

L’arbre blanc

M’assec a la taula del meu despatx a la universitat i em poso a preparar la classe quan la Þórkatla, companya de departament i especialista en etimologia, que té el despatx davant del meu, truca a la porta per tornar-me una grapadora.

—Gràcies per deixar-me-la.

—De res.

Deixa la grapadora damunt de la taula i es gira cap a la porta, no pas per sortir tal com m’esperava sinó per tancar-la.

—¿Ja ho saps, que en Máni Sóleyjarson treu un llibre de poemes?

—Sí, ho sé.

Es posa bé el coll del jersei i veig que porta un medalló.

—Només volia que sabessis que el llibre ha circulat per tot el departament. Una amiga de la Védís, la dona d’en Glúmur, treballa per aquesta editorial, li va passar el text i en Glúmur me’l va passar a mi. En Klængur i en Þórgnýr també l’han llegit.

Es queda dreta, amb el pom de la porta a la mà, però no sembla que marxi.

—És probable que se’n parli a l’hora d’adjudicar la plaça d’investigadora.

La Þórkatla pateix de migranya i porta unes ulleres de vidres fotocromàtics que s’enfosqueixen amb la claror freda de febrer que entra per la finestra. És com si portés ulleres de sol.

—Ja fa quatre anys, d’això.

Es posa bé el medalló i busca les paraules.

—Avui dia aquests temes no es prenen a la lleugera. El que no era un problema fa quatre anys ja no s’accepta tan fàcilment. Les coses han canviat molt.

Obro el calaix, guardo la grapadora i el tanco. Miro l’hora i m’aixeco de la cadira. Tinc classe d’aquí a deu minuts.

—Potser no t’ho creuràs, però ens ha passat a tots, que se’ns enamorin estudiants.

Ara sí que obre la porta, però es queda dreta al llindar. No em mira a mi sinó que mira per la finestra. Li passa alguna cosa.

—Sembla que va fer una foto de vosaltres dos i un dia que s’havia deixat el mòbil a casa, sa mare ho va veure. El cas és que ara està circulant. —S’escura la gola—. No es veuen els detalls, però queda clar que la va fer en un llit.

Al vespre em truca el papa i em diu que acaba d’explicar a en Hlynur el meu projecte de reforestació. Com m’esperava, a l’especialista en silvicultura li ha encantat la idea.

També han estat parlant de quines espècies d’arbre serien les més apropiades per plantar al meu tros.

—En Hlynur aconsella que comencis amb bedolls per fer un abric natural. Diu que aquest arbre de tronc blanc és el que té més possibilitats de sobreviure a l’hemisferi nord. Recomana que facis partions i que allà on el sòl sigui pedregós provis de plantar-hi alerços siberians. També recomana que no plantis els arbres en fila recta i que deixis força espai entre plançons. M’ha dit que si ho fas d’aquesta manera, d’aquí a vint o trenta anys tindràs clarianes naturals.

Pensa un moment.

—En Hlynur diu que hauries de trobar espècies que aguantin bé les desgràcies.

—¿I ho ha dit així? ¿Ha dit desgràcies?

—Sí. Diu que hauries de triar espècies molt resistents, que aguantin unes condicions de vida difícils.

Falta sang de tots els grups

Com era d’esperar, la meva germana Betty ha vingut expressament a l’avinguda Auðarstræti per parlar de la finca que he comprat. Surt de la perruqueria, i pel pentinat i el tint entenc que l’entrevisten a la tele per animar la gent a donar sang. Aparto les proves d’El sentiment de culpa, la vuitena novel·la d’un autor, i endollo la bullidora. Com que es tracta d’un escriptor madur, la meva feina es limita a corregir les errades de picatge, per això he anat ràpid. Tot i així, no estic mai segura del tot que l’absència d’una coma sigui un oblit i no un recurs literari. ¿Per què posem comes? La meva mestra interior respondria: per treure el cap de l’aigua i fer una glopada d’aire. Mirar al nostre voltant. Decidir per on ha de continuar el viatge.

Després d’explicar-me la sequera imminent que amenaça el banc de sang i preguntar-me quan vaig donar-ne per últim cop (dono sang tres cops l’any), la meva germana em parla de la finca.

El papa l’hi ha explicat.

—He sabut que has comprat una finca.

—Sí, és veritat.

—El papa diu que hi has invertit l’herència de la mama.

—Sí.

—I que hi vols plantar un bosc.

—Hi vull plantar arbres, sobretot bedolls.

—¿I creus que és bona idea comprar-te una finca batuda pel vent amb una casa d’estiu feta un desastre? Vint-i-dues hectàrees són molta terra per a una casa d’estiu.

—Sí, també ho he pensat. Però l’he comprat a bon preu.

—I aquest interès per plantar arbres, ¿t’ha vingut ara?

Quan ma germana em pregunta la lliçó, comença totes les frases amb la conjunció i: ¿i què et va dir? ¿I on vas anar? ¿I ho tens clar? ¿I podries venir demà a donar sang?

—No m’ho vaig haver de rumiar gaire.

—Pel que m’ha dit el papa, tornaves a casa després d’un d’aquests congressos de llengües mortes o gairebé mortes i vas somiar que estaves al mig d’un camp de patates amb les botes de la mama posades…

Deixo les tasses a la taula i vaig a buscar la bosseta de te.

—¿De debò que vas tenir una revelació?

—Jo no en diria revelació —responc.

—¿M’estàs dient que no saps per què coi t’has comprat aquesta finca?

No espera la meva resposta sinó que continua:

—¿Sents culpa pel canvi climàtic? ¿Estàs compensant l’empremta de carboni? ¿O és que tens ganes de fer servir les mans? ¿Què vols? ¿Sentir l’olor de terra?

Quan corregeixo textos, cada cop topo més sovint amb paraules que fa uns anys no s’haurien fet servir, i justament “compensar l’empremta de carboni” i “culpa pel canvi climàtic” són conceptes que apareixien al recull de poemes d’una jove que he corregit fa no res, titulat Traces de sutge.

Fa un glop de te i reprèn el fil.

—El papa diu que t’estàs treballant a tu mateixa.

—¿Això t’ha dit?

—¿I ja et coneixes una mica més?

Em costa orientar-me en la direcció que ha pres la conversa.

—No n’estic segura.

—No n’estàs segura, no.

Es queda una estona en silenci.

—¿I comptes anar-hi a viure?

—No. M’ho he plantejat, però ja saps que les classes a la universitat em tenen lligada a Reykjavík.

Canvio de tema i li pregunto pel seu fill únic, el Jakob Liam, que estudia enginyeria. Em diu que li va trucar ahir al vespre. Ha trencat amb el nòvio i està destrossat.

—Quan era adolescent i li preguntava què pensava d’això o d’allò, ell sempre em responia “no ho sé” o “no tinc res a dir”. Creia que arribaria el moment que em diria, “gràcies mama per haver-me criat tota sola”. I desitjava que afegís, “mama, has estat el puntal de la meva vida”. Però no ha anat així. I ara que ha marxat de casa em truca tres cops per setmana i em plora per telèfon.

Quan la Betty ja se n’ha anat cap al programa on explicarà amb pèls i senyals que no han pogut constituir un estoc prou gran d’eritròcits per garantir la seguretat dels malalts i que s’estan esgotant les reserves de sang del país, em ve al cap que la paraula hryggjarstykki, ‘espinada’ o, en sentit figurat, ‘puntal’, és el nom d’un escrit del segle XII desaparegut que explicava la història dels reis de Noruega.

Lady Bjarkan

Surto de Reykjavík amb tres-cents cinquanta plançons de bedoll als seients del darrere. Cadascun fa trenta centímetres d’alçada. Encara que l’espècie que porto es digui bedoll a seques, el nom exacte de la planta és bedoll pubescent. El cognom de ma mare, Bjarkan, és precisament un derivat de björk, la paraula islandesa per ‘bedoll’. Quan vaig passar a recollir les botes de la mama i la pala que em tenia preparada, el pare va aprofitar per evocar els assajos de Macbeth:

—Quan ta mare assajava el paper de Lady Macbeth, gairebé ni em parlava i em retreia la meva falta d’ambició.

L’aventura de la mama, que el papa ha esmentat un munt de vegades davant meu, no va tenir res a veure amb l’actor que feia de Macbeth, sinó amb un actor jove acabat de sortir de l’escola de teatre que interpretava el paper d’un assassí anònim al tercer acte. Mentre el papa, dret a la porta del pis, m’explicava com es prenia la mama cada paper que havia d’interpretar i quina repercussió tenia en el matrimoni, em vaig posar a pensar que el nom de Macbeth és l’adaptació a l’anglès d’un nom gaèlic, més exactament procedent de l’irlandès mitjà, un nom format amb les paraules macc, ‘fill’, i betha o bethu, ‘vida’, de manera que Macbeth és Fill de la Vida.

—Ta mare feia servir els perfums per ficar-se en el paper —vaig sentir que em deia—. La seva olor no era la mateixa quan feia de Nora a Una casa de nines que quan feia de Lady Macbeth.

Al vespre vaig buscar informació sobre l’espècie de bedoll que en llatí es diu Betula pubescens. Pubescens significa lanuginós o de fulles borrissolades, cosa que explica que en moltes altres llengües aquest bedoll es digui arbre vellós: hairy birch en anglès i dunbjørk en noruec. No cal dir que els feroesos en diuen birki com nosaltres. Això em fa pensar que l’origen de la paraula birki no es pot trobar en cap de les llengües emparentades amb la nostra sinó en la paraula bhūrjáḥ del sànscrit, que vol dir arbre clar o blanc a causa de l’escorça, que és blanca com el guix. Quan m’endinso en etimologies tendeixo a oblidar-me de mi i del món, i ahir a la nit, ja tard, vaig trobar un document que explicava que la paraula llatina betula compartia arrel amb la cèltica bete, que en irlandès mitjà havia evolucionat a beithe, i com que estava cansada tot se’m va barrejar al cervell: betha i beithe, el llatí, el gaèlic mitjà i el sànscrit, la mama, la vida, la llum i el bedoll, la dona que em va donar la vida i els seus papers d’actriu. Quan vaig apagar l’ordinador per ficar-me al llit, vaig pensar que no deixava de ser divertit que Macbeth fos el Fill d’en Bedoll i que Stella Bjarkan en el paper de Lady Macbeth es convertís en Lady Birkisson.

I mentre corono l’altiplà em ve el flaix que avui és l’aniversari de la mort de la mama, però la terra no està emblanquinada com fa sis anys, la temperatura es manté per damunt de zero i la primavera ja es nota en l’aire. Aquest matí, a l’avinguda Auðarstræti, m’ha despertat el cant d’una merla que s’havia posat a la barana del balcó.

Serà un bon dia per començar a plantar arbres.

Així que vostè és la dona a qui la meva germana ha venut la finca

Baixo pel camí d’accés a la finca seguint la llera del riu. Sento un motor i tot seguit veig un quad que se m’acosta a tot drap, fa ziga-zagues i frena derrapant fins que s’atura entravessat al camí. L’home que en baixa corrents és el mateix que em vaig topar tornant de la finca i que vaig pensar que havia de ser el ramader, germà de la Sara Z. Abaixo la finestreta del cotxe i ell s’hi repenja per donar una ullada als seients de darrere. Diu que ha vist el cotxe amb els prismàtics i ha volgut saber qui era perquè hi ha gent que es perd pel trencall i després tenen problemes per fer mitja volta. Fa uns dies es va fixar en un jeep sospitós, negre i amb els vidres foscos, que va baixar fins al riu i va tornar pel mateix camí.

—Des que em van atropellar el meu millor marrà l’any passat que vaig alerta —em diu, i tot seguit va al gra, la compra de la finca, i em pregunta si soc la nova propietària.

Apago el motor i surto del cotxe. En posar el peu a terra, el gos que corria darrere el quad se m’acosta amb la llengua humida, borda i em fa totes les gràcies. Li confirmo que soc la nova propietària, ell se’m presenta i sí, tal com m’imaginava, és l’home del mas veí.

—Álfur Zophoníasarson.

—¿Així que la Sara Z és la seva germana?

—Això em diu tothom quan s’assabenten que la Sara Z és la meva germana. Diuen: oh, ¿és la seva germana? La gent s’interessa més per la reina de la novel·la negra que per la ramaderia ovina. Els interessa més que l’hagin traduïda a deu llengües, hongarès inclòs, que no pas que jo tingui un marrà de tres colors que va obtenir noranta-dos punts al concurs de marrans. Dels germans, la famosa és ella.

M’explica que la finca que he comprat és la part de l’herència paterna que es va quedar sa germana. Va triar aquest erm quan es van repartir el patrimoni, com en diu ell.

—La Sara volia quedar-se de totes passades les terres que toquen al riu, i jo ho vaig acceptar. Va aguantar un any, a la casa. S’hi entossudia, tenia una vida amorosa complicada a Reykjavík, i tot de projectes impossibles: volia criar gallines de raça islandesa, les que van portar a l’illa els primers colons noruecs. Em deia que no l’entenia. Tenia dèries, volia que fes formatge d’ovella. Al final va ser la foscor que la va fer fora d’aquí. Va tirar la tovallola i es va dedicar a la novel·la negra.

Fixa la mirada en el riu d’aigües turbulentes i veig a venir que té més espines clavades.

—L’hi vaig voler comprar, però no me la va voler vendre.

L’home aborda el refús des de diversos angles.

—Li ha venut la finca per donar-me un disgust.

Intenta una variant:

—Ho ha fet per amargar-me.

Hi torna:

—Ha triat la lingüista de Reykjavík abans que el seu propi germà.

El gos corre cap al riu d’aigües tèrboles i glaçades, s’hi fica i juga a mossegar l’aigua. Quan surt, s’espolsa i els esquitxos em mullen a mi.

Ara el veí s’ha posat a parlar del temps i em diu el que em va dir l’agent immobiliari, que aquest hivern no ha nevat gaire. En canvi, no recorda haver viscut unes pluges com les de novembre i desembre, quan va caure aigua sense parar durant setmanes i el riu desbordat va inundar-li els estables.

—Vaig haver de llevar-me la nit de Nadal per salvar els bens. L’aigua ens arribava als genolls, no hi havia electricitat i als estables no s’hi veia ni un borrall.

Un corrent d’aire fred remunta el riu i em fa treure els guants de punt de la bossa. M’apujo la cremallera de l’anorac fins al coll.

—Els aiguats van anar seguits d’una sèrie de depressions que van provocar unes ventades com no se n’havia vist mai —continua, i m’explica que va perdre quaranta bales de fenc amb la riuada del dia de Sant Silvestre.

—Les vaig veure desaparèixer riu avall.

La ventada també es va emportar el revestiment i part del teulat dels estables. Va haver de portar els bens al mas veí.

—La Sara volia tenir bones vistes. És el que deia.

Impossible no pensar en el papa quan em va preguntar si projectaria l’entorn de la casa en funció de les vistes o del vent. “¿Què t’estimes més, tenir llum o estar arrecerada?”, em va dir exactament.

—La Sara no va es va preocupar de les tempestes quan es va fer fer la casa enmig dels arenys, però el dia que la riuada se’m va endur les bales de fenc, a ella la ventada només li va trencar una finestra. ¿I qui va ser que va venir a clavar-li una fusta a la finestra trencada? El germà en qui ella s’havia inspirat per al personatge de l’assassí dels cabells rojos amb entrades.

L’home sacseja el cap.

Els llibres de la Sara que he corregit tendeixen a barrejar-se en la meva memòria, però si no ho recordo malament l’arma usada per l’assassí de la novel·la a què fa referència el seu germà era un caramell de gel de metre i mig que penjava del ràfec de la teulada, i per això a la contracoberta s’esmentava l’assassí del caramell.

—Cal reconèixer-li el mèrit, això sí, que no escriu sobre torrents barbollants com fan els poetes de Reykjavík quan surten de la ciutat i saltironen descalços per l’herba xopa de rosada.

El germà de l’escriptora no sembla que vulgui marxar, encara que el gos està inquiet i intenta caçar-se la cua, quan no es fica a l’aigua de la glacera o ensuma els pneumàtics del cotxe.

—¿No deu tenir intenció de revendre la finca? —em pregunta tot seguit.

És la segona vegada que em pregunten si vull revendre la finca que acabo de comprar.

Li dic que no m’ho he plantejat.

—No se sorprengui —continua— si rep una trucada de l’advocat d’un senyor estranger perquè li vengui les terres que toquen al riu. De tots dos costats. Els últims anys ha estat comprant totes les terres que toquen a rius i torrents, i ara ha començat a comprar els rius glacials.

—¿Què en vol fer?

—Diuen que vol acumular estocs d’aigua dolça ara que grans zones de la terra s’estan desertitzant. Quan les nostres terres siguin seves, serà l’amo del riu i podrà embotellar aigua glacial. Sembla que vol fer glaçons per a còctels i exportar-los. Hi ha molta gent amb ganes de xarrupar còctels amb glaçons provinents de glaceres que s’han fos. Hi ha negoci, amb els glaçons.

Sospira.

—Vol construir una fàbrica de glaçons al poble i diu que crearà quinze llocs de treball, els mateixos que es van perdre quan la fàbrica d’adobar pells va tancar.

No se’l veu gens satisfet del projecte.

—Té tot el consell rural a la butxaca.

—I aquest advocat, ¿ja ha parlat amb vostè?

—Sí, i ha apujat l’oferta dues vegades.

—¿I té intenció de vendre?

Fa que no amb el cap.

—L’última vegada que em va trucar, li vaig dir que no tenia cap intenció de vendre les terres a cap emissari de potentats estrangers que compren els recursos naturals dels islandesos. “Això no passarà mai!”, li vaig dir —i el ramader emfatitza la paraula mai.

Posa el quad en marxa i crida el gos. Em fixo en el seu nom, Snati, ‘el qui fureteja’.

—L’estranger també va fer una oferta a la Sara, però ella s’hi va negar. Tant l’estranger com jo li vam oferir més diners que vostè, però ella es va decantar per vostè.

Quan torno a seure dins del cotxe, m’imagino un riu que es desborda i això em fa pensar en landbrot, ‘erosió’, en vatnavextir, ‘crescuda’, en els adjectius gruggugur i kolmórauður per dir una cosa fangosa i fosca, en umflotinn, ‘envoltat d’aigua’, en el verb sjatna, que vol dir ‘retrocedir’ parlant de l’aigua, i espero que a poc a poc l’aigua vagi retrocedint en el meu cervell de lingüista, i llavors em ve l’adjectiu innlyksa, ‘atrapat per l’aigua’, i m’imagino un tram de cent metres de carretera que s’ha esfondrat, i penso en talls d’electricitat i en vaques amb les mamelles plenes i en ramaders llençant la llet perquè el camió de recollida no arriba al mas, penso en poemes sobre rius, en torrents barbollants i “en secret soscava el riu, pedra rere pedra, còdol rere còdol, la terra sota els meus peus, fins que arriba el moment”, sento l’Ella Fitzgerald cantant Cry me a river i a l’acte em veig pronunciant la declinació de la paraula á, ‘riu’, i lligo que el destí d’un riu glacial i el dels xais estan entrellaçats en la paraula més curta de la llengua islandesa, á, i que en la seva declinació s’hi amaga el temps mateix, el genitiu singular ár, que també vol dir ‘any’.

á — riu glacial

sg.

pl.

nom.

á

ár

ac.

á

ár

gen.

ár

áa

dat.

á

ám

ær — ovella mare

sg.

pl.

nom.

ær

ær

ac.

á

ær

gen.

ær

áa

dat.

á

ám

Matoll

Cada vegada que clavo la pala a terra, topo amb una pedra. Per descalçar les més grosses, primer les he de remoure una mica i després faig palanca amb la pala per fer-les sortir. De vegades ensopego amb una roca i he de buscar un altre lloc on clavar la pala. M’ha calgut tota una hora per plantar deu plançons de bedoll. La dona que me’ls ha venut m’ha dit que si el sòl és magre s’hauran de regar tot el primer any, que és el temps que els cal per arrelar. També m’ha dit que la cendra volcànica dels arenys és un adob insuperable.

No m’havia fixat com de ple és el cel sobre el meu tros de terra. Un cel infinit, clar, serè i fred.

Em recolzo a la pala, em miro els plançons i em pregunto si sobreviuran una tempesta d’hivern i una de tardor i una d’estiu i una de primavera, si es faran prou forts o si es trencaran. És com si sentís el papa dient-me: “Filla meva, un brotet tendre pot convertir-se en un gran arbre.”

En aquesta latitud els arbres no creixen gaire els primers anys. Però m’ha dit la dona del viver que a partir del cinquè any faran l’estirada. Diu que d’aquí a deu anys els plançons de bedoll arribaran al metre, o més i tot, si les condicions són prou bones. Que vol dir que han d’estar a recer del vent del nord. També sé que els plançons no es consideraran arbres fins que no facin tres metres d’alçada, i que no es podrà parlar de bosc fins que no arribin als cinc. Fins aleshores seran matoll.

Em passo el dia plantant els plançons.

—El món s’acaba, sí, d’acord —em va dir la meva germana—. És molt probable que s’acabi. ¿I això és el que penses fer mentrestant? ¿Plantar bedolls?

Quan vaig passar a recollir les botes de la mama, el papa em va dir que havia parlat del meu projecte amb en Hlynur i que ell proposava que no em limités als bedolls, que plantés altres espècies.

—En Hlynur diu que quan ho tinguis arrecerat del vent podries provar de plantar-hi espècies de fora.

—¿T’ha dit quines?

—Sí, m’ha citat els aurons.

—¿I alguna altra?

—També ha mencionat el freixe, el faig, l’om i l’avet. Si la temperatura global puja dos graus segons els pronòstics, diu que podrien donar-se les condicions perquè arrelin espècies que ara mateix no sobreviurien.

—¿T’ha dit quines?

—M’ha dit que en un futur hi ha perspectives que els roures i alguns fruiters puguin viure aquí. El problema principal, segons ell, són les tempestes, perquè els arbres que no tenen les arrels fondes no sobreviurien.

Quan vaig dir al papa que la casa té llar de foc, em va recomanar que no oblidés, en el moment d’aclarir el bosc, que el bedoll és una llenya excel·lent, que potser crema massa de pressa però fa un foc viu.

Tornant cap a Reykjavík penso en el que m’ha dit el ramader, que a les muntanyes hi havia hagut esllavissades durant les pluges torrencials de Nadal, i que la més forta va caure prop de l’Hostal Aurores Boreals i es va endur la sauna i el bany d’aigua calenta. Em calma pensar que el meu tros està massa lluny de les muntanyes perquè el colgui una llengua de fang. Quan m’acosto a l’hostal, redueixo la velocitat i miro els estralls. El veí m’ha explicat que l’esllavissada va anar acompanyada d’un gran retrunyiment i que el fang va colgar el camí, que va quedar impracticable durant setmanes.

Un cop a Reykjavík, no he de buscar gaire a internet per trobar la notícia de l’esllavissada i una entrevista amb el matrimoni que porta l’hostal. Expliquen que aleshores no tenien hostes i que havien sortit a comprar al supermercat. Amb les pluges, la muntanya era com una esponja xopa, deia la dona (el titular de la notícia era precisament aquesta frase: “La muntanya era com una esponja xopa”). Des d’aleshores la muntanya ha deixat anar glopades de fang i l’hostal ha estat evacuat tres vegades. A la notícia també hi sortia un meteoròleg que deia que havíem de comptar amb més pluges i que calia trobar la manera d’evacuar tota aquesta aigua. “Necessitem vegetació que retingui l’aigua i lligui el sòl”, declarava.

Remeno els llibres del prestatge fins que trobo les Plantes medicinals d’Islàndia i hi consulto l’entrada de les fulles de bedoll. Aconsellen que es bullin i se’n begui la decocció. Tenen un efecte diürètic, antiinflamatori i de sudoració, són bones contra el reuma, netegen la sang i fan baixar la pressió arterial.

La feina de plantar bedolls m’ha deixat una butllofa al palmell de la mà amb forma de cor.

Dos dies més tard m’arrenco la pell que cobreix la ferida rosada. M’he de comprar un pic per quan torni al camp.

En algun moment també hauré de decidir què fer amb la casa. És el que m’ha preguntat ma germana:

—¿Què penses fer amb una casa abandonada?

Quan vaig dir al papa que volia dedicar-me a la silvicultura, em va respondre:

—És el que he dit a en Hlynur. Que t’estaves replantejant moltes coses.

La botiga de la Creu Roja

Els dimecres no faig classe i per això travesso l’altiplà amb més plançons de bedoll al cotxe. Vull passar pel poble i donar una ullada a la botiga de la Creu Roja. L’última vegada que hi vaig anar el rètol lluminós deia TANCAT, però aquest cop diu OBERT.

El dependent té un tornavís a la mà i colla els cargols que subjecten el llum del sostre. Em diu bon dia i mentre faig una volta per la botiga veig que de tant en tant em segueix amb la mirada. Hi ha exposats un munt d’objectes: llums de taula i de peu, una calaixera, un escriptori, joguines, decoracions de Nadal, coixins brodats i vestits llargs penjats d’una barra. Al centre hi ha una gran taula carregada de jocs de cafè, de te i vaixelles. Agafo un vestit que és del mateix verd ampolla que el sofà de la casa, toco la tela per notar-ne el tacte, i a l’instant el dependent deixa el tornavís i se m’acosta. Em diu que li sembla que el vestit em quedarà perfecte. I afegeix que la setmana passada en va vendre tres per a la festa anual de la companyia de teatre.

Mentre vaig mirant la botiga, l’home em pregunta si per casualitat no soc la dona que ha comprat el tros de la Sara Z, a baix, tocant al riu.

—Som una comunitat petita i tot s’escampa —em diu amb un mig somriure.

Ha sentit a dir que soc lingüista i m’ho pregunta.

—Sí, això mateix.

—¿I és soltera?

—Sí.

Ara vol saber si he comprat el tros tota sola.

—Sí, tota sola.

—¿Així que no té ningú al darrere?

—Doncs no.

—¿Que voldrà conservar les rajoles roses del bany i les aixetes daurades?

—Suposo que sí.

Assenyalo el joc de cafè de porcellana amb les mateixes flors blaves de la sucrera que van deixar a la cuina. El botiguer em confirma que havia estat propietat de l’autora de novel·les negres.

—Un joc de vuit tasses.

Al fons de la botiga hi ha prestatgeries amb llibres i, a terra, dues caixes plenes de volums que no caben a les lleixes. Quan el dependent ha acabat de despatxar una dona que s’endú un llum de peu amb serrellet, li pregunto pels llibres. Em diu que tenen tots el mateix preu, cinc-centes corones cadascun, i que els que es venen més són els de la Sara Z perquè és d’aquí. Els llibres que no es venen van a parar a una caixa de llibres gratis i, si el temps ho permet, posa la caixa al carrer, a l’entrada de la botiga.

—Quan hi ha llibres que no interessen a ningú no tinc més remei que dur-los a la planta de reciclatge. A cada llibre li dono sis setmanes —m’explica—. Si no es ven entretant, primer va a la caixa gratuïta i després al contenidor de la deixalleria.

Em diu que, tot i que aquest hivern s’han vist pocs turistes pel poble, fa una setmana li va passar una cosa extraordinària: un estranger li va comprar quinze llibres en islandès. Li va dir que era propietari d’uns masos dels voltants i que tenia molta afició a la llengua i a la literatura del país.

—Em va dir que li encantaven les cobertes.

Però no pot preveure el que li comprarà la gent. Una vegada un fuster li va comprar pràcticament tots els llibres d’una lleixa per decorar la perruqueria del poble. Al cap d’un temps, amb l’ensulsiada del preu de les pells de visó, l’adoberia va fer fallida i el poble va perdre habitants, de manera que la perruqueria va haver de plegar. Abans al poble també hi havia una botiga estatal de licors que compartia local amb la farmàcia, però els dos establiments van tancar més o menys al mateix temps que la perruqueria.

Poso el vestit verd sobre el taulell i mentre el dependent embolica el joc de cafè de l’escriptora amb les pàgines del full dels pagesos i ramaders i el col·loca amb cura dins una caixa de cartró, miro la il·lustració que té penjada darrere el taulell, d’un àngel a la vora d’un riu amb les ales desplegades que protegeix dos infants descalços. El marc, tot barroc, està adornat amb conquilles. El dependent em segueix la mirada, aprova amb el cap i em diu que la va emmarcar ell mateix. M’explica que a l’edifici hi té un taller d’emmarcació i taxidèrmia i que s’hi accedeix per la porta del darrere, però que un dia a la setmana fa de voluntari a la botiga de la Creu Roja. També em diu que les conquilles del marc les va recollir la seva dona a la platja. Ara se’m presenta i allarga el braç per sobre el taulell amb la mà estesa.

—Em dic Håkon, escrit amb å —diu, i tot seguit m’explica que sa mare era noruega.

Quan estic col·locant la caixa de cartró amb el joc de cafè dins del maleter, l’home surt corrents de la botiga, em fa senyals amb la mà i em diu que m’he deixat la gerreta de la llet.

—Al poble hi ha moltes cases en venda que podria haver comprat —em diu mentre fico la gerreta a la caixa—. Però suposo que deu ser d’aquelles persones que s’estimen més estar soles.

De camí cap a la casa recordo el que m’ha dit, que els llibres que compra la gent sovint semblen cosa de l’atzar.

—Fins i tot els podria agafar per comprar-se una gramàtica o un tractat de lingüística —m’ha dit.

Un camí obert pel bestiar és l’estreta sendera que mena a la perfecció

El primer que veig mentre baixo amb el cotxe pel trencall són quatre bens que pasturen dins de la meva finca. Busco el número de mòbil del veí i li truco. Em diu que ara està ocupat, però que quan acabi vindrà a comprovar si són seus. Pel que sé, és l’únic ramader de la rodalia que té ovelles. Una hora més tard es presenta amb el quad i el gos.

—Veig que vas amb vambes —em diu per començar—. Als de ciutat se us coneix pel calçat.

El gos borda i intenta alçar-se damunt meu amb les potes del davant, però l’aparto i no li faig festes.

—Ma germana creia que era per culpa dels bens que no li creixia res al seu tros. I m’acusava de fer-ho expressament, per això un dia va posar un rètol al trencall que deia: “Àrea protegida, prohibit pasturar”. Els bens no saben de lletra, és obvi que va posar el rètol per molestar-me.

—¿I tu ho feies? ¿Treies el ramat a pasturar per aquí?

Triga una bona estona a contestar.

—Ningú pot controlar els bens islandesos. Tenen voluntat pròpia.

Comprova les marques a les orelles dels animals i confirma que són seus.

—Només són quatre cagallons. No hi ha millor adob que els fems d’ovella. Així no et caldrà demanar-me’n.

Crida el gos.

—Aquests dies té tos —m’explica mentre engega el quad.

Els plançons de bedoll, prims i delicats, que encara han d’arrelar, tot just sobresurten de les pedres. Veig clarament que si vull dedicar-me a la silvicultura hauré de tancar el meu tros, o els bens se’m menjaran els arbrissons així que els planti.

Quan acabo de plantar els nous plançons, m’estiro una estona al sofà de vellut verd sense treure’m l’anorac, amb els braços arran del cos, i escolto la remor sorda del riu. Quan l’Álfur parlava dels poemes sobre torrents barbollants recordo que va afegir que el riu glacial només flueix per les venes de qui s’hi ha ofegat.

Les mosques ja tornen a la vida després de l’hivern. Això em fa pensar en les teories que diuen que els sons sonors de les llengües humanes poden tenir l’origen en la imitació del brunzit de les mosques i les abelles. Com que el pensament agafa camins imprevisibles, em ve al cap que l’editora m’ha tornat a trucar per informar-me que el poeta ha canviat el títol del llibre un altre cop. Ara vol titular-lo L’obsessió.

—Al cap i a la fi, el fil conductor del llibre és el que és: l’amor d’un noi jove per una dona madura —m’ha dit la Þura.

—Aquesta dona madura té trenta-vuit anys —li he contestat.

—I ell en té vint-i-dos. La diferència de setze anys la converteix en una dona madura —m’ha respost.

No li he dit res més, però he pensat que amb vint-i-dos anys el jove ja podia vestir-se sol i declinar la paraula kýr, ‘vaca’.

kýr

kú

kýr

kú

Sé de sols llunyans

Quan em desperto estirada al sofà de vellut verd, ja s’ha fet fosc. Em llevo mandrosament, m’acosto a la finestra i contemplo el resplendor d’acer de la muntanya en la nit, sota una lluna que es veu estranyament propera, just al fil de la carena. A diferència dels altres planetes, com Saturn, que té seixanta-dues llunes, només una acompanya la Terra, i en aquest precís instant un munt de persones miren aquesta lluna des d’un munt de finestres.

Trec el mòbil per veure l’hora. Són les dotze i set minuts. He dormit sis hores. S’ha fet massa tard per tornar a Reykjavík, així que em descalço, em torno a estirar al sofà i em tapo amb l’anorac. El mas del veí queda amagat darrere un pujol de manera que no em calen cortines, tal com va dir l’agent immobiliari. Però la finestra emmarca perfectament la lluna i això em fa pensar en un articlet que vaig llegir sobre un quadrat misteriós que un ròver lunar xinès havia descobert a l’horitzó de la lluna. El que em va cridar l’atenció no era el quadrat en si, sinó pensar que un ròver lunar xinès estigués circulant per la lluna mentre jo llegia l’article.

Quan torno a despertar-me ja és de dia. Calculo que he dormit ben bé dotze hores. Em quedo ajaguda al sofà una estona més, pensant que hauria de fer posar calefacció a la casa. En Håkon, el dependent de la botiga de la Creu Roja, em va dir que podia recomanar-me un home per mirar-se la casa i dir-me quines reparacions urgien més. Va remenar un calaix del taulell i en va treure una targeta amb un número de mòbil.

Tornant a Reykjavík em trobo una colla de perdius blanques que van per la pista. Ja tenen el plomatge d’hivern tot i que encara no ha nevat, i se les veu blanquíssimes. Quan l’Álfur m’explicava les excentricitats que ideava la seva germana per fastiguejar-lo durant el poc temps que va viure a la casa, va parlar de la seva fal·lera d’estendre una tela blanca al costat de la casa perquè les perdius s’hi poguessin confondre i no les veiessin els falcons que viuen a muntanya. Si em crec el meu veí, les perdius s’hi arreceraven en grup, sota les ales protectores de l’escriptora.

No sempre recordo bé l’argument dels llibres que corregeixo, però sí que me’n queden frases i fragments de frases, fins i tot paraules soltes. Avui, travessant l’altiplà, m’han vingut quatre paraules d’un text que vaig corregir fa mesos: “El sol va enrogir.” En realitat, la frase tenia cinc paraules: “I el sol va enrogir”, i em va sorprendre perquè trencava el registre lingüístic del llibre, i a més estava penjada al final d’un capítol, sense context: “I el sol va enrogir.”

Setanta-tres mil tres-centes espècies d’arbres

Quan no tinc classes ni vaig atrafegada amb alguna correcció, miro fotos d’arbres a internet i així aprenc que hi ha setantatres mil tres-centes espècies d’arbres al món. Miro fotos d’arbres de tronc alt i prim que s’estiren desenes de metres de manera que el cel amb prou feines s’entreveu entre les branques, i fotos d’arbres de tronc gruixut i capçades esponeroses. Miro arbres isolats i arbres que formen boscos. Busco informació sobre arbres d’arrels fondes i acabo descobrint que n’hi ha un que es diu para-sol i té forma de paracaigudes obert aterrant al planeta Terra, i les arrels massa superficials per sobreviure en aquestes latituds.

Acabo el vespre fent una llista d’arbres que aguantin els temporals i puguin fer-se al meu tros, i una segona llista amb els que s’hi podrien fer en un futur, quan la temperatura de la Terra hagi pujat dos graus. Com diu en Hlynur, hauran de tenir unes arrels fondes per aguantar els huracans, que cada vegada seran més habituals. Quan acabo les llistes, em poso a llegir una novel·la traduïda que tinc al prestatge i que va d’un tren que travessa a tota velocitat unes plantacions de bananers que s’estenen fins on arriba la vista. Faig una pausa quan arribo a la frase “eren les onze i el moment més calorós del dia encara havia d’arribar” i em pregunto per què la paraula bjúgaldin, ‘fruita-salsitxa’, no va arrelar en la llengua per comptes de banani. Després penso que un bananer en realitat no és un arbre sinó una planta herbàcia que fa una pinya de flors, i cada flor es converteix en un plàtan. Quan es cullen els plàtans la planta es marceix però l’arrel continua viva, més o menys com en el cas dels ruibarbres.

L’editora m’ha trucat aquest matí quan feia cua a la caixa del supermercat per dir-me que el poeta descartava L’obsessió com a títol, i que ara pensava en I la paraula es va fer carn.

Aquí La Fi del Món, bon dia!

Vaig a la finca per trobar-me amb l’home que em va recomanar en Håkon.

Quan arribo a l’esplanada de davant de casa ja està inspeccionant-la per fora. Em saluda tot prenent apunts en una llibreta. L’acompanyo a fer la volta de l’edifici, ell va clavant una navalla als marcs de les finestres i pica a les parets una bona estona. Fico la clau al pany, obro, em passa al davant i jo el segueixo per tota la casa. Diu: aquesta és una paret de càrrega, aquesta no, amida el terra comptant les passes, treu una cinta mètrica i mesura l’altura del primer pis. Obre la claraboia i mira a fora per inspeccionar el sostre, tornem escales avall al saló i m’exposa les seves conclusions.

—S’han de fer treballs al sostre, s’ha d’aïllar tèrmicament, també les parets, i canviar les finestres per posar-hi doble vidre, revisar la instal·lació elèctrica i arreglar les canonades.

Dona una ullada al terra.

—La casa s’ha ventilat bé, la fusta no està podrida. Jo de vostè conservaria el parquet, el faria polir i envernissar i semblarà nou.

Em repassa de dalt a baix.

—Respecte a l’aigua calenta hi ha diverses possibilitats. Fins i tot podria fer-se fer una banyera d’aigua termal.

Quan explico a la meva germana que tinc aigua termal al subsol, em diu si no la podria vendre al consell rural. Segons l’Álfur, el meu veí, la temperatura de l’aigua està pujant, i ma germana hi fica cullerada: o sigui que hi ha magma a prop de la superfície, ¿oi? I declara: allà on la lava ha brollat una vegada, tard o d’hora tornarà a brollar. Quan li comento la idea de reconstruir l’hivernacle, pregunta: ¿vols dir que no quedarà destrossat a la primera tempesta?

Pel camí de tornada decideixo passar pel taller d’emmarcació i taxidèrmia d’en Håkon. M’ha dit que tenia contactes i que podria aconseguir-me un treballador si el necessito.

Engego la ràdio i sento una veu de dona que explica que per sisè any consecutiu han augmentat els guanys dels marxants d’armes. “La pandèmia ha estimulat la demanda d’armes per part dels estats”, diu. Sento un brunzit, la veu es talla i la perdo, i quan torna sento que diu: “Un augment de cinc-cents trenta milions de dòlars”, però torna el brunzit i la veu desapareix del tot. Quan soc al peu de la muntanya, la ràdio es talla o no se sent. Potinejo l’aparell sense perdre de vista el camí, fins que torna una veu fina que diu: “Esteu escoltant Ràdio La Fi del Món, bon dia!” Paro l’orella perquè ara parlen de tenir una sola llengua a tot el món. Se sent una veu masculina que explica: “Hi va haver un temps en què a tot el món hi havia una sola llengua i les paraules eren les mateixes a tot arreu.” Em fa pensar que si parléssim una sola llengua a tot el món, no només ens estalviaríem els malentesos de comunicació entre persones, sinó totes les despeses en traductors i intèrprets. Se m’acut que aquesta llengua única podria ser l’islandès, ja que és l’única que conec que utilitza paraules formades amb la mateixa arrel per designar el món (heimur), la llar (heimili) i el lloc on vius (eiga heima).

Nou-centes noranta-nou peces

En Håkon m’ha explicat que la seva activitat principal és emmarcar fotos de bodes i de nadons, i que a l’estiu, amb la temporada de pesca, té molta feina dissecant salmons per als turistes estrangers.

Em saluda, repenjat a l’obrador, sense deixar de treballar la pell d’un animaló pelut que crec que podria ser un conillet d’Índies. Li explico el que m’ha dit l’home que ha vingut a veure la casa i en Håkon em respon que em puc considerar afortunada que no calgui enderrocar-la i refer-la de dalt a baix.

—És el que solen dir els empresaris. Et diuen que cal renovar tot l’interior de la casa, o que cal reconstruir-la sencera, o que et sortirà més bé de preu construir-ne una de nova.

A les parets hi ha fotos gegants de nadons emmarcades per ell que els propietaris encara no han passat a recollir. També hi ha uns quants animals dissecats. Em crida l’atenció un cap de be, i en Håkon em diu que és el marrà premiat de l’Álfur, el germà de la Sara Z.

—L’any passat el va atropellar un cotxe.

A més dels salmons dels turistes, es veu que ha dissecat una bona quantitat d’ocells i animals de companyia, uns vint caps de marrà i un gos d’atura. L’ocell més popular és el corb, però també ha dissecat una calàbria grossa, un tètol cuanegre, un becadell, una oca, una perdiu blanca i una daurada grossa.

—Intento donar a cada animal la seva personalitat específica —i passa a parlar-me de la casa, diu que el més difícil serà trobar un lampista perquè no surten de sota les pedres. Però se li acut un home que potser sí que em faria la feina. Deixa les alicates sobre la taula i s’eixuga les mans.

—Va arribar fa dos anys a l’illa com a part de la quota de refugiats del govern. Va venir amb la família, la dona i tres criatures, i viu al poble. El seu soci també és un refugiat, però va arribar a l’illa al novembre pel seu compte, amb un nebot petit. Entre tots dos han muntat una lampisteria.

Resulta que la presència de refugiats al poble respon a la política del govern, de repartir-los per les comarques menys poblades, amb cases buides i poques criatures a les escoles. Es posa a fer trucades i mentre espero em miro les eines de la taula: un martell, unes alicates, unes tenalles i unes quantes tisores i ganivets. Penja el telèfon.

—Diuen que poden anar a mirar les canonades el cap de setmana que ve, que accepten encàrrecs de clients especials qualsevol dia a qualsevol hora.

En Håkon em comenta que tenen un intèrpret, que és amb qui acaba de parlar, que sap anglès i una mica d’islandès. És el nebot de setze anys amb qui un dels dos lampistes va arribar a l’illa, al cap d’un any d’anar amunt i avall. Durant el periple el noi va aprendre anglès, però quan van arribar a Islàndia ja era massa gran per anar a l’escola primària i per això no l’han escolaritzat. Però el noi és llest, afegeix.

—Quan no ha de traduir per l’oncle, de vegades m’ajuda els dimecres a la botiga.

Canvia de tema i diu que li han dit que la setmana passada vaig passar una nit a la casa. No espera que li respongui i m’explica que la gent del poble s’ha fixat que vinc cada cap de setmana i fins i tot entre setmana, i que de cada vegada passo més temps al camp. I que diuen que he comprat un pic i una granota a la secció de materials de construcció de la fleca.

—Tot s’escampa —em diu.

Quan ja surto per la porta, en Håkon em crida:

—Es diu Danyel, l’intèrpret dels lampistes, escrit amb i grega.

Al vespre, a l’avinguda Auðarstræti‚ mentre endreço els papers de l’escriptori, em trobo una carpeta etiquetada com a “Coses diverses”. L’obro, la fullejo i m’aturo en un article d’un col·lega estranger que parla d’una llengua ameríndia de vuit tons considerada una de les llengües més complexes del món. També hi ha un retall de diari esgrogueït que parla de les dones del districte de Jiangyong, a la Xina meridional. Antigament parlaven una llengua, el nǚ shū, que només entenien elles, incomprensible per als pares, marits i fills. Aquesta llengua s’escrivia en versos de set ideogrames que feien màximes, com ara: “Amb una germana al costat ningú no desespera.” També em miro un article titulat “¿Totes les llengües tenen el concepte del temps?”, que posa l’exemple de la llengua dels amondawa del Perú i la dels kamaiura del Brasil, a l’Amazònia, que no tenen paraules per designar el temps o els dies, les setmanes, els mesos i els anys, perquè el temps no està lligat a l’espai, no és concebut com una línia en què el passat és el que queda darrere del present. Els parlants d’aquestes llengües no tenen en compte l’edat dels altres, ni la pròpia, ni celebren els aniversaris.

Quan m’enfilo a la cadira per desar la carpeta al prestatge, veig la capsa d’un trencaclosques sota una pila de treballs d’estudiants. L’agafo. A la tapa hi ha una foto de la superfície lunar feta des de l’Apol·lo 11. No recordo quants anys fa que el papa em va regalar aquest trencaclosques, molts, però recordo que quan em vaig independitzar me’l vaig endur. Crec que al trencaclosques li faltava una peça. Per una raó o altra, no l’he muntat mai. L’única manera de comprovar si li falta una peça és fent-lo.

M’hi passaré tot el vespre.

Obro la capsa i aboco les peces a la taula de la cuina.

El que ho fa complicat és que la foto del trencaclosques és en blanc i negre. Realment, el trencaclosques és una superfície caòtica de pols que acaba de fragmentar-se en un miler de peces.

Al cap d’una hora he acabat el marc exterior i decideixo guardar el centre per l’endemà.

El que es rega, creix

L’intèrpret dels lampistes em saluda amb una encaixada i un gran somriure i diu que em recorda de l’avió.

—¿De l’avió que us va portar a l’illa?

—Sí, el setze de novembre. Seia darrere nostre i llegia, però ens va mirar quan sèiem i em va somriure. I quan l’avió travessava turbulències enmig de l’oceà, es va agafar al meu seient i em vaig girar i em va dir que no em preocupés, però jo li veia cara d’espantada.

Els lampistes conversen i quan l’oncle diu alguna cosa al noi entenc que vol que m’ho tradueixi.

—Diu que soc un geni per a les llengües —m’explica l’intèrpret. L’oncle fa que sí.

Li explico el que s’ha de fer i quan els dic per on entraran les canonades d’aigua calenta i freda a la casa, van al cotxe a buscar la caixa d’eines i es posen a treballar.

—Very nice —diu l’oncle quan veu el joc d’aixetes daurades del bany.

—Els encanten les aixetes i les rajoles roses —diu el noi.

Mentre treballen, xerro amb el jove i m’explica que, quan feia poc que havien arribat a l’illa, una ventada es va emportar l’única marquesina de l’autobús que hi havia al poble. També em diu que ell i el seu oncle han demanat asil però encara no han rebut resposta. Van venir a l’illa perquè el soci de l’oncle li havia ofert feina, i viuen tots a la mateixa casa.

—¿Així que el teu oncle és el teu tutor legal?

Em fa que sí mirant per la finestra i em diu que li han fet una revisió mèdica i dental.

—Han confirmat que tinc setze anys, tal com els havia dit.

S’aparta la melena dels ulls.

—Encara estic en fase de creixement.

Li pregunto com li va l’adaptació i immediatament me’n penedeixo. Amb la paraula aðlögun, ‘adaptació’, me’n ve una altra que no hi està emparentada, aflögun, ‘deformació’. Només es diferencien per una lletra. M’explica que un cop a la setmana va a Reykjavík amb autobús per visitar-se amb un psicòleg de la Creu Roja, ja que li han diagnosticat un trastorn d’estrès posttraumàtic.

Després de visitar la planta baixa em pregunta si pot pujar al pis de dalt. Es queda una bona estona en silenci mirant el paisatge per la claraboia. Quan obre la boca, em diu que tinc sort de no veure el mar.

—No vull viure arran de mar —em diu—. Vull viure al camp, com vostè.

Li explico que no visc allà sinó a Reykjavík, em pregunta a què em dedico i li responc que soc professora de lingüística a la universitat. Em va fent preguntes i jo contesto. Estic dreta al costat d’un adolescent que ha creuat un oceà embravit i que un cop a la setmana va al psicòleg per parlar-li de com és sobreviure a un trauma. No vol veure el mar per la finestra, no vol estar a prop de les onades, ni sentir els crits dels ocells marins afamats, ni té cap interès per l’estesa turbulenta i salada que s’acaba a l’horitzó. Ell ho diu així:

—No m’agraden gens les onades.

¿Sabien exactament on volien anar quan travessaven l’oceà? (Em ve al cap el terme ísakalt haf, ‘oceà glacial’, i brimskafl, ‘embat de les ones’, i úthafsalda, ‘onada oceànica’.) ¿No van tenir dubtes quan van veure l’illa abrupta i negra emergint de l’oceà, o quan van aterrar a l’aeroport enmig d’un camp de lava? ¿Pensaven que la gent viu a qualsevol racó de món? ¿Sabien que anaven a parar al tercer país més ventós de la Terra, a un poble on una ràfega de vent s’emportaria aquell hivern la marquesina de la parada de l’autobús, l’única que hi havia, amb els vidres blancs per la sal que du el vent? Intueixo que haurien preferit anar-se’n a viure en un altre lloc. No m’estranyaria que pensessin que han aterrat aquí per error, que volguessin dir perdoneu, però són les vicissituds de la vida que ens han portat tan al nord, nosaltres no ho teníem previst, no ha estat per voluntat pròpia que hem vingut.

—T’entenc —li dic.

La quantitat de pedres que he hagut de treure per plantar els plançons és impressionant: quan et mires el paisatge des del pis de dalt, a tot arreu es veuen petites piles de pedres.

—Aquí hi ha prou espai per fer-hi un camp de futbol —em diu el meu hoste.

Els lampistes ens criden perquè baixem. Parlen amb el noi i, per la manera com l’oncle ens mira a l’un i a l’altre, entenc que em pregunta alguna cosa.

—Pregunta si vols que t’instal·lin una aixeta a fora per regar la gespa.

Li dic que m’encantaria i l’intèrpret ho tradueix.

El noi m’explica que s’ha hagut de fer un petit vocabulari de l’ofici per poder transmetre la informació de l’oncle als clients, i com que jo soc lingüista creu que el puc ajudar amb algunes frases.

Em mira amb cara de dubte i jo li faig que sí. Es treu de la butxaca un paper plegat i me’l passa. És una llista de locucions i paraules, però també de dibuixos de tubs de tot tipus.

—Això és el que he recopilat fins ara.

Seiem l’un al costat de l’altre al sofà de vellut verd i al cap d’una hora tenim feta una nova llista.

Vol que pronunciï les paraules, i ho faig:

Hitaveita: calefacció a distància.

Frárennslislögn: canonades de desguàs.

Neysluvatnlögn: canonades d’aigua potable.

Klósett: vàter.

Vaskur: pica de lavabo.

Blöndunartæki: joc d’aixetes.

Funheitir ofnar: radiadors que cremen.

Stífluþjónusta: servei de neteja de canonades.

Rotþró: fossa sèptica.

Við reddum þessu: ho arreglarem.

Ég gef þér góðan díl: li faré un bon preu.

¿Borga svart eða nóta?: ¿voldrà factura o prefereix pagar en negre?

Els lampistes diuen que tornaran la setmana que ve per acabar la feina i connectar l’aigua.

—Li faré un bon preu —em diu l’oncle abans d’acomiadar-se.

Tornant cap a Reykjavík penso que és estrany que l’escala del Servei Nacional de Meteorologia d’Islàndia per mesurar la força del vent en una illa sense arbres hagi de basar-se precisament en els arbres:

Andvari (‘ventijol, brisa’): el fullatge remoreja.

Gola (‘vent fluix, oratjol’): el fullatge i les branques tremolen.

Stinningsgola (‘vent en calma’): les branques es mouen.

Kaldi (‘vent fresquet’): els arbrissons es vinclen.

Stinningskaldi (‘vent fred’): les branques grosses es vinclen.

Allhvass vindur (‘vent fort’): els arbres grossos es vinclen.

Hvassviðri (‘temporal’): les branques es trenquen.

Stormur (‘temporal fort’): els arbres es trenquen.

Rok (‘temporal molt fort’): els arbres són arrencats de soca-rel.

Fárviðri (‘huracà’): tot el que no estigui fermat se’n va volant.

A la nostra empresa hi trobarà la selecció de material per a tanques més gran del país. Li oferim un servei i un assessorament personalitzats, des de les grapes fins als pilars angulars reforçats

En Håkon m’ha aconseguit dos homes per tancar-me la finca, però com que el terreny és molt pedregós els ha costat clavar les estaques i la feina ha durat més del previst. El veí ja ha vingut dues vegades a visitar l’obra. La primera, quan els dos homes estaven clavant les estaques, i la segona per saber la mida de la malla, el gruix del filferro que he triat, el nombre de fils, si cinc o set, si pintaria la reixa de color morat fosc o de color verd dragó, i si seria galvanitzada.

Quan el tancat està enllestit, el veí se m’encara i diu:

—És obvi que la tens jurada als bens.

També em pregunta si m’he fixat en un gran jeep negre que aquests dies ha estat circulant per la zona a pas de tortuga. Es veu que ha anat fins al riu i amb els prismàtics ha vist un home que baixava del cotxe i feia fotos. Dona per fet que deu ser l’home dels glaçons en plena missió d’espionatge.

Li he dit que no havia vist cap jeep.

—La meva germana era una adepta de les teories conspiranoiques i creia que el propietari d’Icecubes Holding, l’empresa que està comprant totes les finques a banda i banda del riu, en realitat és un multimilionari islandès que viu a l’estranger, i que l’estranger que compra les terres és només un testaferro.

Crec que l’últim llibre de la Sara Z anava precisament d’una dona que desapareixia sense deixar rastre després de destapar un cas d’especulació immobiliària. Tot i que la trama de la novel·la se m’ha esborrat de la memòria, em venen unes paraules que descrivien el lloc com a “desproveït de vegetació, erosionat pel vent, rocallós”. Que són les mateixes paraules amb què la Betty descriu la meva finca (per més que encara no l’ha vingut a veure) quan em fa preguntes del tipus: “¿Com va això de conrear el teu ermot?” Una vegada que li vaig descriure la vista del primer pis em va dir: “Sí, ja m’ho crec, que els núvols que travessen el cel per sobre el teu bosc de l’Edèn són un espectacle fabulós.”

Un cop a Reykjavík em trec la granota a la bugaderia del soterrani i la fico a la rentadora. Però m’adono que encara havia de treure la roba que vaig rentar fa tres dies, i que la que vaig rentar la setmana passada encara està penjada a l’estenedor, més que eixuta.

La roba interior m’omple tres calaixos de la calaixera heretada de la mama: blondes amb poquíssim fil, blanques, vermelles, verdes, blaves i negres, que podrien sorprendre algú (i quan dic “algú” no em refereixo a ningú en particular). I és que quan compro roba em fixo en la capa que toca directament la pell, la més íntima, encara que ningú a part de mi sàpiga què porto posat a sota en aquell moment (amb “en aquell moment” em refereixo, per exemple, a situacions com la reunió de la comissió reguladora dels noms de fonts en què vam tornar a discutir i rebutjar l’acceptació de Llucifer com a segon nom, i jo vaig pensar: ¿què passaria si els altres membres de la comissió sabessin què porto a sota?).

Després d’acabar la correcció d’un llibre sobre violència domèstica em fico al llit i miro les notícies al portàtil: compto trenta-sis entrades sobre tempestes violentes en tres pàgines d’informació sobre fenòmens meteorològics catastròfics. També miro un vídeo que acompanya la notícia d’unes inundacions, en què es veu la barca de l’equip de rescat avançant entre les teulades de les cases i el salvament d’un home hissat amb una corda des d’un helicòpter.

Quan el papa em va trucar ahir al vespre, em va preguntar si havia tornat a somiar que volava i li vaig explicar que justament la nit anterior havia somiat que volava per sobre el riu, resseguint-lo des del naixement i pels trams serpentejants dels arenys, mirant-me els remolins i xucladors durant tot el trajecte fins al mar. Però de cop m’adonava que el que fins aleshores m’havia semblat aigua no era aigua sinó petroli, un llot espès i brillant que inundava les terres.

Crec que aquest somni s’explica perquè havia sentit a les notícies que els petroliers volien augmentar la producció en les properes dècades en lloc de considerar la possibilitat de reduir-la. “Mentre continuï havent-hi demanda de petroli, continuarem produint petroli”, afirmava el portaveu.

—Li he explicat a en Hlynur que estaves buscant-te a tu mateixa i diu que descansis de les notícies —em diu el papa.

L’última vegada que vaig anar a veure’l em tenia unes quantes eines en una caixa: un trepant, dues serres (un xerrac i una serra de tall vertical), un martell, unes tenalles i cargols de diferents tipus i mides. Des d’aleshores n’he anat comprant més a la fleca on venen material de construcció. Al YouTube es poden aprendre coses útils, com ara tirar a terra un envà o envernissar amb pistola un armari de cuina. Sempre hi aprenc alguna cosa nova i no tinc por de fer servir el trepant. L’última vegada que vaig parlar per telèfon amb ma germana, em va dir que ja sabia que havia llogat una radial i que m’havia fet instal·lar al cotxe una bola de remolc.

Tu i jo, dos pronoms

He plantat més de mil plançons de bedoll al llarg de la nova tanca. Quan he trucat al papa per dir-li que havia comprat vint plançons d’alerç siberià per posar-los a tocar de les lloses de pedra, a la part nord de la finca, he sentit que parlava amb algú. En Hlynur havia baixat a veure’l i m’aconsellava que plantés els arbres a metre i mig de distància l’un de l’altre.

La idea de fer servir les pedres que he anat amuntegant a tot arreu per construir una paret seca m’ha vingut com una il·luminació. Parada al mig del tros de gespa, tenia agafat per la cua un ratolí que havia caçat dins de casa i buscava un forat on deixar-lo anar, quan de sobte m’ha vingut una frase d’un article que vaig llegir ahir i que deia: “La llengua és l’eina més important de l’home en la lluita pel poder.” I m’ha fet pensar que, per més que estudiï la manera com els sentiments i la forma d’expressar-se encaixen en el sistema gramatical, no tinc gaire traça per fer encaixar els meus pensaments en les meves paraules. És estrany i il·lògic que un ratolí m’inspiri raonaments com aquest, i encara més estrany que just després hagi decidit aixecar una paret seca.

L’Álfur m’ha dit que l’aigua de la glacera, o, per ser més exacte, l’íshröngl, la massa de gel esmicolat empesa riu avall, s’emporta cada any un metre de ribera.

—Això vol dir que al riu li caldrà un temps per arribar fins a casa teva.

Pensant en el lloc ideal per construir la paret, primer se m’ha acudit que a baix, a la vora del riu, de manera que faci de mur de contenció. Però després he vist que portar-hi les pedres seria llarg i complicat, i he decidit aixecar la paret al costat de la gespa perquè arreceri la casa del vent.

—¿Hi ha algun refugi, en aquestes planúries batudes pel vent? —em va preguntar ma germana l’última vegada que vaig parlar-hi—. ¿Oi que el vent s’endú tot el que es pot endur?

Val a dir que construir una paret seca és tot un repte, però he trobat uns tutorials a YouTube que ensenyen mètodes de construcció d’arreu del món. En realitat, cada tipus de pedra és diferent (les meves són de basalt), i també cada mètode de construcció, però aprenc que el primer que cal fer sempre és agrupar les pedres per forma i mida. Després de passar-me uns quants vespres veient tutorials em sento capaç de posar-me a fer la paret. Decideixo que tindrà vint metres de llargària i, un cop acabada, m’oferirà recer contra el vent de llevant. Així que li comento la idea el papa ja em veu asseguda al peu de la paret, corregint proves amb una tassa de cafè. Quan em truqui la Betty n’hi parlaré.

Passant amb el cotxe pel peu de la muntanya la història es repeteix: l’emissora es perd i canvia a Ràdio La Fi del Món. El locutor estossega i diu que vol llegir als oients el capítol onzè del Gènesi, que tracta dels descendents de Noè que van voler construir una ciutat amb una torre que arribés fins al cel. El tema m’interessa directament i paro les orelles: “Aleshores Jahvè baixà per veure la ciutat i la torre que edificaven els homes. I Jahvè digué: ‘Tots ells formen un sol poble i parlen una mateixa llengua. Si comencen amb aquesta empresa, cap projecte ja no els serà impossible. Baixem i confonguemlos aquí mateix el llenguatge perquè no s’entenguin entre ells.’ Jahvè els va dispersar d’allí per tota l’extensió de la Terra, i van cessar d’edificar la ciutat. Per això fou anomenada Babel, perquè allà Jahvè va confondre el llenguatge de tota la Terra i d’allà els va dispersar per tota l’extensió de la Terra.”

És estrany, però de seguida que deixo enrere la muntanya i entro a la carretera l’emissora cristiana es talla i se sent Whitney Houston que comença a cantar “I will always love you”.

L’editora m’ha trucat aquest matí per dir-me que ara el poeta vol reescriure la primera part del llibre i canviar el títol I la paraula es va fer carn per Tu i jo, dos pronoms, agafat del poema inicial.

Papallona Nocturna SL

Els lampistes han vingut dues vegades i ja tinc aigua corrent, calenta i freda. També tinc una aixeta a fora, així que podré fer arribar una mànega fins al bancal de patateres que vull plantar el mes que ve per regar-les a l’estiu. També plantaré pastanagues, en realitat ja he fet el planter i el tinc en una safata al costat de la finestra a l’avinguda Auðarstræti.

Cada vegada que l’oncle i el soci han vingut, en Danyel els acompanyava. S’ha interessat per la paret seca que he començat a construir. S’ha quedat amb mi mentre els lampistes feien la seva, li agrada que intenti construir un recer contra el vent i s’ha ofert per ajudar-me. Hem estat xerrant i m’ha explicat que al seu oncle li costa acostumar-se a les ventades i que somia mudar-se a un lloc on faci més bon temps. Li he preguntat si ja havia conegut altres nois de la seva edat i m’ha dit que encara no, però que de vegades juga a futbol amb un noi del grup de refugiats que sí que té la seva edat. Tots els nens que viuen al seu edifici són més petits i encara van a primària. La seva mare fa de dona de la neteja a l’escola i a l’ajuntament, per això ell es passa tantes estones sol a casa.

—De vegades em sento benvingut aquí, però de vegades gens —em diu.

Li he preguntat com li va amb l’islandès i m’ha dit que ha après a dir stinningskaldi, ‘vent fresc’, i endrum og sinnum, ‘de tant en tant’.

M’ha fet riure.

M’estava dreta amb una pedra coberta de molsa a les mans, a punt de falcar-la a la paret, quan he sentit que el meu assistent, ple d’experiència de la vida, em deia:

—He segut en unes roques que tenien dos-cents seixantacinc milions d’anys.

Pensant-ho bé, per poder plantar les patateres i fer un hort em fa falta terra. Quan he comentat a en Håkon que necessito terra per plantar patates i pastanagues, m’ha passat el número de telèfon d’un home que diu que em podrà proporcionar terra vegetal. Es veu que a l’hivern fa de mestre de primària al poble i a l’estiu dirigeix l’empresa Papallona Nocturna SL, i té una petita excavadora hidràulica Caterpillar. Quan arriba la primavera i els vespres són més clars, després de la jornada laboral fa moviments de terra amb l’excavadora i de vegades treballa fins ben entrada la nit. D’aquí ve el nom de l’empresa, segons em va explicar en Håkon.

—Vindré a veure’t endrum og sinnum —em diu en Danyel per acomiadar-se.

El bruguerar i el carrer Jakasel

No he vist més el veí des que es va presentar fa una setmana a tafanejar les obres. Va comentar un parell de coses sobre les finestres noves i va examinar la paret seca. Em va dir que s’havia adonat que començava a passar alguna nit a la casa. Estranyament, aquesta vegada no em va parlar dels cotxes que s’havien perdut pel ramal mentre jo era a Reykjavík, ni tampoc del marxant d’aigua, a qui també anomena recol·lector de l’aigua o especulador en aigües o venedor de glaçons. En canvi, em va dir que no recordava una sequera tan llarga i em va preguntar si feia uns dies havia sentit les sirenes del camió de bombers.

—Un incendi de matoll —em va dir—. És el que passa quan la gent planta arbres.

Li vaig respondre que havia sentit a dir que s’havia calat foc a l’herba seca, i d’allà a la molsa.

—Sí, i d’allà al matoll i a la vegetació rasa.

L’home de l’excavadora que em va portar la terra per al bancal de patates em va dir que em podia aconseguir la gespa que necessito per als voltants de la casa. També he fet posar grava al ramal i he fet repassar el camí perquè el Golf de la meva germana pugui fer l’últim tram sense patir. Vol venir a veure la meva inversió, com l’anomena ella, però la darrera vegada que em va trucar em va preguntar si hi havia perill que amb el vent la sorra li ratllés la pintura del cotxe.

Espero que vingui aquest estiu i em digui: “Però si aquí no hi ha res!” Llavors jo li diré: “Potser encara no hi ha gaire vegetació, però canviarà.” I li mostraré els plançons de bedoll, que a l’estiu en seran més de dos mil i trauran el cap trenta centímetres per sobre de les pedres. I li diré que la meva finca és una torbera on creix el bruguerar. De fet, uns dies enrere, passejant per l’erm, vaig trobar més espècies de plantes del que m’esperava. Vaig fer una foto amb el mòbil d’un coixí d’herba amb dríades, cameneris negres i un petit serpoll àrtic i l’hi vaig enviar.

—Ja saps que no tinc ni idea d’horticultura —m’avisa—. I tampoc no em demanis que t’ajudi a construir el teu mur de Sisíf. ¿Vols dir que aguantarà un terratrèmol?

En realitat, també em diu que una companya del banc de sang vol donar-me dos pollancres que vol treure del seu jardí al carrer Jakasel, prou joves per traslladar-los i trasplantar-los fàcilment.

Cafè Fjóla

En Håkon té un tornavís a la mà i està reparant l’endoll d’un llum quan entro a la botiga.

M’he fixat que han canviat el nom i el rètol del quiosc de la Fjóla, que ara es diu Cafè Fjóla, i li pregunto si en sap res.

—El negoci no va prou bé i la Fjóla creu que el canvi de nom pot ajudar.

Deixa el tornavís, endolla el llum i la bombeta s’encén. Hi ha coses que el capfiquen, i comença preguntant-me si tinc pensat acollir turistes.

—L’Ewa, la meva dona —en Håkon ja m’havia dit que el nom de la seva dona s’escriu amb ve doble perquè la seva sogra és alemanya—, canta al cor de l’església i va sentir-hi que vols llogar la casa als forasters que venen a pescar. Ho vaig comentar a en Sævar i ell creu que podria ser.

—¿En Sævar?

—El fuster que et va polir el parquet i et va canviar algunes làmines. Tot s’escampa, a la nostra petita comunitat.

Li dic que no m’ho he plantejat.

Fa que sí com si li hagués donat una mena de confirmació i comença a treure d’una capsa de regals una torradora de pa, una cafetera i diversos estris de cuina.

—Són part d’una herència —em diu, i calla una estona abans de parlar d’en Danyel. Diu que el noi està a gust amb mi.

—A mi també m’agrada estar amb ell —responc.

M’explica que l’oncle ja no el necessita d’intèrpret i que de vegades el ve a veure al taller i s’interessa pels ocells dissecats.

—L’última vegada acabava de dissecar un becadell albí i em va preguntar quina mena d’ocell era. Li vaig dir que era un exemplar sense pigmentació, i que els animals que es distingeixen tant dels altres tenen poques possibilitats de sobreviure a la natura.

Em mira.

—En Danyel diu que us heu fet amics.

Faig que sí.

—De vegades el seu oncle me’l du a casa quan hi estic treballant.

De fet, el cap de setmana passat van aparèixer amb uns mobles de jardí, una taula i dues cadires plegables, que un client seu volia llençar.

—És increïble el que llença la gent —em va dir l’oncle.

—Pel teu jardí —va dir en Danyel.

Una de les vegades que va venir a veure’m, en Danyel va comentar que la casa estava molt buida i vaig anar a comprar una taula amb quatre cadires de teca a la botiga de la Creu Roja per cinc mil corones —segons en Håkon, més que vendre-les les regalava. L’última vegada en Danyel em va ajudar a pintar les parets del primer pis.

—És per la bona relació que teniu que t’he recomanat com a persona referent a la central de Reykjavík. Els vaig dir que saps tractar-lo. La qüestió és si acceptaries aquesta responsabilitat.

No és el primer cop que en Håkon em parla de la Creu Roja de Reykjavík dient “la central” o “la casa mare”.

—¿I en què consisteix ser una persona referent?

—Doncs l’hauràs de portar cada setmana a Reykjavík, al psicòleg i al dentista si fa falta, i tenir xerrades amb ell.

Es queda pensant.

—Com que ara vas i vens més sovint, podria mirar de fer coincidir les cites d’en Danyel amb els teus viatges. Vaig dir a la central que havies començat a passar alguna nit a la casa d’aquí i que baixaves molt d’hora a Reykjavík per anar a la feina.

He dubtat si comprar-me la granota impermeable de la secció d’eines de la fleca, però no ha caigut ni una sola gota en dos mesos i el pronòstic és que el temps sec continuarà.

No hi ha ni un nuvolet al cel, la terra està resseca i els plançons de bedoll es veuen grisos de pols. Quan clavo la pala a la terra esquerdada on he de plantar les patates, la pols s’aixeca de terra i m’entra als ulls.

Els mascles de perdiu blanca han començat a mudar de color i a buscar un lloc per fer el niu al bruguerar. Això vol dir que les femelles no trigaran gaire a unir-se’ls.

Llar: domicili amb els corresponents mobles i estris per a ús privat i permanent

Hi ha finestres noves amb doble vidre a tota la casa.

Hi ha llum i aigua corrent. Freda i calenta.

Hi ha calefacció.

Hi ha un tanc sèptic amb tres boques.

Ha calgut canviar algunes làmines del parquet, però he aconseguit conservar-ne la major part.

Se m’acut que una de les necessitats primàries de l’home és construir-se una llar. Qui perd la llar intenta procurar-se immediatament un nou refugi on arrecerar-se. Pot ser de qualsevol cosa: fusta, pedra, tela, fins i tot lona o cartró, sorra barrejada amb aigua, branques, però, sigui com sigui, per a ell no deixarà de ser una llar.

L’home cerca una terra de recanvi

He portat en Danyel al psicòleg dues vegades i l’he esperat mentre era a la consulta. Sortint de la primera visita vam anar a una cafeteria i després al cinema, però la segona vegada el papa va voler tant sí com no que anéssim a sopar a casa seva. Ens va fer llom de xai, i de postres va treure formatge. L’endemà jo tenia classe i en lloc d’enviar en Danyel tot sol al poble amb l’autobús vaig trucar al seu oncle, que va acceptar que es quedés a passar la nit al pis del papa i que jo el tornés al poble “la pròxima vegada”. Això va ser, si més no, el que el meu intèrpret em va traduir del que el seu oncle li havia dit.

Va ser en Danyel qui va triar la pel·lícula: l’acció passava en el futur, en algun punt de l’espai, després que la humanitat hagués destruït definitivament el planeta blau on vivia. Els humans buscaven una terra de recanvi on establir-se i la batalla espacial era pels recursos més valuosos, l’aigua i la sorra. Els protagonistes eren un jove adolescent i la seva bellíssima mare, mare i fill eren amics i estaven molt units. En una ocasió el fill salvava la mare d’un gran perill, i en una altra era la mare qui, amb el seu enginy, salvava el fill de les urpes de l’enemic. La pel·lícula era llarguíssima, però la vaig aguantar fins al final perquè l’havia triat en Danyel i perquè sospitava que estava enlluernat amb la protagonista. De fet, l’actriu que feia de mare recordava molt la meva mare de jove.

La pel·lícula era en anglès subtitulada en islandès i em feia por que en Danyel no l’entengués, però hi va ajudar molt l’escassetat de diàlegs. La música, en canvi, sonava a tot volum i jugava un paper primordial. Jo vaig desconnectar uns quants cops i vaig aprofitar per planificar les feines d’horticultura al meu tros. L’absència de colors vius a la pantalla em va fer pensar en la gespa i vaig decidir ampliar-la, fer anivellar el terreny i construir-hi un petit camp de futbol.

A l’entreacte em vaig creuar amb en Klængur, el meu company d’universitat, i en Viðar, el seu marit. Jo duia dos paquets de crispetes i en Klængur em va mirar amb cara de sorpresa. Els vaig presentar el meu protegit, que amb prou feines va aixecar la vista del mòbil. Fa setmanes que no veig pràcticament cap company de feina, arribo a la facultat just abans de fer classe i en surto així que acabo, i en Klængur va comentar que no em veien gaire per la cafeteria últimament. Em va explicar que a la secció de llengua i lingüística volien crear un grup de senderisme i que pensaven recórrer aquest estiu les muntanyes que els celtòmans persisteixen a considerar que tenen noms d’origen cèltic: l’Esja, la Hekla, la Katla, el Gláma, el Gerpir i l’Ok. Al final, però, van convenir que anirien a les muntanyes que comencen amb hac. I em va explicar que, encara que està prohibit pujar a la Hekla pel gran risc d’erupció volcànica, a la llista encara hi quedaven els puigs de Helgafell, Hafnarfjall, Herðubreið, Hafradalstindur, Hafrafell, Halaskógafjall, Hallbjarnarstaðatindur, Hattfell, Hestfjall i Hrútfell.

Tot anirà bé

Tornant cap a casa, el noi que seu al meu costat al cotxe em diu que ha somiat que s’ofegava.

—He somiat que l’aigua em cobria i sentia la gent que parlava però jo no entenia res del que deien perquè l’aigua no deixava travessar les paraules.

—No serà sempre així. Les coses aniran millor, ja ho veuràs.

—Al psicòleg no li explico tot el que em passa pel cap. No li dic tot el que vaig viure quan fugíem.

Dubta.

—Les noies encara ho tenien pitjor: jo tenia l’oncle que em protegia, però les noies que anaven soles no se’n van sortir.

Em pregunta per què no he tingut fills.

—No és una decisió que hagi pres. Simplement, és una cosa que no ha passat —li dic.

—¿No és que tinguis alguna cosa en contra dels nens?

Li somric.

—No, en absolut.

De cop em ve al cap l’adjectiu ómálga, que qualifica les criatures que encara no han après a parlar. Suposant que jo hagués estat mare i hagués tingut un fill com la Betty, podria ser que el primer record de la criatura fos de mi escrivint totes les paraules que anés aprenent. Hauria dit “mixeta”, “caigut” i “ai” i jo hauria agafat un full de paper i un bolígraf i hauria escrit substantiu, verb, exclamació. I quan el meu fill arribés a l’adolescència m’acusaria dient: “Jo era l’objecte de les teves investigacions. He trobat gravacions a internet on em cites en una de les teves classes i tothom riu!”

—¿I no ha estat perquè no creus en el futur?

Em miro el meu protegit. Porta un anorac i una gorra i contempla la carretera que tenim al davant.

Rumio una mica abans de respondre-li.

¿Li he de dir que considero que té tot el futur al davant? ¿Que crec en ell? En lloc d’això, li dic que tot anirà bé. I afegeixo:

—No pateixis.

Em mira.

—De vegades penso que he fet alguna cosa dolenta perquè soc un refugiat, un fugitiu.

I quan som al mig de l’altiplà em diu:

—Igualment, ja no estic tan trist com abans.

L’únic que sentiràs serà l’udol del vent

La decisió de vendre el pis de l’avinguda Auðarstræti i mudar-me al camp a principis de maig, quan acabin les classes, ha agafat tothom per sorpresa. Estava a punt de dutxar-me quan la Betty m’ha trucat per preguntar-me si era cert que havia posat el pis en venda. Anava embolicada amb una tovallola mentre ella m’interrogava.

—No em diguis que hi vols viure.

—Doncs sí, aquesta és la idea.

—¿Sola al pic de l’hivern?

—Doncs sí.

—L’únic que sentiràs serà l’udol del vent. Quedaràs aïllada quan la pista no es pugui transitar i t’hauran de desenterrar de sota la neu.

Li repeteixo les paraules del meu veí:

—El veí ramader diu que els últims hiverns no ha nevat gaire.

—¿El criador d’ovelles? ¿Aquell rondinaire?

—Sí, el criador d’ovelles.

—¿I és solter?

—No, té família.

Una vegada vaig veure la seva dona de passada, al ramal. Conduïa un Land Rover i em va semblar veure nens al seient del darrere.

Sento que fa un glop abans de continuar.

—¿I què passarà amb la foscor?

—¿Què vols dir?

—Doncs que t’adormiràs i et despertaràs en plena foscor, sota la volta negra del cel. L’endemà aquest espectacle es repetirà, i així tot l’hivern.

—Hi ha electricitat.

—Et serviràs una tassa de cafè, t’oblidaràs del temps corregint proves i bingo!, quan aixequis la vista et veuràs reflectida al vidre de la finestra enmig de la foscor.

Busca les paraules apropiades.

—El papa et trobarà a faltar.

—Parlem cada dia per telèfon.

—¿I què passarà amb les classes? ¿Realment has pensat d’anar a treballar conduint per una pista de muntanya?

—El papa m’ha ofert l’habitació del vestíbul perquè hi dormi quan tingui classe.

—Ets la nineta dels seus ulls. Faria qualsevol cosa per tu.

Es fa un silenci al telèfon.

—¿I quan et mudaràs?

—A finals de setmana.

El verb reflexiu ‘misreikna sig’, errar un càlcul

Vaig darrere el camió de les mudances i al peu de la muntanya em trobo una boira grisa que baixa pels vessants i s’arrossega fins a la pista. Em fa pensar com és d’habitual que els poetes escriguin sobre la boira, que es perdin en l’espessor de la boira, que hi caminin perduts i esgarriats. També el capvespre és un dels motius preferits dels poetes lírics quan es fan vells i senten que ja no els queda gaire camí per fer. O els ocells que se’n van volant i desapareixen.

Em concentro en els pals que delimiten la carretera i em fa patir que el conductor del camió no s’equivoqui i passi de llarg el trencall. Em penedeixo de no haver anat al davant, però ara la boira és massa espessa per avançar-lo (penso en l’etimologia del verb iðrast, ‘penedir-se’). He deixat de posar la ràdio al peu de la muntanya, però recordo que l’última vegada que vaig sentir Ràdio La Fi del Món van fer servir el verb reflexiu misreikna sig, ‘errar un càlcul’. Una veu afligida de dona explicava que havia descobert que Jesús era nascut la primavera de l’any 6 aC, és a dir, sis anys abans del compte. Ja no pots estar segura de res, deia la dona, i llavors una veu d’home va comentar que les persones sempre poden misreikna sig, ‘errar un càlcul’. Això em va fer pensar que en realitat el verb misreikna sig no només designa el fet d’errar un càlcul, sinó una decisió.

Per fi el conductor del camió redueix la velocitat i surt de la carretera. La muntanya desapareix i el riu queda amagat per la broma, igual que les estaques de la tanca. La paret seca no es distingeix fins que no som a l’esplanada de davant de casa.

El conductor m’ajuda a entrar els mobles, però les caixes de llibres i altres coses les deixa al contenidor que ha col·locat al costat de la casa perquè les vagi traient jo. Diu que tornarà d’aquí a un mes per emportar-se’l.

Es veia a venir que a la casa no hi cabrien tots els meus mobles. El papa em guardarà l’escriptori a l’habitació del vestíbul i la Betty es quedarà la taula del menjador. La parella que m’ha comprat el pis de l’avinguda Auðarstræti em va dir que hi podia deixar el sofà.

—¿Que se’n va a un apartament més petit? —em van preguntar.

Em miro la boira des de la finestra de la cuina i penso que, amb aquestes condicions, els símbols i els conceptes comuns deixen de ser operatius. Compto onze perdius blanques que formen una pinya arran de la paret. Ja han fet la muda i tenen el plomatge bru d’estiu.

Recordo que l’última vegada que vaig veure l’Álfur, de cop em va deixar anar: “¿Que potser estàs pensant de venir a viure aquí?”

Un riu glacial sura en el cel.

Una casa sura en el cel.

Una muntanya sura en el cel.

Els pals d’una tanca suren en el cel.

Uns plançons de bedoll suren en el cel.

Quan mori, deixeu obertes les portes del balcó

L’endemà al matí la boira continua arrossegant-se per terra. No es tracta d’una capa gruixuda o d’un tel prim dels que es desfan a mesura que avança el matí, sinó d’una estranya manta freda que el sol no pot travessar.

Només tinc prestatgeries en una de les parets de la sala d’estar i al raconet de lectura del primer pis, a part d’una lleixa al costat del llit. Això vol dir que m’hauré de desfer de vint caixes de llibres.

La qüestió és quins llibres em quedo.

Col·loco els de poesia que em vull quedar a la lleixa del costat del llit. Aquí també hi guardaré les obres de teatre amb anotacions de la mama. La casa de Bernarda Alba s’havia representat sis vegades amb la sala plena quan la mama va morir de sobte al seient del davant d’un Mercedes blau. Tres dies abans m’havia telefonat per explicar-me que havia triat uns versos de Lorca per al seu epitafi, en diferents traduccions. Em va demanar que l’ajudés a triar la més adequada per a l’atmosfera de l’ocasió, per dir-ho amb les seves paraules. En aquell moment jo estava atrafegada corregint treballs i no tenia temps per parlar amb ella, així que li vaig dir: “¿Realment hem de triar un epitafi per a la teva tomba, ara? ¿Aquest vespre? ¿I un poema, a més? ¿No ho podríem deixar per més endavant?” I mentre ho deia pensava, ¿per exemple a la primavera o per Nadal?

El papa ha refet mentalment una infinitat de vegades l’últim viatge amb cotxe que van fer plegats i me l’ha explicat en diverses versions: de vegades és anant cap al teatre, d’altres és anant a sopar a casa la Betty, en algunes versions la mama du posat l’abric de pell i en altres l’abric de llana violeta amb cinturó. La conversa que van tenir al seient del davant del Mercedes no para d’adoptar noves formes perquè el papa es recorda de petits detalls que es van afegint a la història, coses que havia oblidat o que enfoquen la conversa des d’una altra perspectiva. El papa repassa i torna a repassar els deu últims minuts que va viure la mama, el viatge amb el Mercedes blau, quan cap dels dos no sabia que eren els últims deu minuts de la vida d’ella, el moment en què van girar per l’avinguda Miklabraut, ja només li quedaven set minuts, i poc després només tres, i aquí intenta allargar l’últim minut de vida de la mama, l’últim instant, mira d’ajornar el moment de la mort allunyant tant com pot l’arribada de l’ineluctable. I així es van afegint constantment més detalls i més perspectives a la història, veu el cotxe des de fora i contempla la mama a través del parabrisa, com un càmera quan roden una pel·lícula, o li veu la galta esquerra des del seient del costat i diu: estava d’un humor excel·lent, aquell dia, de vegades s’esplaia parlant de les joies que duia, tant l’anell de casada com l’anell de promesa, que era poc habitual, i de seguida recalca que la mama es treia l’anell de casada per a les funcions i de vegades també als assajos i que a ell això li sabia greu, però aquell vespre, diu el papa, aquell vespre duia tots dos anells, i les arracades de perles blanques que li havia regalat per Nadal. Són els últims deu minuts de la vida d’ella i cap dels dos no ho sap. Tot el que ella va fer aquell dia, ho va fer per última vegada i cap dels dos no ho sabia. El vespre anterior havia pujat per última vegada a l’escenari sense saber que seria l’última, i s’havia tret el maquillatge sense saber que seria l’última vegada que ho faria. Estava alegre, repeteix el papa, però de sobte es va quedar en silenci, un silenci total, i el seu cap es va decantar una mica a un costat, la vaig tocar i li vaig dir, Stella, estimada, ¿tot va bé?, i llavors vaig aturar el cotxe i li vaig tornar a dir Stella, i la vaig tocar suaument.

Se n’havia anat.

—Ho sé, papa estimat —li dic amb tendresa.

—Vaig trucar a urgències i van intentar reanimar-la. La van traslladar a l’ambulància, li van treure l’abric i van estar intentant reanimar-la durant una bona estona.

A partir d’aquí el relat esdevé més inconnex.

—Jo els feia nosa —diu, i se’l veu afectat pel fet que el personal de l’ambulància se’l tragués de sobre—. Havia deixat de ser la meva Stella, estava en mans d’uns desconeguts que feien la seva feina, i se la van endur i em van deixar sol.

Espero el que dirà a continuació.

—La més gran actriu d’Islàndia no hauria volgut ser dependent de ningú. No la meva Stella.

—Ho sé, papa estimat. La mama no hauria volgut ser dependent de ningú.

Totes les versions de la mort de la mama acaben de la mateixa manera.

—Ja havia escollit el seu epitafi. Havia triat uns versos: “Quan mori, deixeu obertes les portes del balcó.”

—Sí, de Lorca.

Aquestes paraules marquen l’inici de l’escena final.

—Doncs quan vaig arribar sol a casa, a Hvassaleiti, les portes del balcó estaven obertes. Era el primer dia d’estiu i hi havia neu per tot arreu, el vent l’havia empès cap a dintre i l’havia escampat pel terra del menjador. El tel blanc arribava fins als peus de la butaca de ta mare.

(En realitat, no era el primer dia d’estiu sinó el vint-i-nou d’abril, però sí que hi havia hagut una tempesta de neu.)

No fa gaire, un nou detall es va afegir a l’escenari.

—La neu havia colgat les torretes del balcó, però l’endemà, quan vaig sortir, vaig veure un crocus violeta que hi acabava de treure el cap. El mateix violeta de l’abric que ta mare duia aquell vespre.

El papa ara té un cotxe elèctric, però no ha volgut vendre ni tornar a fer servir el Mercedes blau, que ja fa sis anys que està aparcat a la cotxera. M’ha dit que si el conserva cinc anys més el podrà matricular com a vehicle històric.

Si moro,

recordeu-vos de deixar obertes les portes del balcó

Si moro,

obriu el balcó

Si moro,

deixeu el balcó obert

Si moro,

deixeu obertes les portes del balcó

El cel ha baixat fins a la terra

Després de la sequera ens ha arribat una boira que ha durat una setmana.

El cel ha baixat fins a la terra i el contenidor amb les caixes de llibres, a tocar de la casa, està embolcallat de broma. Aprofito que no puc fer feina a fora per classificar el contingut de les caixes en tres grups: llibres per guardar, llibres per regalar i llibres per llençar.

¿Trobaré a faltar el llibre de sintaxi diacrònica que vaig encarregar a l’estranger quan feia la tesi doctoral i que em va costar un dineral? ¿Sí? Doncs me’l quedo. ¿Voldré tornar a consultar un llibre determinat i el buscaré sense èxit als prestatges? ¿Què trobaré a faltar d’aquest llibre si no el tinc? Em pregunto: ¿amb què em quedaria si de tot el que he anat arreplegant al llarg de la vida només n’hagués de conservar una caixa? Suposem que hagi de marxar de casa d’improvís. Probablement no podria ni pensar, perquè només tindria un quart d’hora per empaquetar i agafaria el que tingués a mà, possiblement mig paquet de galetes que hauria deixat a taula i, si tingués un nen petit, bolquers i un biberó, i una bossa amb un conill de peluix masegat perquè el nen no s’adorm si no l’abraça, i de la cuina només me n’enduria el pot de llet en pols. Si fos hivern li posaria l’anorac i una gorra i a l’últim moment agafaria el coixí de girafes i l’embotiria a la bossa. I hauria de fer mitja volta a correcuita per agafar el mòbil, però em deixaria el carregador, ho abandonaria tot i abandonaria casa meva amb pantalons de xandall i la samarreta gastada que m’hauria posat al matí perquè aquell dia hauria volgut quedar-me a casa amb el nen, em posaria l’anorac, agafaria les seves manyoples però em deixaria els meus guants.

Poso el llibre a la caixa per regalar. També hi cauen els llibres de psicologia del llenguatge i neurolingüística, els llibres sobre les propietats físiques dels sons articulats, els de sociolingüística, els de tipologia del llenguatge, els de pragmalingüística, els de morfologia, els d’anàlisi del discurs i els de lingüística computacional.

Aleshores em ve al cap que en una de les caixes hi ha d’haver una vella Bíblia de la meva àvia materna, que treballava de secretària a la companyia naviliera Eimskipafélag, una Bíblia que abans d’ella ja havia estat de sa mare. I, com que un pensament porta a l’altre, recordo que fa temps vaig escriure un article sobre els noms islandesos de les fruites i plantes que no existeixen a Islàndia en les antigues traduccions de la Bíblia. Intento recordar si a la Bíblia de la besàvia hi sortien els dàtils. Em passo tot el vespre buscant l’article i resulta que, tal com recordava, a la traducció islandesa del 1866 del Segon Llibre de Samuel el rei David no dona al poble “una coca de dàtils, un tall de carn i una coca de panses”, com diu el text original, sinó “un tall de carn i una gerra de vi”, tal com feien els reis a les antigues sagues islandeses. També constato que les plantes del gènere Allium havien estat un bon maldecap per als traductors, perquè l’islandès no tenia paraules per designar els porros o els alls, amb la qual cosa les verdures d’aquesta mena senzillament s’ometien. D’altra banda, la mateixa paraula, apaldur, ‘pomera’, s’utilitzava per anomenar les pomeres del text original o qualsevol altre arbre fruiter.

Moltes piles de revistes i carpetes amb articles i conferències que a l’avinguda Auðarstræti havien omplert lleixes i lleixes van directament al contenidor de paper del poble. ¿Però què faig amb el munt de targetes de visita que tinc i que no he fet servir mai? Van imprimir-ne dues-centes per a cada professor del departament, i crec que jo no n’he usat més d’un parell o tres en algun congrés de llengües en perill d’extinció.

M’ha costat tant aprendre totes aquestes paraules!

Estic treballant a la taula de la cuina i com que porto els auriculars no sento que truquen a la porta. En Danyel apareix al mig de la sala d’estar i em saluda. Porta una dessuadora amb caputxa i em diu que ha vingut fent dit.

—¿Amb aquesta boira? ¿I has vingut així? ¿On para l’anorac?

Llavors penso en com és d’estreta la carretera que voreja la muntanya, i que difícil que és distingir-hi algú a peu entre la boira, i li dic:

—T’hauria pogut atropellar un cotxe. ¿Has hagut de caminar gaire fins que t’han agafat? ¿Qui t’ha dut fins aquí?

Em contesta que de seguida l’ha agafat una dona, i jo li pregunto si ja li ha dit que es cordés el cinturó.

Em mira i somriu:

—¿Que et preocupes per mi?

—¿Ho sap, el teu oncle, que ets aquí?

—No és el meu oncle de debò.

—¿Doncs qui és?

—Un amic del meu pare. El meu pare li va demanar que se m’emportés amb ell.

—Igualment li has de trucar per avisar-lo que ets aquí i que et portaré a casa quan acabem de sopar.

Després de trucar a l’oncle es passeja d’una habitació a l’altra i s’ho mira tot. Puja al primer pis, però de seguida torna a baixar.

—A dalt hi ha un llit, ¿que em podria quedar a dormir aquesta nit? Així no hauràs de portar-me a casa tan tard. Crec que a l’amic del pare li és igual.

Després em pregunta pel contenidor que hi ha a l’esplanada de davant de casa. Em vol ajudar a entrar les caixes i buidar-les. Mentre faig el sopar es posa a mirar els llibres de la prestatgeria, veig que treu el diccionari d’islandès i el fulleja. Aixeca el diccionari enlaire i em pregunta quantes paraules té l’islandès. M’ho penso un segon i li dic que unes sis-centes mil.

—¿I quantes paraules creus que calen per anar bé? —i pica la coberta del diccionari.

¿Li he de dir que hi ha investigacions que demostren que la gent cada vegada fa servir menys paraules per expressar-se i que gairebé ningú n’utilitza més de cinc-centes? ¿Podria afegir que només el quinze per cent de la comunicació humana és verbal? Em fa pensar en en Þorvaldur, el meu oncle per part de mare, que havia viscut dècades en un altre continent i deia que se n’havia sortit amb vint paraules, i que havia viscut bé. Ell deia sense embuts que el llenguatge era un entrebanc perquè la gent s’entengués.

—És difícil dir un número en concret.

—¿Creus que n’hi ha prou amb quatre-centes paraules?

Estic fent lasanya per a un noi que ha vagat pel món i ha après a dir stinningskaldi, ‘vent fresc’, encara que sigui una paraula que no li farà cap falta quan hagi de fer camí contra el vent. Li farà tan poc servei com saber que en islandès tenim més de cent paraules per anomenar les borrasques, segons d’on bufa el vent i segons si és sec o humit, fred o tebi.

—N’hi podria haver prou per a la major part del camí —li dic.

(¿Per què diantre he dit “per a la major part del camí”?)

—¿Hi ha moltes paraules que no es fan servir?

—Diguem que sí.

Obre el diccionari per una pàgina qualsevol, assenyala una paraula amb el dit i em pregunta:

—¿Has fet servir mai aquesta paraula?

Miro la pàgina.

KINDARLEGUR

1. Talòs.

2. Acoquinat, poruc.

—Sí.

—¿I aquesta?

Segueixo el dit fins unes ratlles més avall i llegeixo:

KINDASNAPIR

1. f. pl. herba prou abundant perquè hi pasturin les ovelles.

—Així d’entrada no recordo haver-la fet servir mai. Si fos ramadera i tingués ovelles com el meu veí, podria ser que la fes servir.

Li dic que es pot quedar el llibre.

—Me’l van regalar pels meus deu anys.

—¿O sigui que és prou vell per tenir valor?

Ric.

—Podria ser, sí.

S’asseu al sofà de vellut verd i noto que alguna cosa el preocupa.

—Ja no vol viure aquí.

—¿Qui no vol viure aquí?

—L’amic del pare. Vol marxar. I tots els altres igual, la família que ha vingut amb ell. Tots volen marxar.

Obro l’aixeta i omplo un got d’aigua.

—¿I on compten anar?

—A Alemanya o al Canadà.

S’aparta els cabells de la cara, s’aixeca, s’acosta a la finestra i mira a fora.

—M’ha costat tant aprendre totes aquestes paraules!

Bec un glop d’aigua.

—¿Quan té pensat d’anar-se’n? Vull dir, l’amic del teu pare.

—Encara no ho sap. Primer vol estalviar.

Dubta.

—Voldria que hi hagués algú que es preocupés per mi. Algú que rondinés si surto a fora sense l’anorac.

Ha après una paraula nova: nöldra, ‘rondinar’.

La curvatura de la teva espinada

Porto una caixa de llibres a la botiga de la Creu Roja i la deixo a terra al costat del taulell. En Håkon em saluda i m’explica que li han dit que m’he traslladat a viure aquí.

—No m’ha agafat del tot per sorpresa —afegeix sense entrar en detalls.

Em parla de la boira que ens va tenir colgats tota la setmana passada, tan inusual. Pel que sembla, és un trencaclosques per als meteoròlegs.

—No saben què l’ha causada ni d’on ha vingut. Diuen que no és boira d’advecció ni gebradora, sinó que podria ser contaminació que deriva per l’atmosfera i es va desplaçant per l’oceà des del continent cap al nord. Això si no és cendra volcànica que el vent ha portat dels arenys —afegeix.

Sacseja el cap.

—És com mirar pel cul d’una ampolla.

Ara examina el contingut de la caixa, en treu un llibre i llegeix la coberta, el fulleja i el deixa damunt del taulell. Treu el llibre següent i fa el mateix. Alguns títols els llegeix en silenci, d’altres en veu alta, de vegades fulleja un llibre a correcuita. Va col·locant-los en una pila ordenada damunt del taulell, sense presses.

—Són llibres molt especialitzats —diu quan acaba la caixa.

No confia gaire que es venguin, els deixarà dins la caixa i l’etiquetarà amb la paraula “Gramàtica”.

—De totes maneres, els gustos de la gent són un misteri.

Després vol saber si faré com l’anterior propietària i escriuré un llibre.

—Algú va veure uns papers a la taula de casa teva que podrien ser un manuscrit.

—¿Algú?

—Sí, en Tryggvi, l’electricista que va passar ahir a posar-te un endoll per a la rentadora.

En Håkon no espera que respongui, simplement comparteix amb mi la informació que té.

Després de deixar la caixa al racó dels llibres, em diu que celebra que hagi passat per la botiga perquè volia parlar amb mi.

Com ja m’ha explicat altres vegades, aquest hivern va arribar al poble un grup de refugiats entre els quals hi havia un dels lampistes que em van arreglar el bany perquè pogués fer servir la banyera de les aixetes daurades.

—Hem estat parlant de si voldries fer classes d’islandès als refugiats, ara que has vingut a viure aquí. Seria un grup de deu persones.

Diu que ha avisat els de la central de la Creu Roja de Reykjavík que una lingüista s’acabava de traslladar al poble i que també n’ha parlat amb la seva dona, l’Ewa, i tots estan d’acord que soc la persona adequada. Creuen que un vespre a la setmana seria perfecte, com a voluntària, puntualitza, i faria les classes en una habitació espaiosa amb entrada pròpia, aquí mateix, al costat del taller d’emmarcació i taxidèrmia. M’explica que els nens ja van a escola i que els meus alumnes serien tots adults, llevat de dos nois. De fet, un d’ells és en Danyel, encara que no hagués arribat a l’illa amb el mateix grup de refugiats, ja que ell i el seu oncle van arribar pel seu compte.

Li dic que l’islandès d’en Danyel ha millorat molt últimament.

—Millor, així podrà ajudar els altres a entendre el que es digui a les classes —diu en Håkon.

Arribats aquí hauria pogut dir-li que no estic segura que tingui gaire sentit ensenyar a una gent que fuig d’un país destrossat per la guerra, i que gairebé tots volen anar a viure en algun país que no sigui aquest, una llengua de demografia reduïda, amb un sistema flexiu complicat, que fa servir la mateixa paraula, skilja, per dir ‘comprendre una persona’ i ‘divorciar-se’n’, i que es parla únicament al tercer lloc més ventós del món.

Podria afegir que no haurem d’esperar gaire perquè figuri a la llista de llengües en perill d’extinció.

Per comptes de tot això, li pregunto quan vol que comenci.

—Demà no, però demà passat estaria bé. A la tarda. Més que res, es tracta que es puguin fer entendre en una botiga.

Quan ja soc a la porta, en Håkon recorda un altre tema que em volia comentar.

—Hem sabut que ets filla de l’Stella Bjarkan.

Em mira i espera que l’hi confirmi.

—Sí, era la meva mare.

—¿Del segon marit?

Faig que sí.

—¿L’assessor fiscal?

Em quedo dreta al costat de la porta perquè no hi hagi cap dubte que estic a punt de marxar.

—¿I ets la germanastra de la Betty, la que treballa al banc de sang? ¿La que feia concursos de balls de saló, divorciada i amb un fill gran?

Ja no recordava que la Betty participava en concursos de balls de saló quan era adolescent.

—Resulta que la companyia de teatre del poble està assajant Hedda Gabler, i tu que ets filla d’una gran actiu, se’ns ha acudit que potser voldries participar-hi.

Sembla que ho diu de debò.

—La meva Ewa fa de Hedda, la filla del general, que s’avorreix a la vida i en el matrimoni —afegeix somrient—. Només es tractaria d’un paper petit, el de la minyona Berta.

Em diu que no cal que li respongui ara mateix, que m’ho puc pensar.

—Assagem dos cops per setmana, al vespre, i també els caps de setmana.

Havia deixat el mòbil al cotxe, veig que la Þura m’ha trucat dues vegades i m’ha enviat un missatge: “L’autor renuncia al títol Tu i jo, dos pronoms. El nou títol és La curvatura de la teva espinada.”

Un cop a casa entro les bosses de la compra i li truco. L’editora estossega abans de dir-me que l’autor està valorant si dedicar el llibre a la seva antiga amant.

Deso el menjar a la nevera mentre parlem. Des que en Danyel em visita sovint, he començat a comprar-li el que sé que li agrada, i també cuino més que abans.

—¿I l’anomena pel nom, a l’antiga amant?

—Només les inicials. La dedicatòria serà: “Per a A. J.”

Til einskis (per no-res)

He fet una mitja rotllana de cadires a la rebotiga de la Creu Roja. Els alumnes seuen en silenci, sense treure’s els anoracs, en la claror diàfana del vespre de primavera. Miro el grup i compto vuit persones, sis adults i dos adolescents. En Danyel seu a la cadira de la punta, al costat d’un noi de la seva edat ple d’acne, però els lampistes no hi són. Pregunto per ells i en Danyel em diu que estan treballant.

Després del llarg hivern se’ls veu pàl·lids i cansats, els costa concentrar-se. Per les reunions inacabables a les quals em toca assistir, jo també sé què és desconnectar i perdre el fil, que les paraules et freguin els cabells en lloc d’entrar-te per les orelles, reconec la mirada que es torna distant i els sons que es transformen en aigua tèrbola, i sé què és tornar a connectar sabent que t’has perdut alguna cosa.

Em presento primer i després ho fan ells, un darrere l’altre seguint l’ordre de la rotllana. Al cap de poca estona ja es poden presentar en islandès i dir d’on són. En Danyel em segueix molt concentrat i fa que sí amb interès. Puc notar que es preocupa per mi, vol que tot surti bé. De vegades explica alguna cosa al seu company, l’altre adolescent, que no sembla que ho entengui tan bé com ell. A mesura que avança la classe, el diàleg s’anima i tothom hi participa.

En Danyel espera que hagi marxat tothom per sortir amb mi. Apago els llums i tanco amb clau. Em diu que en general ho he fet bé. Això vol dir que creu que ho puc fer millor. Ens comprem un gelat al quiosc i condueixo amunt i avall del carrer principal abans de deixar en Danyel davant de casa seva. El cotxe dels lampistes està aparcat a l’entrada, o sigui que deuen haver tornat de la feina. Ens quedem una estona xerrant i m’explica que els dos socis no han vingut a classe perquè el que volen és emigrar a un altre país, i troben que no val la pena aprendre la llengua d’aquí. També m’explica que la dona del soci del fals oncle ha tornat de treballar rebentada i que s’ha volgut quedar a casa amb els nens. Es veu que normalment fan els àpats junts, i que ella vigila que en Danyel mengi prou perquè encara està creixent.

Quan li agraeixo la seva ajuda a classe i li dic que té traça explicant les coses, em diu que de vegades ajuda els nens petits a casa i que es podria imaginar treballant en una guarderia. Després em diu que ha estat practicant la declinació del pronom indefinit enginn, ‘ningú’, i que li sembla estrany que una paraula que d’alguna manera no significa res tingui tantes formes. Treu una llibreta i m’ensenya el paradigma d’aquest pronom escrit en una columna vertical, en singular i plural, primer el masculí, després el femení i per últim el neutre, en nominatiu, acusatiu, datiu i genitiu:

enginn

engu

enginn

einskis

engum

engir

einskis

enga

engin

engum

enga

engra

engri

engar

engrar

engar

ekkert

engum

ekkert

engra

engin

engum

engin

engra

Mentre espero que s’esvaeixi la boira i que la terra revisqui i s’ompli de cucs, corregeixo les terceres proves del nou thriller del ministre d’Agricultura, que tant l’editora com la correctora han reescrit incansablement aquestes setmanes. Veig que l’ull de la correctora ha passat per alt la paraula augnablik, ‘instant’, que el ministre ha escrit amb r a la frase hann birtist augnarbliki síðar með blóð á skyrtuerminni, “a l’instant següent va aparèixer amb sang a la màniga de la camisa”. Quan pico la paraula augnarblik al camp de cerca, apareixen ni més ni menys que noranta ocurrències amb la mateixa falta. I això que la novel·la no tracta del temps, sinó del xofer d’un ministre assassinat a prop del puig Úlfarsfell. Penso si hauria de proposar alguna alternativa i assajo diverses possibilitats, però no estic gens segura que lliguin amb l’estil del ministre:

Va aparèixer poc després amb sang a la màniga de la camisa.

Va aparèixer un instant després amb sang a la màniga de la camisa.

Va aparèixer a l’instant amb sang a la màniga de la camisa.

Aleshores, i no sé per què, em poso a pensar en el gos de l’Álfur. Continua com sempre, fent-me festes cada vegada que el seu amo ve a veure les obres. És un gos que demana una atenció constant. Si no l’acarones, borda.

El veí em va dir que era un gos islandès de pura raça.

La meva llengua. Una declaració d’amor

En Håkon em truca per dir-me que, contra tot pronòstic, la gent del poble ha demostrat un gran interès per la gramàtica i que gairebé tots els llibres que li vaig portar s’han venut. Em demana si n’hi voldria dur més, així que hi vaig amb una segona caixa al maleter del cotxe.

De fet, cada vegada que vaig al poble constato aquest interès creixent de la gent per la llengua. No fa gaire una dona se’m va apropar a la secció de làctics del supermercat per dir-me la seva paraula preferida, l’adjectiu ljúfsár, ‘amarg i agradable’, i em va comentar que pensava proposar-la com a paraula de l’any al programa cultural de la Ràdio Nacional. Dos clients més es van afegir a la conversa. Un home que remenava els refrescos va dir que ell estava rumiant si proposar-hi la paraula slabb, ‘neu bruta mig fosa’, i em va preguntar què en pensava. La gent em diu paraules per saber la meva opinió, sovint són paraules que estimen d’una manera especial però que se senten poc. Recordo un vell, al banc, que es va posar a parlar amb mi per saber si coneixia la paraula flapur, que ara ja no la fa servir gairebé ningú, una paraula que designa un vent fluix i de poca durada, inestable, i que, segons ell, es feia servir en compostos com ara vindflapur, ‘vent fresc’, kuldaflapur, ‘vent fluix i gelat de poca durada’, o norðanflapur, ‘vent del nord fluix i de poca durada’. També m’han aturat pel carrer per explicar-me que havien sentit un diputat que declinava malament una paraula en una entrevista a la televisió. I no fa gaire la Gerður, la caixera del banc, em va comunicar que la preocupava que el subjuntiu s’estigués esfumant de la llengua parlada, i ho va dir així, á hverfanda hveli, ‘se l’endú el vent’, amb les paraules de l’Edda medieval.

—Sempre m’ha agradat molt el subjuntiu —em va confessar.

Quan travesso el pont a l’entrada del poble veig la balena, una gran massa negra a la ratlla del mar. En Håkon m’ha explicat per telèfon que, quan per fi es va dissipar la boira, van trobar una balena varada a tocar del Cafè Fjóla. Devia haver-hi embarrancat de nit, quan tothom dormia.

Penso llavors que als originals que he corregit últimament hi surten molts cetacis, sobretot balenes varades. Es podria arribar a dir que els autors islandesos no escriuen sobre arbres sinó sobre cetacis. No fa gaire vaig llegir una novel·la en què tot de balenes nedaven fins a la costa no se sabia per què, i hi quedaven varades. La novel·la també parlava dels parts d’aquests animals, però val a dir que la protagonista era llevadora.

De camí cap a la botiga de la Creu Roja, passo per la fleca i demano un cafè. També em compro uns guants de treball, i naturalment la balena és el tema del dia. La dona que em despatxa (l’Elínborg B., per distingir-la de l’Elínborg K., que treballa a la biblioteca de l’escola primària) em diu que és la tercera balena que embarranca aquí des de principis d’any, i que aquesta és la més grossa. L’home que tinc al davant diu que un expert de Reykjavík va venir a examinar-la i que es tracta d’una balena amb gep, una femella.

—Segons ell, la balena devia tenir uns trenta anys i ha parit no fa gaire. És probable que hagi tingut un problema durant la gestació —explica.

L’Elínborg B. (la cunyada d’en Håkon) fa que sí i afegeix que també diuen que la podria haver matat la contaminació per plàstics.

En Håkon m’ajuda a treure la caixa de llibres del maleter i a portar-la a la botiga. Ell també es preocupa per la balena, es veu que al poble tothom espera que surti a les notícies.

—Una altra explicació és que el sonar d’un submarí rus li hagi pertorbat el sentit de la fondària i que la balena no s’hagi adonat que nedava massa arran de terra.

Mentre treu els llibres i els va col·locant a les lleixes, em torna a dir que l’interès de la gent del poble per la lingüística l’ha agafat per sorpresa i em fa la relació dels volums que ha venut.

—La Gerður, la caixera del banc, ha comprat La genealogia de la llengua, i la Fríður, la del supermercat Kjörbúðin, el recull d’assajos La gramàtica no té per què ser avorrida. I just abans que tu entressis he venut a l’Elínborg K. La meva llengua. Una declaració d’amor.

Diu que els volums estrangers també es despatxen molt bé i que ha venut alguns reculls d’articles en anglès, com ara les actes del congrés Disappearing and Extinct Languages.

Reflexiona uns segons.

—Si t’he de ser sincer, no havia sentit a parlar mai de la lingüística diacrònica.

Ja he vist que els meus llibres no van a la caixa dels llibres gratis.

—He estat llegint un article teu sobre la importància del silenci en la llengua. No m’hauria imaginat mai que el silenci fos “un sistema de comunicació complex”, tal com dius a l’article. També m’ha interessat que un dels moments de més audiència de la Ràdio Nacional sigui la interrupció dels programes la nit de Nadal, els quinze minuts de silenci abans de la missa de les sis a la catedral. Arran d’això, l’Ewa i jo hem estat parlant de la diferència que hi pot haver entre dos silencis, i de quanta estona pot durar un silenci en una parella abans que calgui preocupar-se.

S’està una estona sense dir res, col·locant els llibres. Dono una ullada a la botiga i veig que no hi ha hagut gaire moviment de jocs de te i de cafè.

—L’Ewa toca la guitarra i li ha agradat molt el capítol “Quan calla el món”, en què compares el silenci en la parla amb l’interval entre dues notes musicals. Quan ens vam conèixer l’Ewa i jo, de vegades ens llegíem coses en veu alta abans d’anar a dormir. Des d’aleshores que no ho fèiem, fins que li he llegit el teu article sobre el silenci. M’agrada quan escrius que la vacil·lació que expressa una crossa lingüística ve del fet que el pensament lògic i les emocions han entrat en conflicte.

Després de buidar la caixa, obre un calaix del taulell i en treu un volum.

—Me’l vas portar la setmana passada. He pensat que me’l devies donar per error. Porta una dedicatòria personal.

Fulleja el llibre buscant-hi una pàgina en concret.

—És estrany que la dedicatòria estigui a la meitat del llibre. He pensat que potser era per això que no t’hi havies fixat.

Em dona el llibre perquè vegi què hi posa.

“Per sempre en el meu cor. Acarona la lluna.”[4]

Agafo el llibre i me’l fico a la butxaca de l’anorac. Quan s’adona que no hi ha res més a dir, passa a un altre tema i em diu que s’ha assabentat que vull reconstruir l’hivernacle. Ja no sé a qui ho he pogut explicar. És cert que m’he informat sobre com reforçar un hivernacle perquè no se l’emporti una ventada, i que he estat fent llista de les coses que podria conrear, a part de patates i pastanagues, si tingués un hivernacle, com ara tomàquets i cogombres.

—Diuen que vols conrear carbassons per vendre’ls.

No sé per què parla dels carbassons en concret.

Darrerament en Danyel intenta cuinar una mica. Un dia em va parlar d’un plat que feia sa mare quan era petit, recordava que un dels ingredients era precisament el carbassó. La mare va morir quan ell tenia set anys i no la recorda gaire. Hem comprat l’únic carbassó que hi havia al supermercat, importat i embolicat amb plàstic. L’hem tallat a rodanxes i les hem fregit a la paella. Se m’acut que en el moment de pagar podria haver comentat a la Fríður, la caixera, un article que vaig llegir al full dels pagesos i ramaders, sobre una dona que havia aconseguit conrear un carbassó al balcó del seu pis, al fiord d’Ísafjörður.

—Tot s’escampa i la gent va ajuntant el trencaclosques —sento que diu en Håkon.

Mentre era a la botiga de la Creu Roja, la Þura m’ha enviat un SMS sobre el recull de poemes, que ja està a punt de sortir. L’autor renuncia a titular-lo La curvatura de l’espinada i vol tornar al títol original, Jocs perillosos. El subtítol serà, en comptes de “Poemes d’amor”, “Poemes d’enyor”.

Poso benzina al sortidor de davant del cafè i la Fjóla surt amb el davantal posat i una espàtula a la mà per dir-me que és curiós que els que van salvar l’islandès al segle XIX fossin els danesos, quan els islandesos estaven a punt d’abandonar-lo. Que no s’ho hauria pogut imaginar i que ho ha llegit en un recull d’articles d’un company meu de la universitat.

—Es pot dir que conceptes com ara fonologia, tipologia lingüística, pragmalingüística, morfologia, anàlisi del discurs i sintaxi diacrònica ara estan en boca de tothom —m’ha dit en Håkon quan ens acomiadàvem.

Me.lic

No sempre sé fins on puc arribar quan corregeixo el text d’un autor.

No fa gaire vaig veure un error de picatge divertit en un text d’un escriptor jove ple de fluids corporals, un punt enmig d’una paraula: “me.lic.” Però el que jo creia que era un error de picatge, en realitat era una decisió conscient de l’autor. Si adoptés l’actitud d’un professor, cosa que no faig quan corregeixo proves, indicaria a alguns autors que l’efecte d’una frase pot intensificar-se canviant una afirmació per una negació. Agafaria un exemple, diria a l’autor que el gir “ahir no va venir tal com esperava” desperta sentiments més forts en el lector que “ahir va venir tal com esperava”. (He agafat l’exemple del nou original del ministre d’Agricultura.) També podria posar un exemple aleatori i dir que el vers “acaricia’m, sisplau” és més feble que la negació “sisplau, no m’acariciïs”, la qual, segurament, despertaria més curiositat en el lector.

—Tu no ets l’autora, Alba —em diu l’editora—. La teva funció no consisteix a canviar el significat del text, ni a fer que sigui més interessant.

Podria haver afegit que d’això se n’ha d’encarregar l’editorial.

Una vegada em va suggerir que em posés a escriure. Va ser quan corregia un text de la Sara Z sobre un personatge que quedava atrapat en un torb, jo n’havia reescrit un fragment però l’editora va rebutjar la correcció.

Des que m’he instal·lat aquí només he vist l’Álfur una vegada. Va aparèixer pel trencall amb el quad, vaig abaixar la finestreta i, com era d’esperar, em va parlar del banc de boira. I també de la seva germana: em va explicar que una vegada, en plena nit, ell havia sentit un crit estrany que semblava que vingués de casa seva.

—Evidentment, quan l’hi vaig comentar a la Sara em va dir que no en sabia res.

Quan jo vaig dir a la Betty que me n’anava a viure a la finca, ella em va preguntar si pensava estar-me tot el dia en silenci.

—A veure, ¿pretens estar-te en silenci tot el sant dia? ¿Parlaràs amb els ocells? ¿Amb les perdius blanques, potser?

Em va dir que sospitava que la ràdio es convertiria en la meva companyia principal, i és cert que l’escolto tot cuinant. Ahir, per cert, va passar una cosa ben estranya: el programa que estava escoltant es va tallar i la ràdio va fer el mateix brunzit que quan vaig pel peu de la muntanya i se sintonitza Ràdio La Fi del Món, que fa temps que no capto. Abans d’apagar-la vaig sentir la veu d’un home que deia que al jardí de l’Edèn hi havia hagut dos arbres: l’arbre de la vida i l’arbre del coneixement del bé i del mal. “L’home s’havia de mantenir sota cobert de l’arbre de la vida, i lluny de l’altre”, vaig sentir que deia.

Quan parlo amb la Betty de l’emissora cristiana que s’ha colat per sorpresa mentre tallava ceba i li explico que han llegit el passatge del Gènesi que parla del jardí de l’Edèn, em pregunta quina llengua es devia parlar al jardí. “De fet, ¿no va ser un monòleg de Déu? La parella, ¿va dir res?”, em pregunta.

Passant per davant de l’hostal que hi ha al peu de la muntanya, m’adono que encara no hi he vist cap turista, ni cap cotxe que no sigui el dels amos. I, de sobte, em ve al cap una frase que va dir en Danyel quan anàvem a veure la balena morta:

—La mar no només escup balenes a les vostres costes, també escup persones.

Gràcies pels guants

Avui és tretze de maig i després d’un hivern sense neu, aquesta nit ha fet una gran nevada. Quan em desperto, la muntanya és blanca de dalt a baix i tots els punts de referència s’han esborrat. Els sots i fondalades han desaparegut, els plançons de bedoll s’han amagat sota una flassada blanca.

L’ensostrador està acabant de fixar les plaques de xapa de canaleta a la teulada, i en baixa al migdia. Com que no du gorra, té els cabells ben enfarinats i porta una capa blanca a les espatlles. Em diu:

—Neu de primavera.

Miro l’aigua que li regalima dels cabells i se li escorre pel coll.

—¿No has portat guants? —li pregunto.

S’asseu a la taula de la cuina, treu la carmanyola i em pregunta si tinc cafè.

Omplo la bullidora i l’endollo.

Els cops de martell continuen fins al vespre, en una cursa contra la nevada. Quan acaba i desa les eines, l’ensostrador em diu:

—Gràcies pels guants.

Ja tinc teulada nova.

Temps d’aparellament

Em desperto a mitja nit i em revé el somni que he tingut, més aviat una paraula, la paraula nipp, i em quedo rumiant quina deu ser l’etimologia de l’expressió vera á nippinu, ‘venir d’un pèl’, ‘estar a punt de’.

—Ets l’única persona que conec que somia paraules soltes —em diu la meva germana.

Ha deixat de nevar i surt el sol, una franja de color taronja just a sobre de l’horitzó, com una aurèola, i al damunt el cel immens, d’un blau glacial.

Miro el rellotge i veig que són dos quarts de quatre. Em ve al cap l’expressió hvínandi morgunsárið, ‘un cel a trenc d’alba rogent com una ferida’. Em tapo amb l’edredó i quan em torno a despertar la neu ja ha començat a fondre’s i al cel, molt amunt, hi ha un tel de núvols que el van tapant, com retalls de gasa blanca.

Com que treballo a casa, puc llevar-me a l’hora que vulgui i al matí no em cal lluitar amb els llençols.

Em poso les botes i la gorra i vaig a entrecavar el bancal de patateres.

Després vaig a buscar la caixa de les patates de llavor, arrugades i amb borrons blancs, les colgo als sots que he cavat i les tapo amb terra. Calculo que cada patatera farà de deu a dotze patates.

Quan soc al bancal, sento el quad i veig el veí que arriba a l’esplanada de davant de casa, amb el gos llengua enfora corrent-li al darrere. Mentre vaig sembrant les patates l’Álfur em va xerrant del temps, que no hi ha qui l’entengui.

—Ja no hi ha res que arribi quan toca —diu—. Al ple de l’hivern, en lloc de nevar plou, i plou tant que tot s’inunda i es fan esllavissades de fang que baixen de les muntanyes, i al darrere ve una sequera de tres mesos i no cau ni una gota del cel fins que es posa a nevar al maig, quan les ovelles anyellen. A mitjans de gener el termòmetre marcava quinze graus positius i ara, a mitjans de maig, marca un grau i mig.

M’explica que algunes ovelles li van quedar colgades sota la neu. Sacseja el cap.

—El que hauria de ser excepcional, ara passa cada any.

L’Álfur segueix en silenci el que faig i puc notar que li queda alguna cosa més al pap, percebo que és personal i que està rumiant la manera de dir-ho, com passar del pronòstic del temps a això que vol compartir amb mi. Espera el moment adequat, que arriba quan m’incorporo, deixo anar la fanga i em trec els guants de fer feina.

—Ara resulta que hi ha més d’una escriptora a la meva família —em diu mentre m’acompanya fins a la porta de casa.

S’atura i dubta.

—Aquest hivern la meva dona ha escrit uns contes, i com que treballes de correctora en una editorial ha pensat que potser podries fer-hi un cop d’ull i donar-li algun consell. Seria un favor entre veïnes. Favor per favor —afegeix després de vacil·lar un moment, però jo em pregunto què ha volgut dir exactament.

Fa una petita pausa abans de continuar.

—Pensa titular el recull El temps de l’aparellament.

La nuvolada negra s’acosta. Ja corona la muntanya i d’aquí a no res la tindré a sobre.

—Ja ha escrit tres novel·les, totes inèdites, i dos llibres de poemes —m’explica el meu veí.

Després d’una sequera de tres mesos, al vespre, per fi, comença a ploure.

És una pluja torrencial.

Un aiguat.

Mentre espero el moment de veure l’arc de Sant Martí, escolto “One way ticket to the moon”.

Grip

Veig un home que puja per la riba del riu i s’atura de tant en tant a mirar al seu voltant. Quan s’adona de mi, em saluda amb la mà. És l’ornitòleg que viu al poble, me l’he trobat altres vegades observant les perdius blanques per l’erm. Em lligo les vambes i me n’hi vaig. L’última vegada que el vaig veure acabava de trobar les restes d’un ocell que tenia les potes blanques cobertes de plomes, em va dir que devia ser una perdiu blanca groenlandesa. Es veu que se les reconeix perquè tenen les ales més grosses i les potes més plomades que les islandeses. I avui m’explica que ja ha rebut els resultats de l’examen i que, efectivament, eren les restes d’una perdiu blanca groenlandesa.

—Potser es va posar en un vaixell que passava pel nord d’Islàndia, o es va desviar volant d’un lloc a l’altre a Groenlàndia.

També em diu que l’anàlisi de les ales ha revelat una gran contaminació de metalls pesants a l’aigua de mar, com ara mercuri, a més de compostos orgànics poc biodegradables i material radioactiu atrapat en el gel polar, que es va alliberant a l’oceà amb la fosa i es diposita en el teixit adipós d’ocells i altres animals.

Crec haver sentit a les notícies que un iceberg amb forma d’església s’ha desprès d’una glacera groenlandesa i que el corrent l’empeny cap a les costes d’Islàndia.

Li pregunto per la grip aviària i em diu que de moment la perdiu blanca se n’ha sortit prou bé, però que hi ha moltes espècies d’ocells migradors afectades, i que l’epidèmia ha fet estralls en la població de perdius blanques d’Escòcia abans que arribessin a Islàndia a nidificar. En realitat, es pot parlar d’una gran mortalitat d’ocells migradors en terres estrangeres.

—Un col·lega escocès ha trobat vuitanta-dos ocells morts de vint espècies diferents en un sol dia. Entre ells hi havia vint-i-cinc oques de bec curt, que haurien nidificat a Islàndia. Totes tenien la grip aviària.

En el meu regne no hi ha lloc per a la llengua

Mentre frego els plats parlo pel mòbil amb el papa, tinc posat l’altaveu i li explico que he tornat a somiar en petroli.

—S’havia posat a ploure —li dic— i la pluja era negra i cremava, i de cop i volta m’he adonat que no era aigua sinó petroli.

Em diu que el somni li sembla “una mica estrany”, amb aquestes paraules, i puc notar que té el cap en una altra cosa i que la conversa anirà per un altre cantó.

Vol saber per què he retirat la sol·licitud per a la plaça de professora investigadora en llengües de demografia reduïda i per què he deixat la feina a la universitat.

—L’antic alumne —comença—, ¿hi té res a veure?

Obro la nevera i trec els ingredients que vaig comprar al supermercat per fer sopa.

—¿Com es deia el noi?

—¿Vols dir en Máni ýmir?

—Sí, en Máni ýmir, això mateix.

Tallo la verdura sobre la fusta i tiro els trossos a l’aigua bullent.

—La Betty diu que la teva relació amb en Máni s’ha destapat.

—Sí, ell acaba de publicar un llibre de poemes sobre la nostra relació, i ara ho sap tothom.

—¿I tu ja ho sabies, que s’havia de publicar aquest llibre, quan vas comprar la finca?

Deixo el ganivet i tapo l’olla.

—Sí.

—N’hem parlat amb en Hlynur.

—¿I es pot saber què heu dit?

—Li he explicat que passaves un tràngol que t’havies creat tu mateixa a la feina, i que per això volies reordenar la teva vida.

Poso el foc al mínim i penso en com el papa acaba de dir “un tràngol que t’havies creat tu mateixa”.

—A ta mare també li agradaven els homes més joves.

—Sí, tu el primer, ¿que no us portàveu sis anys?

Passa per alt la meva pregunta.

—Em va deixar dues vegades. I totes dues vegades per actors més joves.

—Sí, papa. Sé que no va ser fàcil per a tu.

—Tenia molts admiradors al teatre.

Vacil·la.

—¿No n’hi havia prou de retirar la sol·licitud per a la plaça d’investigadora? ¿També havies de deixar les classes i renunciar a una feina estable?

—És el que he decidit.

—¿I què penses fer, ara?

—La gent canvia de feina, papa. He decidit fer un canvi, per variar.

—Mira, això també ho vaig dir a en Hlynur.

—¿El què?

—Que estaves cansada de donar explicacions a la gent. Ric.

—Vam estar d’acord que la gent es passa la vida explicant als altres com és la vida i com es fan les coses i ensenyant-los el bon camí. Els lingüistes esmenen els nostres errors lingüístics, els geòlegs ens expliquen els moviments tectònics i els meteoròlegs no paren de parlar-nos de fenòmens climàtics extrems.

Apago el foc i m’omplo un got d’aigua de l’aixeta.

—En Hlynur i jo creiem que les persones no van ser creades per comportar-se assenyadament, i que cap ésser humà fa sempre el que li convé més.

Shakespeare

Buscant per internet he descobert que antigament les cases de camp europees solien tenir un hort, un jardí i una arbreda: l’hort darrere la casa, al costat mateix de la cuina, el jardí, sobretot de rosers, al davant, i una mica més lluny l’arbreda, amb camins per passejar-hi. També he trobat una foto d’un roser que es diu Shakespeare i que espero poder cultivar més endavant.

M’he fet unes caixes amb claus i posts que em va donar el fuster per al planter d’hortalisses. Hi he sembrat llavors de pastanaga i enciam, i també hi he repicat cols i coliflors. Al sud de la casa he sembrat violes blaves en un parterre que he fet per a flors i plantes ornamentals, i he plantat una heura a la paret exterior del meu dormitori. Me la va donar la dona del viver dient-me que potser s’hi faria bé, però que no m’hi fes massa il·lusions. També he plantat un riber vermell que la companya de ma germana al banc de sang (aquella que em va donar els dos pollancres que el seu home li havia plantat al jardí i que no li agradaven gens) s’ha tret de sobre per fer un jacuzzi. El riber vermell s’està recuperant del trasplantament i diria que l’estiu vinent podré plantar altres arbustos de baies arran de la paret seca. En Danyel s’interessa molt pels meus conreus d’hortalisses, m’ha dibuixat en un full un hort dividit en parterres i a cada parterre hi ha escrit el nom de l’espècie que s’hi havia de conrear. I ara tinc pensat d’engrandir l’hort amb més parterres (de totes maneres, com que ell ve d’un país on les llimones són de la mida dels melons, li he hagut d’explicar que en aquesta latitud no tot era factible).

—Si tinguéssim un hivernacle podríem conrear més espècies i obrir una verduleria al poble —em va dir un dia.

El ram de flors que em van regalar els companys de la universitat el dia de la meva última classe duia enganxada una postal amb la reproducció d’Els menjadors de patates de Van Gogh.

Es nota que el dia s’allarga i ara ja hi ha claror fins a la mitjanit.

Miro per la finestra. Al cel hi ha tres franges vermelles i penso que el firmament està tot ensangonat.

Les teves empremtes són per tot el meu cos

Tinc ma germana al telèfon, diu que aprofita el descans de l’hora de dinar. Vol saber què està passant.

—El papa diu que has renunciat a la plaça d’investigadora i que deixes la universitat.

—Sí, això mateix.

—¿Has retirat la teva candidatura?

—Sí.

—¿D’un dia per l’altre?

—No, m’ho vaig rumiar durant un temps.

—¿Quant de temps?

—Uns mesos.

—Només perquè ho entengui: ¿m’estàs dient que vas somiar amb la mama i amb un bancal de patates i vas decidir comprar-te una finca batuda pel vent i dedicar-te a la silvicultura i després et vas vendre el pis de l’avinguda Auðarstræti i et vas mudar al tros i ara has deixat la feina?

—Volia fer canvis a la meva vida.

—¿Volies fer canvis a la teva vida?

Està sospesant el que dirà a continuació.

—Podries haver-te mudat al camp sense deixar les classes a Reykjavík. Podries haver-te quedat a dormir a casa el papa dues vegades a la setmana.

—Continuo fent de correctora.

—¿Com a autònoma? ¿Per a Orð SL?

—Sí, per a Orð SL. —Em penso la resposta—. I també faig classes.

—¿Als refugiats?

—Sí.

—¿Com a voluntària?

—Sí, com a voluntària. I participo en projectes.

Penso, per exemple, que encara no he presentat la dimissió com a membre de la comissió de noms de fonts.

Mentre parlo amb la Betty, miro els anuncis del full dels pagesos i ramaders, a veure si hi trobo un tallagespa. Em sona haver-ne vist un d’anunciat al taulell de la fleca, però no em vaig apuntar el contacte. De tota manera, crec que amb aquest terreny tan pedregós que tinc el que necessito és una desbrossadora amb una fulla de tall circular.

—Molt bé, doncs! Ja no tens ganes de fer classes. ¿I ara què? El papa diu que vols arribar a ser autosuficient.

—Amb el temps, sí.

—¿Vols viure de patates i pastanagues? ¿Això és el que vols? ¿O és que també plantaràs pomeres?

Penso en el que em va dir en Hlynur l’última vegada que el vaig veure a casa el papa, que amb l’augment de la temperatura a les latituds àrtiques podrien donar-se les condicions adequades per conrear fruiters. Vam parlar de la possibilitat de fer-ne una petita plantació.

—¿Tot això és per culpa del teu antic alumne, el poeta?

—No.

—Per l’amor de Déu, Alba, vas cometre un error, d’acord, sí, tots cometem errors, però tu no has estat la primera professora que s’ha ficat al llit amb un alumne. ¿Què passa amb en Klængur? ¿Que no és el marit d’un antic estudiant? ¿I com es diu l’especialista en etimologia que assetjava una jove associada a la sala de professors? ¿Oi que li enviava quartetes de contingut ambigu?

—En Þórgnýr. En realitat, és especialista en tipologia lingüística, no en etimologia.

“I el que li enviava no eren quartetes sinó corrandes”, això ho penso per a mi, però m’abstinc d’exterioritzar-ho.[5]

—Això mateix, sí.

—En Klængur i en Viðar estan casats, i això és una altra història. —La Betty sospira—. ¿M’estàs dient que si t’haguessis casat amb el poeta no hi hauria hagut cap problema?

Això és precisament el que em va proposar un dia que em va empaitar després de classe fins a la parada d’autobús. Jo esperava a la marquesina, ell se’m va posar al costat i em va dir: em vull casar amb tu.

—No vaig tenir gaire enteniment.

—¿Així és com ho dius? Perfecte, doncs, no vas tenir gaire enteniment i te n’has penedit.

Si m’hagués preguntat en què pensava, li hauria respost que no pensava en res. Un cos n’atreu un altre. No estava previst. Simplement, va passar. O: va ser una cosa inesperada. També li hauria pogut dir que jo era dues persones, sentiments i seny, llengua i cos, paraules i carn, i que no he pres mai decisions assenyades quan l’instint del cos entra en joc.

—Era alumne meu. Em vaig aprofitar de la meva posició i de la confiança que ell havia posat en mi com a alumne. D’això se’n diu abús de poder.

—¿Això t’han dit?

—Sí, la Þórkatla, una altra professora…

—¿L’especialista en etimologia? ¿La de les migranyes?

—Em va dir que donés per fet que la relació se sabria.

Necessito fer neteja i ordenar casa meva.

—El vaig avaluar jo, Betty.

—Sí, el vas avaluar. ¿I això va ser després d’anar al llit amb ell?

—No, primer va acabar el curs i li vaig posar nota. Però després li vaig fer de tutora del TFG durant l’estiu.

—¿Quan ja sortíeu junts?

—Sí.

—¿I li vas avaluar tu el TFG?

—Sí, amb un altre professor.

Es fa un silenci breu a l’altre cap de la línia.

—Està obsessionat amb tu.

—¿Com ho saps?

—Les notícies corren. Una companya va a ioga amb la mare d’ell i es veu que s’ha fet un tatuatge en record teu: “Tu i jo, dos pronoms.”

—¿A on?

—Al braç dret. Pel que sembla, sa mare li va demanar explicacions i el noi li va dir que tu i ell éreu iguals…

—¿Iguals?

—Sí, iguals. Que pensàveu a l’uníson. O, per dir-ho amb els seus versos:

Soc com ella,

que ara alena profundament al meu costat.

Sento soroll de pàgines, com si la meva germana fullegés un llibre.

—No em diguis que tens el llibre al davant.

—Doncs sí, el tinc aquí al davant, damunt de la taula. Me l’he comprat, però no puc dir que sigui una obra memorable. És el típic llibre d’autor jove, arrebossat de sentiments. Escolta aquests versos:

El temps deixa d’existir moltes vegades

ho va fer el matí d’aquell dijous mentre et vesties

em vas dir que no em podies tornar a veure

les empremtes dels teus dits són per tot el meu cos

dormo amb

el jersei que et vas deixar sota el coixí…

Sento com passa pàgines i continua:

Em vas donar l’esquena i jo

vaig contemplar la curvatura

de la teva espinada,

vèrtebra a vèrtebra…

L’interrompo per dir-li que no cal que continuï.

—Tampoc no amaga que et va estar espiant després que tu trenquessis la relació. Ho diu explícitament en algun lloc… ¿On era?… Ah, sí, aquí: “T’empaitava…”, i dos versos més avall: “T’espiava amb els prismàtics…” ¿Oi que un dia el vas veure per la finestra de l’avinguda Auðarstræti, amagat darrere un arbust?

Mentre parlem, em poso un jersei, uns pantalons de fer feina i les botes. Tinc pensat d’allargar una mica la paret seca perquè tanqui del tot el tros de gespa.

—T’està robant la vida, Alba.

—Jo no ho diria així…

—“T’he demanat quin és el teu color preferit i de què tens més por i tu m’has respost que el blau violeta i les meves febleses.” Alba, aquesta ets tu. Conec la meva germana!

—Ens vam fer una foto amb el mòbil, sa mare la va veure i ara ha començat a circular.

—Sí, et va trair. Tu confiaves en ell i ell va escampar el que hauria d’haver quedat entre amants, fins i tot va deixar el mòbil a la vista! Li hauries d’exigir un percentatge de les vendes del llibre.

Passejant aquest matí he trobat un nieró de perdiu blanca i hi he comptat dotze ous. L’últim cop que ens vam veure, l’ornitòleg em va parlar justament de l’extrema fertilitat de la perdiu blanca.

—¿N’hi va haver més?

—No, només aquest.

—¿El poeta?

—Sí, el poeta.

Abans de penjar, la Betty em recorda que doni sang quan torni a Reykjavík.

Jocs perillosos, poemes d’enyor

M’ha trucat per dir-me que és pel barri i que pot venir a casa.

Ha llançat l’anorac al sofà i ha deixat dues taronges i dues barretes de xocolata a la taula del menjador. Seiem amb l’esbós del seu TFG obert entre tots dos. Li he dit: “Aquest paràgraf seria millor que anés aquí.” S’ha repenjat a la taula per agafar un bolígraf i m’ha tocat sense voler. M’ha dit: “Perdó!” Jo li he repetit: “Aquest paràgraf ha d’anar aquí.”

Em mira.

El miro.

Conec aquesta mirada.

Jo ho volia i no ho volia.

No ens diem res. Es posa dret i mira al seu voltant com si apamés el meu pis, les habitacions, les distàncies. Jo m’aixeco i el segueixo cap a la porta del dormitori. O potser em vaig aixecar jo primera i després ell, i vaig ser jo qui va anar cap al dormitori i ell qui em va seguir. En tot cas, la porta la tanca ell.

Després em pregunta quin és el meu color preferit i quin és l’animal que em fa més por.

Li responc que el blau violeta i l’ésser humà. Llavors em diu que escriu poemes.

La trobada següent és a casa seva i jo li dic que pensava que no el tornaria a veure més.

Comparteix pis amb un amic que ha anat a casa de la seva parella. A l’habitació les cortines estan corregudes, el llit està per fer, tot està a les fosques i s’ha de ventilar.

Li dic: “Això que fem no està bé.”

Es despulla.

Li dic que no em faci cap retret i tinc ganes de dir-li que no digui res.

Em besa.

Després li dic que ho haurem de deixar. Li dic: “Això no va enlloc.”

Però apareix amb el cotxe de sa mare i em diu: “Se m’ha acudit que podríem fer alguna cosa junts.”

Me’l miro i li dic: “És massa arriscat.”

Em somriu.

Pujo al cotxe i ni ell ni jo sabem exactament on ens porta el camí que hem agafat, ell diu que al maleter hi ha una tenda de campanya i sacs de dormir.

Aquest tram és ple de sots.

M’estiro a l’herba. Ell em treu brins de bruc del jersei.

Tenim una nit sencera.

Desmuntem la tenda plegats, la pleguem, la fiquem al maleter i de tornada fem un cafè a la benzinera.

Quan som al taulell m’acaricia l’esquena amb la mà.

Li dic: “Aquí no.”

Ho torna a fer i em diu: “Em vull casar amb tu.”

Em pregunta si pot venir a viure amb mi.

Li dic que no, que no som parella.

“No vull que t’enamoris de mi.”

Deixo anar aquesta frase i ell em deixa anar la mà.

“Ho sabia”, em diu.

Em ve a veure i es posa a plorar.

Abans que se’n vagi li preparo una torrada.

Em truca per dir-me que té ganes de sentir la meva veu.

Em diu: “Fa tres setmanes que no canvio els llençols del llit, des que vas venir.”

Em diu: “Trigaré molt a refer-me.”

“Ho sé”, li dic.

Em diu: “Ma mare ha vist la foto que ens vam fer.”

I quan a la tardor me’l trobo per casualitat en una botiga, em diu: “M’ho he passat molt malament.”

Amistats oportunistes

Una setmana més tard, la balena continua a la platja i en Håkon m’explica que la gent ha acudit en massa a veure-la després que en parlessin en un programa de televisió en què la periodista entrevistava un biòleg marí, i que molts visitants han passat per la botiga, de manera que ha venut un joc de taula per a dotze persones, un llum de peu, la il·lustració de l’àngel amb els nens i un llum de sostre. M’assenyala els cables que pengen on hi havia el llum, i llavors m’adono que ja no hi és. Però, per més que la balena fomenti el comerç, la gent del poble vol desempallegar-se’n perquè la pudor comença a impregnar-ho tot.

—Val a dir que empesta cada dia més —i m’explica que l’animal és massa gros per enterrar-lo a la platja—. Han cridat el guardacostes i estan avaluant si pot remolcar-lo a alta mar. El problema és que el corrent podria empenye’l cap a un altre lloc de l’illa. Per cert, em va cridar l’atenció que el biòleg digués que la comunicació entre balenes era versàtil i complexa. Són dues paraules que no m’he tret del cap des que l’Ewa em va dir no fa gaire, sense que vingués a tomb, que la comunicació entre humans era versàtil i complexa.

Mentre ell colla la pota d’una tauleta de nit, jo miro les restes de la meva biblioteca al racó dels llibres i veig que encara hi ha el meu recull d’articles El destí de les llengües de demografia reduïda a l’època de globalització, extret de la meva tesi doctoral. La setmana passada vaig veure una dona que treia el llibre de la prestatgeria, se’l mirava, llegia la contracoberta i el tornava a desar. No sé com explicar la sensació, però penso en les paraules que em va dir un company de feina quan va morir la seva mare després d’una llarga malaltia: “És reconfortant saber que es troba en un lloc segur.”

—Tenen molta sortida —em diu en Håkon—. No m’aniria gens malament que me’n portessis més. La setmana passada vaig vendre més llibres de gramàtica que novel·les negres.

En vista de l’interès creixent de la gent del poble per la lingüística, en Håkon ha decidit apujar el preu dels volums de cinc-centes a mil corones.

Calla una estona, però es nota que vol dir-me alguna cosa.

—¿Vols que et guardi els llibres dedicats, si en trobo més?

—No cal, gràcies.

Vacil·la.

—Resulta que la Gerður del banc va comprar un llibre en què algú havia escrit a mà una frase, però no vol tornar-lo. Em va enviar una foto de la dedicatòria.

Treu el mòbil i em llegeix: “¿No et sents sola sota l’edredó i sense mi?”

Intento recordar quants llibres vaig deixar al poeta mentre feia el TFG. Quan me’ls va tornar, els vaig desar a la prestatgeria sense obrir-los.

En Håkon es fica el mòbil a la butxaca del pit i reprèn el fil. Es veu que va pensar en mi quan el cetòleg explicava que les balenes amb gep són animals solitaris que necessiten companyia de tant en tant, i llavors tenen amistats oportunistes que duren setmanes o mesos. Després, i fins que no ho tornen a necessitar, cada una es retira al seu territori.

—L’Ewa va fer servir exactament aquesta expressió per preguntar-me per la nostra amistat, em va demanar si era una “amistat oportunista” per vendre els llibres de gramàtica.

Va fent les seves coses i passa a un altre tema. Em pregunta si és veritat que canto.

—Algú s’ha assabentat que cantaves a la coral de l’institut. —Em somriu—. Resulta que ens falten veus pel cor de l’església i ens preguntàvem si hi voldries entrar.

Em diu que la resposta no ve d’un dia, que m’ho puc pensar, i torna a dirigir la conversa cap al tema de la balena. M’explica un detall que li va semblar molt interessant: segons l’especialista, les balenes utilitzen el cant per enviar-se informació i canten les mateixes cançons tant si són a les costes d’Islàndia com al Carib. També m’explica que les femelles no tenen tantes aptituds com els mascles, perquè als mascles el cant els serveix per impressionar les femelles i per això disposen de tota mena de tons, aguts, greus, llargs i breus. Sembla que les femelles perceben la mida del mascle per la força de les notes greus, encara que estigui a centenars de quilòmetres de distància.

Com m’imaginava, en Klængur ha aconseguit la plaça de professor investigador, per més que ell sigui especialista en morfologia. La Þórkatla, la meva antiga companya, m’ha trucat per fer-m’ho saber, i també que en Klængur ha anat a un congrés de llengües de demografia reduïda a l’estranger. M’ha posat al dia d’altres notícies importants, com ara que a l’última sessió de la comissió de noms de fonts (la primera a la qual no he assistit) es va aprovar l’admissió del nom Lúsífer com a segon nom de pila masculí, amb l’argument que presenta un paradigma totalment integrat en el sistema islandès de declinacions.

—Així que Lúsífer ja no volta amunt i avall pel sistema —ha afegit.

Mentre m’enumerava altres noms que també s’han aprovat —Náttrós, Fævý, Sprett, Adele—, jo anava posant-me al palmell els cadàvers de mosca que hi havia a l’ampit de la finestra per llençar-los a les escombraries.

Per acabar la conversa, m’ha explicat que el meu afany de silvicultora s’ha propagat per la sala de professors i que han decidit participar en el projecte “Cobrim el país de bedolls com a l’època de la colonització”.

—La idea és fer una expedició de recollida de bedolls a la tardor.

És com si sentís en Hlynur: “És una forma barata però lenta de crear un bedollar.”

La nit cau en els llibres, però no a la vida real

Quan em quedo encallada en una frase o en una paraula, descanso de la correcció: faig una marca allà on ho deixo, em poso la granota i surto a fer paret seca. És el que m’ha passat quan llegia per tercera vegada la frase “i va caure la nit” a la nova novel·la de la Sara Z. El que grinyola és que si a les novel·les traduïdes pot caure la nit, a les nostres latituds és impossible. Aquí el dia pot ser llarg o curt segons l’estació de l’any, però l’arribada de la claror o de la fosca és un procés que dura molt, una barbaritat de temps. De totes maneres, sé per experiència que, encara que faci un comentari al marge d’unes proves, el més probable és que l’editora no el trobi rellevant.

Torno cap a dins, em faig cafè, m’assec a la taula de la cuina i continuo corregint. Quan arribo al final del quart capítol, “I ella va desaparèixer en la nit”, torno a interrompre’m, m’aixeco i faig una volta per la cuina. Ara no és la nit el que em molesta, perquè al capdavall la història passa a l’hivern, quan les nits són fosques, sinó el verb “desaparèixer”. Al capítol següent comença un nou dia i ja no es parla de la nit en què el personatge ha desaparegut. Faig un comentari sobre el gir, perquè no em sembla clar si la dona desapareix de la vista d’algú —i, si és així, de la vista de qui— o si senzillament no se la veu més perquè ja és fosc. A les nits passen moltes coses: hi ha nens que neixen —igual que a qualsevol altra hora del dia—, hi ha persones que no poden dormir i deambulen pels carrers, n’hi ha que tornen tard a casa caminant pels “carrers amarats de pluja”, per citar una altre cop el text de la Sara, i molta gent fa l’amor, generalment abans d’anar a dormir o abans de llevar-se. Els estudis també demostren que la majoria de la gent mor entre les quatre i les sis de la matinada, és a dir, quan encara és de nit. Jo també he tornat de nit a casa, sola o acompanyada, mentre els núvols acaronaven la lluna creixent o minvant, i he contemplat l’estel polar una estona llarga, i com més hi penso més em molesta que la protagonista de la nova novel·la de la Sara Z desaparegui en la nit sense més.

Decideixo descansar de la correcció i vaig a recollir en Danyel, que ha començat a quedar-se a dormir a casa els caps de setmana i alguna nit entre setmana. El recullo els divendres i el torno a casa de l’amic de son pare els diumenges al vespre, i quan estem junts mirem una pel·lícula al portàtil. De fet, es pot dir que s’ha fet seu el primer pis, i jo el deixo fer. Des de la primavera ha crescut molt, i l’última vegada que vam baixar a Reykjavík li vaig comprar dos pantalons. També vam comprar una barbacoa i la vam instal·lar a fora. Ara, quan arriba el vespre, ja no es fa fosc, i un dia que en Danyel s’estava davant de la barbacoa amb el davantal posat i una espàtula de cuina, em va dir que amb la claror que fa li costa dormir.

—Em fa nosa que el dia es fiqui en la nit.

No parla gaire de la seva vida d’abans, però de vegades es queda mirant per la finestra en silenci i de cop deixa anar:

—Mon pare em va ensenyar a nedar. Ell i jo érem els únics de la família que en sabíem.

Un dia em va preguntar:

—¿No hauríem de comprar un televisor?

Mentre baixem pel ramal, veiem una multitud de pollets de perdiu blanca acabats de sortir de l’ou. En Danyel vol que m’aturi per fer-los una foto.

Tot el que és bonic

El sol ara ja no es pon, o ho fa i torna a sortir immediatament.

Són dos quarts de tres de la matinada d’una nit sense fosca i el cel flameja sobre la muntanya.

De vegades, quan no puc dormir, em vesteixo i surto a fer feina al tros.

Aquesta nit he decidit tallar la gespa amb la màquina nova i he deixat la porta entreoberta en el silenci de la nit.

La gespa ja no es farà més alta.

El dia ja no es farà més llarg.

Paro l’orella.

Només se senten la remor del riu i el cant dels ocells.

La natura xiscla i cruix.

Els pollets de perdiu blanca es passegen per l’erm, no falta gaire perquè comencin a voletejar.

Després de segar la gespa em trec les vambes i m’estiro a terra mirant el cel.

No em venen al cap frases ni paraules.

El silenci s’ha emparat del món.

És el món previ a l’aparició del llenguatge.

Accions en què el codi lingüístic no intervé:

Passejar per la natura.

Treballar al jardí.

Treballar al bancal de patates.

Alenar.

Mirar el cel de sobre la muntanya.

Sentir els ocells.

El sexe.

Virulència de les precipitacions

Ha plogut una setmana sencera sense parar i la terra està xopa. Als llocs on l’aigua no es filtra entre les roques s’hi han format bassals. La dona del temps diu que les precipitacions de la setmana ja superen les dels sis mesos anteriors (en realitat, des del diluvi de desembre) i que els núvols cobreixen tot el país com una manta. S’espera que el cel continuï “encapotat”, diu la dona amb to seriós, i fa servir un gir que no havia sentit mai, “virulència de les precipitacions”.

—Des d’una perspectiva històrica —explica— el que està passant és molt inusual, i la comissió científica pel canvi climàtic es reunirà per parlar-ne. No podem afirmar ni descartar res.

—Els científics es capfiquen per qualsevol novetat —diu la meva germana.

El riu creix cada dia que passa. Cap al tard, sento un soroll de motor i veig una avioneta que vola baix amb els llums de les ales encesos. Segueix el curs del riu, primer amunt i després avall. Són els tècnics que analitzen la crescuda. Poc després l’avioneta fa un cercle a poca altura sobre la finca, jo m’estic prop de la paret seca amb la roba de treball impermeable. L’avioneta em saluda movent les ales amunt i avall, veig una dona que acosta el cap a la finestreta i li torno la salutació amb la mà.

L’Álfur va venir ahir de visita per veure el tallagespa. El vaig convidar a fer un cafè. Em va dir que m’havia vist amb els prismàtics tallant la gespa a mitja nit abans que es posés a ploure. Com és habitual, va parlar del temps i em va explicar que la pluja complica molt la sega. En alguns llocs el riu s’ha desbordat i ha inundat prats on el fenc ja s’estava assecant. També em va preguntar si havia vist o sentit res de l’advocat del jeep negre, el representant de l’especulador en aigües, i jo li vaig dir que ni una cosa ni l’altra.

Però vaig notar-li un to diferent quan comentava que l’aigua de les glaceres es “desaprofitava” al mar i que l’estàvem “malbaratant”, per dir-ho amb paraules seves.

Quan se’n va anar, vaig continuar corregint les proves del llibre Poemes que caben al palmell de la mà, que, contràriament al que el títol pot donar a entendre, no és un llibre de poemes sinó una novel·la sobre l’empatia de les víctimes amb els agressors en la violència de gènere. L’ús repetit de la paraula fleipur, ‘xafarderia’, que apareix dues vegades al mateix paràgraf, em va fer pensar en la paraula orsendur, ‘prerequisit’, que l’Álfur va repetir dues vegades quan deia que no té cap sentit deixar que les glaceres es fonguin “davant els nostres ulls” sense treure profit de l’aigua. El que em va cridar l’atenció és que parlés d’explotar el riu. Fins ara es veu que estava inclòs en el grup de rius “protegits”, però de sobte l’han col·locat en el grup dels “pendents de classificació”.

Asseguda davant l’ordinador al costat de la finestra de la cuina, miro el riu d’aigües lletoses que serpenteja sota la pluja entre els arenys i m’adono que també va parlar de la fàbrica de glaçons. El “prerequisit” per augmentar la producció d’electricitat, va dir, és la construcció d’una central hidroelèctrica al riu, i poc després va dir que el “prerequisit” per construir una fàbrica de glaçons és l’augment de la producció d’electricitat, i aleshores vaig pensar que l’ús del terme ‘prerequisit’ no li esqueia gens. Just després va utilitzar la paraula forsendubrestur, ‘invalidació de prerequisits’, per dir que un augment en la “freqüència de les precipitacions” (un altre gir que em va sobtar) provocaria una invalidació dels prerequisits, sense donar més explicacions.

He portat vuit caixes de llibres a la botiga de la Creu Roja. L’última vegada que hi vaig anar, en Håkon em va dir que, com que jo no volia que em tornés els llibres dedicats, n’havia apujat el preu a dues mil corones.

—Es venen com pa beneit —em va dir.

I em va explicar que els clients trobaven molt emocionant la possibilitat de trobar missatges amagats dins dels llibres. Ell els va compulsant, va treure el mòbil i va llegir: “Tu ets en un lloc i jo en un altre”. També va passar-se una estona buscant una frase escrita en anglès a les actes d’un congrés sobre llengües de demografia reduïda.

—És aquesta —em va dir—: “To the most beautiful linguist in the panel.”

Balanç hídric

No va ser fins al vespre, repassant mentalment la conversa amb l’Álfur, que em vaig adonar del seu canvi d’actitud quan deia que no té cap sentit deixar que es fongui una glacera i que tota aquella aigua vagi a parar al mar sense treure’n profit. El gos s’empaitava la cua i es rebolcava en la terra xopa, i mentre jo em concentrava a impedir que em fes festes només escoltava a mitges les explicacions de l’Álfur sobre el prerequisit d’una central hidroelèctrica per explotar una fàbrica de glaçons. De fet, el gos se’m feia menys pesat que de costum, i al cap de poc va deixar de saltar-me a sobre. Jo estava preocupada pels pollets de perdiu blanca que tot just comencen a volar, però el gos els va deixar en pau.

De vegades em passa que em distrec enmig d’una conversa i perdo el fil perquè m’aturo en una paraula i em poso a pensar en el seu origen, o en el seu paradigma, o en els derivats de la mateixa arrel i en els seus sinònims. És el que em va passar ahir quan l’Álfur m’explicava que haurien de matar dos pardals d’un tret i construir una central hidroelèctrica i aprofitar l’aigua per fer glaçons, i va repetir dues vegades el terme ‘prerequisit’. Pensant-hi bé, recordo que també va parlar del temps, i més concretament d’un temps d’extrems i del fet que aquests extrems augmentarien á heimsvísu, ‘a escala global’, que va ser un altre terme en què em vaig quedar aturada un moment. Va afegir que augmentarien els períodes de sequera i que algunes zones de la Terra es convertirien en deserts mentre que a d’altres hi plouria més que ara. Ens convertirem en el que ara és Escòcia, recordo que va dir, i la pluja tindrà un impacte positiu en el “balanç hídric”. Vaig fixar-me en el terme ‘balanç hídric’ perquè l’havia sentit no feia gaire pronunciat pel director general d’una gran empresa energètica en una entrevista a la televisió. Deia que l’augment de les precipitacions i la fosa de les glaceres tindrien un impacte positiu en les centrals hidroelèctriques, perquè com més gran sigui “l’abocament d’aigua de les glaceres”, més gran serà la producció d’energia elèctrica.

Pensant-ho bé, últimament l’Álfur parla sovint de la fàbrica de glaçons. Em va explicar que el projecte consistia a transportar el “producte” als mercats estrangers amb vaixells congeladors, i que fes servir la paraula ‘producte’ em va cridar molt l’atenció. També recordo que va fer servir expressions com ‘capacitat de producció’ i ‘creació de llocs de treball’, però ja no l’escoltava.

Quan ens acomiadàvem, va mirar la pluja que queia sobre el paisatge i em va dir que la sorra és tan valuosa com l’aigua, una afirmació que em va semblar curiosa. Concretament, crec que va dir que la sorra era més valuosa que la terra de conreu.

—Hi ha escassetat de materials de construcció al món, i la sorra de basalt negre és valuosa —va afegir.

Ara tinc la sensació que va estar parlant d’un “recurs natural infrautilitzat” i dono voltes a aquest adjectiu, vannýttur, ‘infrautilitzat’, mentre rento els plats.

El cel s’ha aclarit, quan apago l’ordinador i miro per la finestra veig un arc de Sant Martí doble sobre la muntanya. El verd de l’herba despunta als arenys.

Hlynur: 1. Nom d’home. 2. Arbre del gènere Acer

Constato que els novel·listes cada vegada tendeixen més a escampar per les seves ficcions tota mena d’informacions científiques que treuen d’internet. A la taula hi tinc un original titulat Notes a peu de pàgina sobre el malestar de l’os polar, amb un índex de matèries al final. Sona el telèfon i el deixo. Són les nou del matí, em truca el papa. Quan vaig venir a viure aquí em trucava dos cops al dia, fins que li vaig demanar que em truqués un sol cop, i a la tarda.

—És en Hlynur… —comença a dir, i li noto a la veu que les coses no van com haurien d’anar.

—¿Tot bé, papa?

Es fa un silenci a l’altra banda de la línia.

—Ha mort de sobte aquesta nit —diu amb la veu tremolosa.

—¿Qui ha mort? ¿En Hlynur?

Em diu que aquest matí el seu amic no s’ha presentat com cada dia a les set als banys d’aigua calenta, i que tampoc no li ha contestat quan li ha picat al timbre.

—He pensat que potser s’havia oblidat de posar-se els audiòfons i he trucat a la Svandís, la filla infermera. Ella té la clau del pis, ha vingut de seguida i ha trucat a la policia. L’han posat en una llitera, tapat amb una manta, i quan el baixaven per l’escala he tingut la sensació que s’havia encongit i m’he preguntat si realment era en Hlynur o si hi havia algú altre sota la manta i tot allò no era més que un malentès.

Busca les paraules.

—La Svandís se n’ha anat amb l’ambulància i després ha tornat i m’ha volgut fer un cafè. M’ha dit que segurament havia tingut un atac de cor durant la nit.

Un altre silenci al telèfon.

—¿No acabava de tornar de les Canàries? —pregunto.

—Sí, fa dos dies.

Ens estem tots dos en silenci una estona.

—Ahir a la tarda va trucar a la porta i em va estranyar que anés amb la bata d’estar per casa. Vam fer una partida d’escacs mentre parlàvem del teu projecte de reforestació.

—¿Ah sí?

—En Hlynur volia que et quedessis el seu arbre.

—¿Quin arbre?

—L’auró del jardí.

—¿Volia que em quedés l’arbre del vostre jardí? ¿El que va plantar ell? ¿L’arbre que va portar de Noruega?

—D’Escòcia, sí. Volia que el tinguessis tu quan ell faltés.

Noto que està afectat.

—Vam parlar de tu. “L’Alba s’ha de quedar l’auró”, em va dir, i m’ho va repetir dues vegades. “L’arbre ha de ser d’ella quan jo em mori.”

—¿L’havia de trasplantar a la meva finca, diguem?

—Sí. I em va donar el número de telèfon d’un home que treballa als serveis forestals i que pot arrencar-lo i preparar-lo per al transport.

—Papa, ¿vols que vingui a Reykjavík i que em quedi amb tu uns dies? Aquest cap de setmana en Danyel s’estarà aquí a casa, però entretant podria quedar-me amb tu.

—Tot anirà bé. La Betty passarà quan plegui de treballar.

Per fi ha deixat de ploure i el sol apareix entre els núvols, que passen rabents com fumeroles.

—En Hlynur i jo parlàvem de tot menys de malalties —sento que diu abans de penjar.

Obro la porta de casa: la nova teulada, molla de la pluja, es veu tota lluent. Mirant per damunt de la paret seca em ve al cap una frase que vaig llegir fa poc: “Mentre una flota de núvols passa singlant.”

Torno a dins però no aconsegueixo concentrar-me en l’original. Després de quedar-me aturada uns quants cops en la paraula ‘imminent’ i de llegir tres vegades la mateixa frase, apago l’ordinador i surto a passejar. A la vora del riu hi veig dos cignes.

És complicat fer l’inventari d’una vida

Al vespre, quan torno a sentir el papa per telèfon, l’antic assessor fiscal ja ha començat a redactar la nota necrològica del seu amic. Vol saber si la corregiré quan l’acabi d’escriure i jo li responc que sí, naturalment.

—És complicat fer l’inventari d’una vida —em diu el papa.

Li dic que l’entenc i endollo la bullidora d’aigua.

M’explica que el principi li està costant i em pregunta si em pot llegir dos començaments possibles perquè jo li digui quin em sembla millor.

Fico la bosseta de te a la tassa i hi aboco aigua bullent. El papa s’aclareix la gola i llegeix:

—“La vida és una successió de capítols, un encadenament de tot de parts separades.”

—Està bé —li dic—. En realitat, depèn del que vingui després.

Silenci a l’altra banda de la línia.

—L’altre és una frase que en Hlynur em deia de vegades, i que un cop vas somiar que te la deia jo.

Torno la llet a la nevera i tanco la porta.

—¿Com fa?

—“Sempre ens trobem al bell mig de la vida.”

—També està bé. Potser hauries d’explicar a què es referia en Hlynur amb això. ¿Tu tens clar què volia dir?

—Era la seva divisa.

—¿I…?

—Parlava del principi i el final de la vida, deia que tot el que hi ha entre aquests dos extrems és el mig.

—¿Sí?

—I que mentre estem vius som al mig de la vida.

—Ja.

—I que entre aquests dos extrems, el principi i el final, pot passar qualsevol cosa —afegeix després d’una petita vacil·lació.

També em diu que ha parlat amb la Svandís i que ella i la família estan contents que jo em quedi l’arbre.

—Perquè volen vendre el pis de Hvassaleiti.

—¿Un auró no necessita estar arrecerat del vent? —li pregunto—. ¿Sobreviurà a un trasplantament? ¿No valdria més esperar que acabi la paret seca?

—Potser serà encara més difícil quan s’hagi fet més gros.

Llavors torna a parlar de la nota necrològica i diu que el repte és trenar dues coses, els quaranta anys a mar i la importància dels arbres en la vida d’en Hlynur.

—Volia fer un viatge pels boscos de coníferes de Sibèria quan fes vuitanta anys, és a dir, l’estiu que ve.

Quan em fico al llit, penso que en la meva vida personal m’ha costat separar el principi i el final de les coses. En algun punt entre aquests dos extrems, hi ha el mig.

Hlynur Garðarsson estimava els arbres

El primer esborrany m’arriba l’endemà per correu electrònic. Llegeixo la primera frase: “Hlynur Garðarsson estimava els arbres.” I després: “En Hlynur i jo compartíem un jardí i un hort, però ell ja no veurà com treu fulla el seu millor arbre quan arribi la primavera. ¿Quantes primaveres té al davant un ésser humà? Sempre ens trobem al bell mig de la vida, solia dir en Hlynur.”

Em truca abans d’enviar-me la nota necrològica per explicar-me com l’ha estructurat.

—Després del primer paràgraf aniré cap a mar per descriure el capità Hlynur, i llavors tornaré a terra per parlar de la seva afició als arbres i a la pintura.

—¿En Hlynur pintava?

—Sí, pintava arbres.

“En Hlynur es va passar bona part de la vida fent de mariner. Sovint em deia: ‘Jakob, el mar gelat mata.’ Però va ser navegant que va descobrir els grans boscos caducifolis que li van tocar el cor. Temps a venir es convertiria en el tresorer de l’Associació de Silvicultura de Reykjavík. A en Hlynur li agradava descriure’m la nostra illa des de la perspectiva de qui navega enmig de l’oceà verd maragda, i explicar-me com era enfilar cap a la costa i veure les muntanyes gelades que s’anaven acostant, què es movia i què s’estava quiet, i com era estar envoltat d’aigua salada, sí, com trobar-se al bell mig de la vida.

”Després de retirar-se de la vida a mar, en Hlynur va començar a pintar arbres. No hi ha dubte que el seu arbre preferit era l’auró, i no tan sols perquè va ser el primer home d’Islàndia batejat amb el nom d’aquest arbre, sinó també perquè és un arbre d’un sol tronc que aguanta una capçada ampla i bombada que fa que sigui tan alt com ample, una qualitat que li permet omplir bé tota la superfície del llenç.”

Truco al pare i li pregunto si realment té pensat escriure amb zeta l’adjectiu bezta del sintagma sitt bezta tré, “el seu millor arbre”.

—Papa, fa més de mig segle que aquesta lletra s’ha suprimit de l’ortografia islandesa.

Després de penjar, busco a la prestatgeria les Normes ortogràfiques de l’islandès de Halldór Kr. Friðriksson, de l’any 1859. Pel que fa a les grafies s i z, les normes fixades en aquest llibre van tenir validesa, gairebé sense modificacions, fins l’any 1974, quan la z va ser suprimida de l’alfabet islandès, amb l’excepció dels noms propis de persona que tradicionalment s’han escrit amb aquesta lletra, com ara Zophoníasson i Zophoníasardóttir.

Vet aquí el teu regne

Sona el telèfon i és el papa. Deixo estar una primera novel·la titulada El meu gat, Sartre, i l’arxiu d’Excel (aquí, en un comentari marginal, hi he posat: “¿El gat es diu Sartre?”), d’una jove autora que va ser molt lloada l’any passat per un recull de contes. Em sembla sentir de fons el motor d’un cotxe, però no n’estic segura. No el sento gaire bé.

—Vinc a casa teva i et porto l’auró —sento que diu abans de penjar.

Mitja hora més tard arriba amb el taxista a l’esplanada de davant de casa. Baixa del cotxe vestit amb el seu abric Canada Goose. A la mà porta una bossa d’esport que deixa al caminet acabat d’enrajolar. El taxista baixa a obrir la porta del maleter.

—¿Acaba aquí, el camí? —pregunta mentre dona una ullada ràpida al seu voltant.

La manera com va vestit, amb americana blava, camisa blanca i corbata, em crida l’atenció.

—Desenterrar les arrels ha costat més del que ens pensàvem —diu el papa—. I quan les he acabat d’embolicar, l’arbre no cabia al meu cotxe i he hagut de demanar un taxi familiar, i abans de demanar-lo he mesurat l’arbre. Ha crescut uns sis centímetres des que el vam mesurar l’any passat, ara en fa cent quaranta-vuit.

El taxista ha hagut de tombar els respatllers dels seients del darrere per poder encabir l’arbre. El que ocupa més espai són les arrels, que el papa ha embolicat amb xarpellera verda i plàstic. El manyoc està lligat amb unes quantes voltes de cinta de pintor.

—Amb compte! —sento que diu mentre el taxista i jo lluitem per treure l’arbre del cotxe. Ens diu que el deixem recolzat a la paret, treu la cartera, paga el transport i fa un parell de voltes a la casa per donar-hi un cop d’ull. El veig que apareix, desapareix i torna a aparèixer.

—He hagut de fer seure el seu pare al davant perquè si no l’arbre no hi cabia —em diu el taxista mentre s’asseu i engega el motor. Quan ha fet mitja volta, abaixa la finestreta i em fa un senyal amb la mà perquè m’hi acosti. Veig que s’inclina cap a la guantera, l’obre, en treu un fullet imprès en color i me’l dona.

L’agafo i ell em pregunta si a l’hivern vaig veure una boira estranya.

Li dic que sí.

I si recordo la sequera d’aquesta primavera.

—Sí, me’n recordo.

—I això va ser després d’unes pluges torrencials que van provocar allaus de fang i rocs a les muntanyes.

Li dic que n’he sentit a parlar, però que llavors jo encara vivia a Reykjavík.

—¿I la nevada del maig?

—Sí, sí.

—Tampoc se li deu haver escapat que aquest any la força del vent a l’Atlàntic nord ha estat la més alta de la història.

Mentre faig càbales sobre el rumb que prendrà la conversa, em miro el fullet que m’ha donat: està imprès en paper de diari i a la portada s’hi veu un paisatge oníric banyat per una claror o brillantor estranya. Al centre hi ha un riu cabalós. Sembla com si el dibuixant hagués pintat una capa fina de blanc sobre la il·lustració, com quan mires a través d’una gasa. I, no sé per què, em poso a pensar en gases mèdiques. Costa una mica endevinar l’angle de visió del conjunt, que és vastíssim, com si miressis la terra des de gran altura. Al centre de la portada hi ha un text imprès en majúscules vermelles: LA FI ÉS A PROP, i a sota, també en lletres vermelles, “Així és el regne de Déu”. Obro el fullet i llegeixo: “La Torre de Guaita anuncia el regne de Jehovà.”

—¿I què hi pensa fer vostè? —sento que em pregunta el taxista.

¿Què penso fer de què?, em dic a mi mateixa, però m’abstinc de preguntar-li què ha volgut dir.

Ell també té a les mans un exemplar del fullet i em demana que l’obri per la pàgina set, i ho faig. Hi ha un article titulat: “¿Val la pena fer res?”

—És normal que vostè es pregunti: ¿val la pena fer arreglar la casa? ¿Val la pena sembrar patates i pastanagues quan cada any s’aboquen als llacs i als oceans quatre-cents milions de tones de metalls pesants, dissolvents i tòxics procedents de la producció industrial, i els fertilitzants químics s’escampen pels ecosistemes litorals de tal manera que quatre-centes zones marítimes estan totalment mortes i no hi pot viure res per manca d’oxigen?

Miro al voltant buscant el papa, però sembla que la terra se l’hagi empassat.

—Imagini’s que està a punt d’arribar un huracà terrible i que Protecció Civil transmet a la població un missatge d’emergència que diu: “Busqueu refugi immediatament.” ¿Com reaccionaria vostè?

—¿Buscant refugi?

—Justa la fusta! Aniria a un lloc segur.

Rumio com puc acabar aquesta conversa i m’allunyo unes passes del cotxe amb el fullet a la mà. El taxista treu el cap per la finestreta.

—A la Bíblia hi ha cent cinquanta-tres versicles que fan referència al passat, però només quinze parlen del futur. ¿Hi ha pensat mai?

Li dic que no, mai.

Veig el papa al costat de la paret seca, contemplant el paisatge.

—Vet aquí el teu regne —em diu—. Demà decidirem on plantar l’auró. En Hlynur em va dir que, si sobrevivia al trasplantament, probablement arrelaria i aguantaria bé al lloc que triéssim.

Després de mort

Deixo el fullet a la taula de la cuina i descobreixo que durant el trajecte el taxista també ha parlat al papa de la fi imminent del món.

—Li he explicat que el meu amic havia mort i ell m’ha respost que “el moment s’apropa” i que estem vivint el començament de la fi. I que, tot i això, em podia transmetre la bona nova que Déu aviat posaria fi a tot el mal que hi ha al món i transformaria la terra en un paradís.

El papa penja l’abric al penja-robes, es fica la mà a la butxaca de l’americana i en treu una postal. Me l’ensenya i em diu que l’ha rebuda d’en Hlynur després de mort.

—Me la va enviar des de les Canàries fa deu dies, però el carter no l’ha portada fins aquest matí.

A la postal es veu el bar de la piscina d’un hotel amb el sol ponent al fons. Pel que sembla, el papa se l’ha mirada i remirada. La gira i em llegeix el text en veu alta:

“El bosc ha desaparegut pràcticament de les illes Canàries però a tot arreu hi ha la laurisilva, i cactus. També palmeres i algun ametller. Però el que m’ha fet més feliç ha estat el pi canari, que és diferent de totes les altres espècies de pi que conec. El vent que bufa des del Sàhara neteja l’arbre d’agulles mortes, i les arrels són prou fondes per resistir les ventades.”

Torna a ficar-se la postal a la butxaca de l’americana i em diu que pensa quedar-se amb mi dos dies, fins a l’enterrament.

Li dic que hauré de fer feina i que demà he de baixar al poble a fer classe.

—¿Als refugiats?

—Sí.

—I en Danyel, ¿és al grup?

—Sí, és el meu millor alumne —dic amb orgull—. Tot i que no fa tant de temps que és aquí com els altres.

El papa i en Danyel s’han vist gairebé cada vegada que hem baixat a Reykjavík, perquè el papa ens convida a menjar. Juguen a escacs, i segons l’assessor fiscal el meu protegit té dots per a les matemàtiques.

Els meus alumnes comencen a construir frases i a poder tenir un diàleg senzill en islandès. Em sembla que estan més contents que al principi. Han practicat a la fleca, i per no haver de declinar els numerals un, dos, tres i quatre compren cinc pans de panses i cinc rosquilles. Si n’haguessin comprat dos i dues respectivament, haurien d’haver declinat els numerals així:

tveir snúðar

tvær kleinur

tvo snúða

tvær kleinur

tveimur snúðum

tveimur kleinum

tveggja snúða

tveggja kleina

En realitat, al grup també hi ha hagut baixes: un matrimoni ha marxat del país amb el fill adolescent, el company d’en Danyel, i els dos fills petits, que anaven a l’escola primària. En Danyel m’ha explicat que se n’han anat a viure a prop d’uns parents, en un país amb més bon clima.

—Dormiré al sofà i no et destorbaré gens —sento que diu el papa, i veig que treu de la bossa unes costelles, un pot de col llombarda en conserva i mongeta tendra, i ho desa tot a la nevera.

S’està callat, noto que alguna cosa l’amoïna. S’asseu al sofà de vellut verd i finalment diu:

—Quan una persona mor, sempre es descobreixen coses rellevants sobre la seva vida.

—¿Com ara?

—Que en Hlynur no va ser el primer islandès a qui van posar aquest nom, com ell deia. En realitat, ni tan sols es deia Hlynur.

—¿De debò?

—Es deia Garðar. Ho he descobert documentant-me sobre els seus anys de capità per a la necrologia.

—¿Garðar?

—Sí, Garðar Garðarsson. El van batejar amb el nom de Garðar Garðarsson, i ja de gran es va afegir el nom de Hlynur i es va convertir en Hlynur Garðar Garðarsson. De fet, quan es va jubilar i es va traslladar a viure al pis de dalt. A mi se’m va presentar com a Hlynur i em va dir que un hort i un jardí eren “el lloc per trobar-te a tu mateix”. De fet, no es va fer canviar el nom al registre civil fins després d’haver plantat l’auró.

Veig que el descobriment l’ha deixat trasbalsat, però resisteixo la temptació de proposar-li que en la necrologia faci una interpretació del nom Garðar en comptes del de Hlynur.[6]

—Creus que coneixies el teu amic, però no.

Es recolza al respatller del sofà amb un braç darrere el clatell.

—Es va passar quaranta anys navegant, però em fa l’efecte que en realitat en Hlynur Garðar no va estar mai a gust a mar. Una vegada em va confessar que s’hi marejava.

Deixo el meu llit al papa i dormo al pis de dalt. Li dono roba de llit nova i ell posa la coixinera i sacseja el coixí perquè quedi ben col·locada mentre jo enfundo l’edredó, i posem junts el llençol de sota. Li pregunto com va la nota necrològica i em diu que no la publicarà al Morgunblaðið perquè s’estima més que surti a la revista de l’Associació de Silvicultura.

—Ells no em limiten l’extensió, i així hi podré incloure que en Hlynur tenia l’esperança de viure prou temps per veure com els boscos passaven de cobrir el zero coma tres per cent de la superfície cultivable del país al zero coma cinc per cent. Però no ha aconseguit viure prou temps per veure-ho.

Agafo el fullet de la fi dels temps per mirar-me’l al llit. Examino la il·lustració de la portada. A la llunyania es veuen muntanyes, conreus i camins i, fixant-m’hi bé, també hi distingeixo cases i persones minúscules, molt atrafegades, treballant als trossos sota un cel blau rutilant. La gent va vestida de manera pulcra i fina, les dones duen vestits i els homes camises blanques amb les mànigues arremangades. Semblen tots feliços. Els conreus són de verdures i fruiters. Al cantó superior dret de la imatge, uns raigs de sol travessen un forat del cel i brillen sobre la gent que treballa al camp. Tinc la impressió que el dibuixant ha barrejat el daurat amb el blanc que cobreix tota la il·lustració i per això tot sembla banyat d’una brillantor daurada. Mirant de més a prop el forat del cel hi descobreixo un esbart de minúsculs ocells blancs. Per la forma del cos em recorden les perdius blanques, però dono per fet que deuen ser coloms. Obro el fullet per la primera pàgina i hi llegeixo: “Al principi Déu va donar a l’home una llar acollidora al jardí de l’Edèn, i el va proveir de prou menjar. I l’home va ser feliç en aquest jardí durant un temps.”

Aleshores sento un brunzit a l’orella i veig una mosca que va de dret cap a la bombeta i, un segon després, s’hi crema les ales.

Em desperto en algun moment de la nit i em sembla sentir algú que tanca la porta de casa.

Els fills seran més durs que els pares

Al matí, quan baixo, el papa ja ha fet cafè. S’està dret al costat de la cuina amb un drap a l’espatlla i em diu bon dia. Mentre prenc el cafè em pregunta si continuo somiant que volo i li explico que de vegades somio que volo arran de la superfície de la terra i observo el meu voltant, i que altres vegades somio que volo tan alt que surto de l’atmosfera. Faig memòria i li dic que, la nit que en Hlynur va morir, vaig somiar que planava sobre la meva finca i que al costat de la paret seca hi tenia una petita plantació de fruiters.

—Al bell mig de la plantació hi havia dues pomeres de branques esponeroses.

El pare fa que sí amb el cap. Li pregunto si s’ha llevat aquesta nit per sortir i em diu que sí, que ha sortit a mirar si trobava el millor lloc per a l’auró. Després d’escoltar la informació meteorològica de totes les estacions del país, apaga la ràdio, se’n va cap a la finestra i es queda una estona en silenci mirant el paisatge.

—En Hlynur em va dir que havies de pensar en el futur i que l’arbre no havia d’estar massa a prop de la casa. Quan creixi ha de poder eixamplar-se, i cal tenir present que els arbres fan ombra. Si poses l’auró a tocar de la casa, et pot arribar a passar que a dins no s’acabi de fer mai de dia.

L’assessor fiscal es passeja per la cuina i continua enumerant les raons per les quals un arbre que ara fa cent quarantavuit centímetres d’alçada ha d’estar a la distància adequada de les parets de la casa.

—La capçada es podria trencar durant un temporal i caure contra una finestra, o fins i tot podria arribar a caure l’arbre sencer. De totes maneres, en Hlynur em va dir que l’arbre aguantarà millor els temporals a mesura que creixi, quan les arrels s’hagin fet més grans.

Es posa el seu abric Canada Goose, obre la porta de casa i jo el segueixo.

—El que en Hlynur trobava tan remarcable de l’auró és que aquí li costa molt sobreviure perquè els estius són molt curts. Sempre deia que si el nostre arbre aconseguia sobreviure a les gelades els primers deu o vint anys, arribaria a vell.

Mesura el redol de gespa comptant les passes des de la finestra de la cuina i diu que on tindrà més possibilitats de sobreviure és a prop de la paret seca.

—De totes maneres, no cal dir que no es farà mai tan vell com s’hi faria a l’estranger, on un auró pot arribar als quatre-cents anys —em diu mirant cap al riu—. Aquí hauria de sobreviure a un reguitzell de catàstrofes naturals i erupcions volcàniques.

El redol de gespa s’ha convertit en un camp de futbol, i en Danyel sembla content de jugar-hi a pilota mentre jo corregeixo. De tant en tant surto a veure què fa i em fa fer de portera.

—En Hlynur em va dir que l’hauràs de regar i posar-li calç. I que els fills seran més durs que els pares.

Em somriu.

—Quan l’auró es faci gros, els ocells hi faran niu.

Anem a buscar l’arbre i el portem entre tots dos. Mentre clavo la pala a terra, el papa aguanta l’arbre dret.

—Hauran de passar anys abans no puguis asseure’t a la seva ombra a corregir llibres a la llum del capvespre.

Espero que ara esmenti “el brunzit de deu mil ales d’insectes” sobre el meu cap.

—A la tardor perdrà la fulla.

—Sí, és clar.

—I a la primavera brotarà i les branques noves es vestiran de fulles.

Em pregunto si parla amb paràboles i si aquestes paraules són el preludi d’alguna cosa més profunda, com ara una conversa sobre el cicle de la vida o sobre el fet que la vida és una successió de capítols, com diu de tant en tant. Em pregunto si serà una oportunitat per parlar sobre el principi i el final, i sobre el més important de tot, que és el mig —allà on ens trobem tots sempre inevitablement—, l’ull de l’huracà de la vida, o fins i tot si citarà la mare i dirà que no pots planificar totes les batalles, i aleshores jo li respondré —per més vegades que li hagi sentit explicar-m’ho—, ¿la mama va dir això? Però en canvi diu:

—¿Una petita plantació de fruiters, deies? Llavors et caldran dos arbres de cada espècie perquè donin fruit, ¿oi?

Al vespre em truca la Betty per dir-me que el pare té el mòbil apagat i que no aconsegueix parlar-hi.

—És aquí, a casa meva.

—¿A casa teva?

—Va venir ahir amb un cotxe familiar i un conductor i té pensat quedar-se fins demà, que hi ha l’enterrament d’en Hlynur.

—¿Que el papa ha vingut a casa teva amb cotxe i conductor?

—Em va portar un arbre.

—¿Un arbre?

—Sí, l’auró del jardí.

—¿I quant li va costar, la broma?

—No l’hi vaig preguntar.

—¿I no vas intentar negociar el preu?

—No, mentre ell pagava jo m’ocupava de l’arbre.

—¿I com pensa tornar a Reykjavík?

—El portaré jo. En Danyel vindrà amb nosaltres i aprofitarà per tallar-se els cabells.

Explico a la meva germana que el taxista que va portar el papa era un testimoni de Jehovà i que em va parlar de la fi del món.

Es fa un silenci a l’altra banda de la línia.

—Alba, és molt probable que el món s’estigui acabant, però ¿i què?

—¿Com que i què?

—¿Que veus la teva vida sota una nova llum?

No espera la meva resposta, sinó que afina la pregunta:

—¿Comptes viure a la finca fins que et moris?

—No ho sé. Potser no sempre.

—A veure, no soc cap experta en la Bíblia, però no crec que l’ésser humà estigués destinat a quedar-se per sempre a l’Edèn. Si no ho recordo malament, al final en marxava.

Ara que faig memòria, em sembla que la Betty m’ha fet dues vegades la mateixa pregunta —“¿i què, Alba?”— i que també ha dit: “Estàs perduda, sí, ¿i què, Alba?”

Hotel Hideaway

El papa porta una camisa blanca que ha planxat a casa meva i s’ha posat corbata. Em fixo que han canviat el nom de l’Hostal Aurores Boreals. A la carretera nacional hi ha un rètol nou que assenyala cap a la muntanya, com l’anterior, i anuncia: “Hotel Hideaway. Secret escape. Friedliches Refugium.” En Håkon em va explicar que l’havia agafat una gent nova, i que esperava que el negoci es tornés a posar en marxa a l’estiu. Em fixo que hi ha un cotxe de lloguer aparcat davant de l’hostal i veig que algú ha muntat una tenda de campanya a la vora d’on va arribar l’esllavissada de l’hivern, i em pregunto si no corren el risc de despertar-se un matí amb la muntanya a sobre, o fins i tot de no despertar-se.

De camí cap a Reykjavík, recollim en Danyel. S’asseu al seient del darrere i no bada boca. El papa vol sentir les notícies. Diuen que cada any es posen a la venda dos mil nous electrodomèstics, com ara una planxa que t’estalvia de girar la peça de roba que estàs planxant. També diuen que un exèrcit ha assetjat una ciutat i que els habitants no poden sortir, però ho escolto a mitges i se m’escapa de quin país parlen.

El papa em truca després del funeral i em diu que hi havia dues menes de pastissos salats i que la Svandís, la filla d’en Hlynur, ha volgut que s’endugués tant sí com no un plat ple de sobres.

—M’ha dit que més tard passarà per casa a buscar el plat.

Pel camí de tornada em ve al cap una notícia que vaig llegir fa poc sobre un informe del Fons Monetari Internacional segons el qual, si calgués triar entre dues opcions per reduir l’escalfament global, seria millor salvar les balenes que plantar arbres. Perquè cada balena absorbeix al llarg de la vida tant diòxid de carboni com dos mil bedolls junts.

El millor, tanmateix, seria fer totes dues coses: salvar les balenes i plantar arbres.

IS35

Em trec els guants i agafo el mòbil de dins la butxaca de la granota. L’home que truca es presenta com a Lúther Karlsson i em pregunta si tinc un moment. Penso que deu trucar d’alguna organització per demanar-me una aportació econòmica, perquè, a més de ser patrocinadora de la Creu Roja, del Servei Nacional d’Emergències i del Comitè de Suport a les Mares, compro cupons dels cecs, dels sords, de l’Associació de Suport als Discapacitats i Minusvàlids i de l’Associació d’Autistes. Tinc la sensació que conec aquesta veu i intento situar-la.

Però l’home ja ho fa per mi.

—Soc el taxista que la setmana passada va portar el seu pare a casa seva amb un arbre.

Em diu que el papa li va donar el meu número i vol saber si he tingut temps de llegir-me el fullet. Li dic que hi he donat un cop d’ull i de seguida me’n penedeixo. Em diu que el papa li va explicar que jo era lingüista i que li va comentar que estava fent canvis a la meva vida.

—No vaig poder evitar fixar-me en el número de matrícula del seu cotxe —em diu.

Intento recordar la matrícula del meu Peugeot.

—IS35 —em diu.

—Sí, exacte.

—Isaïes 35:1: “S’alegraran el desert i la terra àrida; l’estepa, celebrant-ho, florirà.”

Entro a casa i em trec la granota.

—Si el seu número de matrícula fos LC21 seria tot molt diferent, perquè assenyalaria la fi dels temps.

Sento soroll de pàgines i mentre espero que trobi el versicle de l’Evangeli segons sant Lluc, obro la nevera i trec el formatge i la mantega.

S’escura la gola.

—“Un poble s’alçarà contra un altre, i un regne contra un altre regne; hi haurà grans terratrèmols, i a diversos llocs, fams i pestes.”

Fa una brevíssima pausa i espero que interpreti el passatge, però no ho fa. En lloc d’això em diu que vol llegir-me el passatge de les grans plagues de l’Èxode, i mentre menjo pa amb formatge em llegeix els passatges en què s’esmenten rius i estanys de sang, mosques i gripaus que piquen la gent, bestiar que mor per la pesta que els encomanen les feres i, a la fi, una pedregada que destrueix arbres i conreus.

—“I hi hagué una gran foscor per tot el món” —acaba, i llavors em prega que mediti sobre “la paraula” fins que torni a tenir notícies seves.

Al vespre, mentre endreço la cuina, dono un cop d’ull per la finestra i veig una cosa que es mou a la cadira de jardí del costat de l’auró, on avui he segut una estona curta abans que el vent agafés força. Primer crec que és un ocell, però quan m’hi fixo veig que és una papallona gegant. Agafo el mòbil i em poso les botes. La papallona no es belluga quan m’hi acosto per fer-li una foto. La contemplo de més a prop mentre desplega les ales i les tornar a plegar, i es queda completament quieta. Té el cap gros, les antenes curtes i negres i un dibuix de color vermell coure a les ales.

Això que anomenem vida

No m’esperava tornar a tenir notícies de l’editora ara que ja ha sortit el recull de poemes, Jocs perillosos. Poemes d’enyor, que s’ha col·locat de seguida a la tercera posició dels llibres de poesia més venuts de la setmana.

Quan la Þura em truca, en Danyel i jo estem sortint del supermercat. Mentre contesto ell va carregant les bosses de la compra al maleter. La Þura em diu que no m’entretindrà gaire i va al gra. Vol explicar-me una idea que han tingut aquesta setmana a l’editorial.

—He sentit a dir que estàs fent classes d’islandès a un grup de refugiats.

—Sí, a un petit grup de refugiats.

—I que els has fet escriure poemes.

—¿Qui t’ho ha dit, això?

—Una de les correctores de l’editorial té una cosina que viu al teu poble, a la mateixa casa on s’està una refugiada amb dos nens que va arribar no fa gaire, i resulta que aquesta dona va a les teves classes. La cosina de la correctora va fullejar el seu quadern i es veu que la dona està escrivint poemes.

—No sé si se’n poden dir poemes. Estan practicant frases senzilles.

—¿En què parlen dels seus sentiments?…

—Entre altres coses.

—¿I de l’entorn?

—Sí, també.

—Estem parlant de textos que expressen de manera sincera el que han viscut.

—No ho sé…

—¿Podria dir-se que són una mena de haikus, potser?

—No crec que se’n pugui dir així, no.

Es fa un silenci. En Danyel em mira amb cara de dubte i jo li faig un gest per dir-li que ja vinc. S’asseu dins el cotxe.

—A l’editorial estem tots d’acord que ha arribat l’hora de publicar literatura de refugiats en islandès.

Veig que en Danyel s’impacienta i em fa senyals perquè m’afanyi. Vol veure la final de la Champions League, patrocinada per Pepsi Max, al televisor que vam comprar el dia que vam portar el papa a l’enterrament.

—Com et pots imaginar, els refarem i hi esmenarem el que calgui. El teu paper consistiria a adaptar l’expressió dels seus sentiments a la sintaxi islandesa.

Abaixa la veu i gairebé xiuxiueja.

—Estem parlant de poemes que descriuen com es pot suportar això que anomenem vida.

M’assec dins el cotxe i engego el motor.

—També hem pensat que podria ser bona idea incloure-hi alguns errors lingüístics.

En Danyel mira l’hora al seu mòbil i em fa un gest per dir-me que hauria de penjar.

—Hem pensat de titular el llibre Poemes de la fugida.

POEMES DE LA FUGIDA

1

He pres

una ampolla d’aigua i

el mòbil

la mar és salada com les llàgrimes

(D. 16 anys)

He pres

l’absolutament imprescindible

una ampolla d’aigua

el mòbil

deixo enrere

la meva llar

la tomba de ma mare

el meu gat

la perera de l’hort

la mar és salada com les llàgrimes

(esmenat per la redacció)

2

Aquí el temporal sempre és molt fort

el vent tot s’ho endú

(D. 16 anys)

Aquí el temporal sempre és molt fort

la meva joventut s’esventa

tan de pressa i tan lluny

la meva innocència es va esvair pel camí

(esmenat per la redacció)

3

És difícil

declinar enginn ‘ningú’

(D. 16 anys)

És difícil

declinar enginn ‘ningú’

aldrei ‘mai’ i alltaf ‘sempre’

són paraules que no es declinen

pas

(esmenat per la redacció)

4

Tant de bo ja no hagi de marxar més

(D. 16 anys)

Sempre estic marxant

tant de bo ja no hagi de marxar més

el meu dolor és el dolor del món

en aquest instant el teu germà comet un assassinat

(esmenat per la redacció)

Afegeixo un comentari a l’últim vers d’aquest poema en l’original que m’ha enviat la Þura perquè em sembla reconèixer-hi gairebé literalment un vers de la poeta estoniana Kristiin Ehin. Ho consulto i trobo el vers. Efectivament, Kristiin Ehin escriu “en aquest instant el teu fill comet un assassinat”.

Les muntanyes i les illes es mouen de lloc mentre del cel diluvia calamarsa, foc i sofre

Fa tres dies que no tinc notícies del papa, cosa que no és gens habitual, i quan per fi em truca li parlo de la papallona i li explico que era tan grossa que em vaig pensar que era un ocell. Buscant per internet vaig identificar que es tractava d’una nova espècie colonitzadora que es diu esfinx de la calavera: les seves ales poden mesurar fins a dotze centímetres, i té un cos robust del gruix d’un polze i una figura en forma de calavera a la part superior del tòrax. Li explico que devia arribar a l’illa travessant l’oceà amb els corrents d’aire càlid, i que a internet vaig trobar-ne una foto amb un titular que deia que se n’havia vist un exemplar a Safamýri a començaments d’estiu.

Tot plegat li sembla força estrany.

—¿I dius que s’havia posat a prop de l’auró?

—Sí, jo m’havia assegut a la cadira de la vora de l’auró. Hi vaig estar mitja hora corregint proves al sol, fins que el vent va començar a bufar més fort i em molestava amb els papers.

El papa em comenta que la necrologia sortirà al proper número de la revista de l’Associació de Silvicultura, i que ha decidit canviar la frase inicial per una cita de Txékhov.

—De fet, es tracta d’una cita indirecta, una cita que Gorki fa de Txékhov. Diu així: “Que preciosa que seria la terra si tothom conreés el seu tros.”

Explico al pare que el taxista em va trucar.

—¿El testimoni de Jehovà?

—Sí, el testimoni de Jehovà.

—Em va ensibornar per fer-me dir el teu número.

—¿Li vas dir que soc lingüista i que estic fent canvis a la meva vida?

—Pot ser. ¿I què volia?

—Parlar amb mi de la fi de l’existència humana.

—¿Et va dir que s’acosta l’hora?

—Sí, em va dir que el temps s’estava acabant i em va preguntar si podia llegir-me un verset de la Bíblia.

—¿I li vas dir que sí?

—Sí. Primer em va llegir un passatge de l’Evangeli segons sant Lluc, i després un passatge de l’Èxode.

—Sembla mentida.

—De fet, em va trucar dues vegades.

—¿I dius que et va llegir els passatges que parlaven de catàstrofes naturals i del dia del judici final?

—Això mateix.

El testimoni de Jehovà m’havia tornat a trucar l’endemà per llegir-me un passatge de l’Apocalipsi:

“Es va produir un gran terratrèmol, el sol es va tornar negre com sac de pèl, la lluna es va tornar tota com sang, les estrelles del cel van caure a la terra, com quan la figuera, sacsejada per una gran ventada, s’espolsa les figues rebordonides; el cel va desaparèixer com un full que s’enrotlla, i totes les muntanyes i les illes van moure’s del seu lloc.”

Entre lectura i lectura em va parlar del temps i del món i em va preguntar com avançava la paret seca i jo li vaig respondre que bé.

—Potser no tinc respostes per a tot —em va dir—. ¿Però una resposta vaga vol dir que no hi ha resposta? De cap manera: “I es produí una pedregada barrejada amb foc i sang, que fou llançada a la terra, i la tercera part de la terra, la tercera part del arbres i tota l’herba verda es van abrusar.”

—¿Et va parlar d’un mar de sang?

—Sí.

—¿I de focs que consumien la terra?

—Sí.

—¿I d’illes que es mouen de lloc?

—Sí.

—¿I de la creació d’un nou món?

—No va arribar a tant.

Faig memòria.

—Em va dir que era receptiva.

Es fa un silenci a l’altre extrem de la línia.

—Un dia, a la teva finca hi haurà un bosc ben bonic.

Després d’acomiadar-me del papa, penso per un moment que el verb véla, ‘ensibornar’, no se sent gaire sovint en la llengua parlada.

És molt possible que el temps s’estigui acabant, que aquests siguin els darrers dies de l’ésser humà, però sé del cert que la fi no serà pas aquest vespre perquè aquí no hi ha foscor ni nit, ni interrupció entre els dies. Aquí el temps és una extensió infinita de llum.

Tu ets en un lloc i jo en un altre

Entro a la botiga i en Håkon em saluda de passada. Està acabant de despatxar una dona que surt amb un gerro. Llavors m’explica que el seu marit li ha regalat un ram de flors, però que no tenia cap gerro on posar-les.

En Håkon m’ha telefonat perquè li dugui més llibres i m’ajuda a treure del cotxe la caixa que li he portat. Es posa a buidar-la immediatament.

—Hem estat intentant fer-nos una imatge coherent de tu —em diu mentre va col·locant els llibres a la lleixa—. Al club de lectura creiem que ara t’entenem més bé.

—¿Que teniu un club de lectura?

—Ens trobem els dilluns al vespre.

—¿I llegiu llibres de gramàtica?

—Els teus llibres, sí. Ens hem fixat que hi havia frases subratllades i comentaris als marges.

M’explica que han estat repassant els meus llibres amb l’objectiu específic de localitzar les frases que hi he deixat marcades.

—¿I heu arribat a alguna conclusió?

—Sí, que els comentaris poden no tenir res a veure amb el contingut del llibre.

—¿I amb què tenen a veure?

—Amb alguna cosa que et capficava.

Té el dit ficat dins d’un llibre.

—Per exemple, aquí vas subratllar les paraules “que encara no sap parlar” en un article sobre l’adquisició del llenguatge en les criatures i al marge hi vas escriure: “¿Els nens neixen amb les paraules a dins?”

Deixa el llibre on era.

—Ens sembla que ara et coneixem més bé.

—¿En quin sentit?

—Entenem millor les raons que et van portar a deixar Reykjavík i traslladar-te a viure aquí.

M’examina amb la mirada.

—Algú ens ha informat que vas patinar al programa L’islandès correcte de la Ràdio Nacional i que et van acomiadar.

Se’m queda mirant amb un posat interrogatiu.

Li dic que em confon amb una companya del departament d’islandès que era la responsable del programa.

—A més a més —li dic—, no la van acomiadar: va agafar la baixa per maternitat.

També li hauria pogut dir que el programa es va cancel·lar mentre ella estava de baixa.

—També ens ha arribat el rumor d’una relació amorosa amb un professor casat o una professora casada, no ens vam posar d’acord sobre si era una dona o un home. El marit d’una de les del club de lectura treballa amb la dona del cunyat d’un antic company teu de departament. En una comunitat tan petita com la nostra tot s’escampa —diu mentre canvia de lloc alguns llibres per encabir-hi els nous.

Em fixo que la il·lustració de l’àngel a la paret de darrere el taulell ha estat substituïda per un camí de taula brodat amb una inscripció en lletres vermelles de punt de creu que diu: “Tu ets en un lloc i jo en un altre.”

En Håkon mira cap on miro jo i em somriu.

—La Gerður ha tingut la idea de brodar les dedicatòries i les anotacions dels teus llibres, i ja té llista d’espera.

Acaba de buidar la caixa i la deixa a terra.

—Jo m’encarrego d’emmarcar els brodats, però tots els beneficis de les vendes van íntegrament a la Creu Roja, per descomptat.

Li dic que la caixa que li he dut és l’última que em queda i em fa que sí amb el cap.

—Per cert, d’aquí a poc deixarà el banc.

—¿La Gerður?

—S’ha matriculat a la universitat i es trasllada a Reykjavík. Vol estudiar lingüística.

Es queda una estona en silenci.

—En realitat no és d’aquí, ella.

—Em pensava que els seus avis eren d’aquí.

—Potser eren d’aquí, sí, però ella no hi va néixer. No és res personal. Cau molt bé a tothom, però un foraster serà sempre un foraster.

Adopta un posat seriós i noto que vol aprofitar per dir-me alguna cosa. I, efectivament, m’explica que l’oncle d’en Danyel està a punt de marxar d’Islàndia.

—De fet, se’n van totes dues famílies.

En Danyel ja m’havia comentat que l’amic del seu pare volia anar a viure a un lloc amb més bon clima, però l’última vegada que li vaig preguntar com estava la cosa vaig tenir la sensació que els lampistes havien ajornat la partida. En Danyel no tenia clar si havien abandonat la idea d’anar-se’n d’Islàndia.

—Pel que sé —em diu en Håkon—, ha estat una decisió precipitada. Es veu que a Alemanya necessiten lampistes.

—¿I quan marxen?

—La setmana que ve. Ara el grup de refugiats del poble tindrà cinc persones menys. Sis, comptant-hi l’oncle.

Vacil·la.

—Es veu que ell tenia pensat d’endur-se’l, però en Danyel es vol quedar aquí. Diu que no vol marxar amb ells.

Se’m queda mirant.

—Encara no han rebut resposta a la sol·licitud i això vol dir que la situació legal d’en Danyel canviarà quan el seu tutor marxi. Llavors en Danyel es convertirà en un refugiat menor no acompanyat que haurà de sol·licitar protecció internacional. Això també implica que caldrà trobar-li una família d’acollida fins que faci divuit anys.

Els enciams i les cols creixen bé, i un cop a casa faig càbales de què faré amb les deu cols. Quan arribo, vaig a buscar un martell i clavo un clau a la paret, a sobre de la calaixera de roure de la mama que vaig pintar de color rosa, i hi penjo el brodat emmarcat: “Tu ets en un lloc i jo en un altre.”

Capacitada

En Danyel, quan el recullo de l’entrenament de futbol, em diu que l’amic de son pare ja ha fet les maletes i se’n va d’Islàndia.

—No vol viure en un país on neva al maig.

Llança la bossa amb la roba d’esport al seient del darrere i s’asseu al davant, amb les celles arrufades, i em diu que vol quedar-se a viure aquí.

—¿No vols marxar amb ell? —li pregunto, i noto que la meva veu no és com hauria de ser.

—No tinc ganes de viatjar a més països. Ja he vist prou món.

Li pregunto quant fa que van prendre la decisió de marxar.

—Fa una setmana.

—¿Fa una setmana que ho saps? ¿I en tot aquest temps no m’ho has pogut dir?

—No volia preocupar-te. Tenies feina.

Calla una estona.

—M’han fet una entrevista.

—¿On? ¿Quan?

—A la Direcció General d’Estrangeria. Vaig anar a Reykjavík amb l’autobús.

—¿Quan ha sigut, això? ¿Per què no em vas trucar?

—Vaig trucar a en Jakob de seguida que vaig arribar a Reykjavík. Ell m’hi va acompanyar.

—¿El meu pare, t’hi va acompanyar? ¿I com va anar?

—La dona que em va atendre em va dir que era massa jove per viure sol i que mentre estudiessin el meu cas m’haurien de trobar una família d’acollida. Jo li vaig dir que volia viure a casa teva.

Me’l miro, ell té la mirada fixa a la carretera, intento pensar ràpid.

—No n’hi ha prou que vulguis viure amb mi. També m’han d’avaluar a mi per determinar si estic capacitada per acollir-te o no. —Vacil·lo—. Si poden confiar en mi.

—Els diré que estàs capacitada.

Últimament em neguiteja la idea que hi hagi un despreniment de roques mentre passo per sota la muntanya, de manera que, quan vaig amb en Danyel, m’estimo més enfilar la pista que travessa els arenys, encara que el camí sigui més llarg.

—¿I no creus que t’avorriries vivint tot sol amb mi aquí al camp?

—Podríem tenir un gos.

—Tu has d’anar a l’institut.

—Això és el que em va dir el teu pare. Em va dir que podria viure amb ell a Reykjavík mentre vagi a l’institut i passar els caps de setmana aquí a casa teva.

Em mira.

—¿Així que tu i el pare heu estat parlant?

—Diu que prefereix cuinar per dos que per un de sol.

—Sona com una cosa que podria dir ell, sí.

—També em va dir que tu i jo hauríem d’arribar a un acord sobre la nostra relació.

I de sobte tinc la sensació que ja he viscut aquest moment, que ja he tingut aquesta conversa, que sec al costat d’un adolescent de setze anys al meu Peugeot de camí a casa i que hi ha una faixa de color rosa al cel i que ell s’aparta el serrell de davant dels ulls, que tot sembla una repetició i que sé el que està a punt de dir.

—Si estàs a gust amb mi i vols, podries adoptar-me.

Es posa la caputxa de la dessuadora i mira per la finestreta de l’acompanyant.

—A en Jakob li sembla bé —diu en veu baixa.

Avui sembla un d’aquells dies que ha de ploure i fer sol.

—Ens en sortirem —li dic—. Tot anirà bé.

No estic gaire segura de quin rumb prendré, ni si aconseguiré salvar el món

Al vespre truco al papa i em diu que sí, que en Danyel va parlar amb ell i que no m’ho va poder explicar perquè volia fer-ho ell mateix.

—No volia preocupar-te, va venir a Reykjavík amb l’autobús i jo el vaig anar a recollir a l’estació. S’havia de presentar a la Direcció General d’Estrangeria i vaig pensar que no podia deixar-l’hi anar tot sol. Però no em van deixar entrar, vaig haver de quedar-me a la sala d’espera. Hi havia un guarda de seguretat.

—Un moment, un moment, ¿per què va haver de presentar-se a la Direcció General d’Estrangeria? ¿Que no és un refugiat de la Creu Roja?

—No. El seu cas és competència de la Direcció General d’Estrangeria. De seguida que el suposat oncle abandoni el país, hi intervindrà Protecció del Menor, que li buscarà una família d’acollida.

Es fa un silenci breu al telèfon.

—I aquí és on apareixem nosaltres. Ell vol viure amb tu. Se sent segur amb tu.

—¿Li vas dir que podria viure amb tu al teu pis si va a l’institut a Reykjavík?

—El vaig animar a estudiar i formar-se, i sí, li vaig dir que podria quedar-se a l’habitació del vestíbul si volia anar a l’institut —vacil·la—… i que així ens podríem fer companyia.

Es torna a fer un petit silenci al telèfon.

—Mentre esperava vaig parlar amb un dels treballadors i em va explicar que anaven amb molt de compte, perquè de vegades els pares dels nois els envien a temptejar les lleis d’immigració del país amb l’esperança d’un reagrupament familiar.

—Però ell no té família.

—És el que li vaig dir.

Pregunto al papa què van fer sortint de l’entrevista.

—Vam demanar una pizza i després li vaig ensenyar el cotxe.

—¿El cotxe?

—El Mercedes, sí.

El cotxe, tancat en un garatge, fa sis anys que no s’ha mogut de lloc.

—¿Vau baixar al garatge?

—Sí, vam baixar al garatge. Hi he estat donant voltes i he pensat que el faré posar a punt perquè pugui tornar a circular. Així el podré passar a en Danyel.

—Papa, té setze anys. Encara li falta un any per poder treure’s el carnet.

—He pensat que podria començar a ensenyar-li a conduir.

—Igualment, d’aquí un any encara serà massa jove per sortir sol per la ciutat amb el cotxe. Li tocarien el clàxon i li tallarien el pas, o podria tenir un accident.

El papa canvia de tema i em pregunta si he tornat a parlar amb el testimoni de Jehovà, i jo li explico que l’altre dia se’m va presentar a casa sense avisar.

—No ho dius de debò.

—Em va dir que havia llogat una casa d’estiu del sindicat de taxistes amb la idea de passar-se una setmana recorrent la zona i anunciant la bona nova.

—¿Et va tornar a llegir passatges de la Bíblia?

—No, això no. Li vaig dir que estava allargant la paret seca i que podia parlar amb mi mentre continuava treballant, però que si m’ajudava l’hi agrairia.

—¿Amb trajo i tot?

—Sí, amb pantalons i americana, però l’americana se la va treure i la va plegar amb molt de compte. Li vaig oferir unes botes d’aigua.

—¿Les meves botes d’aigua?

—Les que et vas deixar aquí, sí. Però no va caldre. Va dir que en portava unes al cotxe.

—¿I va entrar a casa?

—Sí, vaig fer cafè i vaig preparar uns entrepans. I en lloc de posar-se a parlar de la fi del món va parlar del començament. Em va dir que s’estava plantejant si fer-se conductor d’ambulàncies.

—¿Ja no està tan convençut d’aconseguir salvar el món, doncs?

—És el que em va semblar entendre, sí.

Mentre parlo amb el papa, surto de casa i camino fins a la tanca: les nabineres de l’erm ja tenen nabius verds.

O positiu

Ja m’esperava que la Betty em truqués tot just tornar de la cerimònia de diplomatura del seu fill, en Jakob Liam, a Stavanger. Ha aprofitat el viatge per visitar una amiga que treballa a Oslo al banc de sang noruec.

—He sentit a dir que has adoptat un fill —em diu per començar—. I que en Danyel s’ha mudat a casa teva.

—Està esperant que li confirmin que es pot quedar. Algú se n’ha de fer responsable.

—¿I seràs tu?

—Seré jo, sí. No el deixaré a l’estacada.

—¿I què se’n sap dels seus familiars?

—Està sol. Fa dos anys que no té notícies del pare i no pot tornar al seu país.

Podria haver afegit: ha vist i viscut massa coses.

Ma germana m’explica que ha anat a veure el papa i que l’ha trobat pintant l’habitació del vestíbul.

—El papa diu que seràs una bona mare.

—Primer cal veure si estic capacitada per tenir la tutela legal. Els de Protecció de Menors m’han fet una entrevista i han vingut fins aquí a visitar la casa.

—¿I quan t’ho diran?

—No ho sé. Només m’han dit que aquesta mena de casos volen temps i que ja es posaran en contacte amb mi. En Danyel està impacient, no entén que triguin tant.

—Li hauràs d’ensenyar a posar una rentadora i a netejar el vàter i hauràs de saber on és i amb qui, i posar-li una hora de tornada a casa.

—Sí, ja ho sé.

—I que no passi tant de temps davant de l’ordinador.

—També.

Quan ens acomiadem, em pregunta de quin grup sanguini és en Danyel. Ho sé de casualitat perquè un dia el vaig acompanyar a una revisió mèdica.

—O positiu.

—Quan faci divuit anys podrà donar sang —em respon—. D’aquí a dos anys.

Els ocells d’Islàndia

He estat pensant de buscar-li alguna ocupació a en Danyel fins que comenci l’institut a la tardor, perquè no passi tant de temps penjat a casa o jugant sol a pilota al tros de gespa. Al poble els nois de la seva edat s’han apuntat gairebé tots a les feines per a adolescents d’entre tretze i setze anys que organitza el municipi durant les vacances d’estiu. Treballen en grup netejant els parterres del carrer principal o segant la gespa de la rotonda. M’he fixat que en Danyel es passa molt de temps immers en el llibre Els ocells d’Islàndia, i també m’ha ensenyat fotos d’ocells que ha fet amb el mòbil. L’última vegada que vaig anar a la fleca vaig veure que no havien tret del taulell l’anunci sobre l’ajudant que buscaven per fer el recompte de perdius blanques. Vaig apuntar-me el número de mòbil i vaig decidir trucar a l’ornitòleg amb qui em topo de vegades durant les sortides d’observació que fa per la zona.

Em diu que s’havia oblidat de treure l’anunci, i que és curiós que li truqui justament ara perquè l’estudiant de biologia que havia contractat va renunciar a la feina després del recompte de primavera: s’estima més treballar de vigilant de zona blava a Reykjavík. Diu que necessita algú que l’ajudi a fer el segon recompte, el d’agost, i m’explica que la feina consisteix a fer el recompte dels mascles de perdiu blanca a la primavera i a finals d’estiu.

—També comptem els pollets que té cada lloca per veure quin és el percentatge de supervivència. O sigui que sí, durant dues o tres setmanes d’agost necessitaré un ajudant. ¿Penses en algú en concret?

Li pregunto si un noi de setze anys és massa jove per a la feina.

—No. Està bé. ¿Al teu fill li interessen els ocells?

—Fill adoptiu. Li encanten els llibres d’ocells i s’ha comprat uns prismàtics per poder observar-los millor.

Quan l’amic del seu pare se’n va anar d’Islàndia i en Danyel va venir a viure amb mi, li va donar uns quants diners. En Danyel es va voler comprar els prismàtics de seguida, i després el vaig acompanyar al banc on treballa la Gerður i el vaig ajudar a obrir un compte per ingressar-hi la resta dels diners.

He tornat a preguntar a l’ornitòleg per la grip aviària. Ja n’havíem parlat a començaments d’estiu, i últimament els mitjans se n’han fet ressò. Li pregunto si la població de perdius blanques s’ha vist afectada. Ell em diu que, encara que a Escòcia es morin en massa, aquí encara no s’ha constatat cap descens de la població. Justament l’objectiu del recompte és esbrinar si els ocells sedentaris se’n surten millor que els migradors. Tot i això, es veu que al congelador de casa hi té una perdiu blanca morta, pendent d’analitzar.

Icecube Holdings

Ja fa una temporada que no veig l’Álfur quan se’m presenta a casa per sorpresa. En sentir que calla el motor del quad, apago el portàtil i obro la porta de la sala, i al cap de no res truquen a la porta. El veí va vestit amb una caçadora i un jersei de coll alt de color groc. Ve sense el gos.

—No esperava que brotés res del que has sembrat —em diu per encetar la conversa—. La meva germana no va aconseguir conrear-hi res.

Després em pregunta si li podria oferir una tassa de cafè. Desprèn una olor forta d’aftershave.

Mentre faig el cafè, ell va i ve per la sala d’estar i em diu que realment la casa m’ha quedat acollidora. També veu que tinc televisor. Em pregunta si vaig sentir fa dos dies un espetec molt fort al cel i li dic que sí. Em diu que al principi es va pensar que era un despreniment de roques, però que hi ha gent que diu que primer van sentir una sacsejada i després un esclafit. Alguns van veure un llampec, i la seva dona unes brillantors violetes, blaves i verdes. Vol saber si vaig sentir a les notícies d’ahir l’entrevista amb un expert del Servei Meteorològic que parlava d’aquest esclafit i li dic que no, que era a fora treballant.

—Segons el meteoròleg, és probable que es tracti d’un meteorit que va entrar a l’atmosfera amb un fort esclafit i es va evaporar de camí cap a la Terra.

El veí es treu la caçadora i la penja al respatller de la cadira. Em pregunta si tinc llet per al cafè, em diu que s’ha assabentat que tinc un fill adoptiu i em pregunta per en Danyel.

—¿No és a casa?

Mira al seu voltant.

Li explico que ha aconseguit una feina temporal com a ajudant d’un ornitòleg i que ara mateix ha sortit per feina. És una sortida de tres dies per comptar perdius blanques al terme municipal veí i no tornarà fins demà. Pel que tinc entès, també hi participen dues estudiants de biologia que estan fent el TFG i que passen la nit en un hostal amb un sac de dormir.

En Danyel em va trucar tres vegades el primer dia per explicar-me tot el que havia vist amb pèls i senyals, i quants ocells havien anellat.

—¿Així que heu de capturar els ocells amb una xarxa per poder-los anellar? —li vaig preguntar.

—Sí, els capturem amb una xarxa, els col·loquem un petit transmissor per seguir els seus moviments i els deixem anar.

Li vaig preguntar si el menjar era bo i em va dir que molt, tot i que no tan bo com el meu. Ahir només va trucar un cop. Se’l veia tens i pràcticament no va badar boca.

Aquesta vegada l’Álfur no em parla del temps, sinó que dirigeix la conversa cap al jeep negre i em pregunta si he vist el representant d’Icecubes Holdings per aquí al voltant. M’adono que està nerviós.

Li dic que he rebut una trucada de l’advocat d’un home que volia comprar-me la finca.

—¿I quan ha passat això?

—Ara fa una setmana.

—¿I què li vas respondre?

—Que no tenia cap intenció de vendre. I no ha tornat a trucar.

El veí fa un glop de cafè i escura a poc a poc el sucre del fons de la tassa amb la cullereta. Mentrestant es queda callat. Quan s’acaba el cafè, s’aixeca, es posa la caçadora i es dirigeix cap a la porta de casa. S’atura amb la mà a la maneta del pany, com si no volgués acabar de sortir.

—Volia dir-te que he decidit plegar del ramat. —Vacil·la—. Fins i tot la meva dona ha deixat de menjar carn.

Es fica les mans a les butxaques i es queda aturat al llindar. Espero que ho digui.

—També volia dir-te que hem venut el mas. Els d’Icecubes Holdings Corporation han doblat l’oferta.

Enfonsa les mans a les butxaques i mira a terra.

—Hi ha futur en l’aigua i la sorra, però en la cria d’ovelles no.

Surt, s’asseu al quad sense posar-lo en marxa i endevino que encara em vol dir alguna cosa.

—Volíem oferir-vos un cadell. La gossa ha parit. Però no és un islandès de pura raça, és un encreuament.

L’última vegada que l’Álfur va venir a veure’m ja em vaig adonar que el gos no l’acompanyava. I abans d’aquesta vegada m’havia semblat que el gos estava ensopit i es cansava de seguida.

—¿Així que l’Snati és una gossa?

Fa que sí amb el cap.

—Creiem que la va muntar el pastor escocès del mas veí, que tampoc no és un pastor escocès de pura raça perquè és més petit del que solen ser. L’amo diu que és un encreuament entre pastor escocès i púdel, el púdel de la meva germana Sara, que una vegada va desaparèixer durant dos dies. Quan el vam trobar estava amb el pastor escocès. Així que el cadell és meitat islandès, un quart escocès i un quart púdel.

En el moment d’acomiadar-se, l’Álfur diu una cosa que m’estranya i em queda gravada.

—És tan poc el que pot fer un ésser humà tot sol. L’ésser humà no és més que una formiga en el cosmos.

De cop, em ve a la memòria un error de picatge d’un original, en què la paraula maður, ‘persona’, apareixia amb la forma maur, ‘formiga’. D’entrada em va semblar que l’autor no devia haver arribat a picar la tecla de la ð amb el dit petit, o que se li havia quedat encallada. Però com que l’error de picatge es repetia moltes vegades vaig començar a pensar que no es tractava d’una errada sinó que estava fet amb intenció, i que en realitat el llibre no tractava d’un ésser humà sinó d’una formiga.

Un ocell necessita aire sota les ales per poder volar

El sol d’agost és cada dia més baix i el riber vermell s’encén.

Estic al mig del bancal de patates amb les botes de la mama, aixeco enlaire una patatera i la sacsejo perquè les patates blanques caiguin a terra. Les recullo i les poso en una galleda. Després deso la pala i em trec les botes enfangades.

El cel bull d’ocells que es preparen per migrar. El meu adolescent diu que ha vist uns tètols cuanegres a la vora del riu i a mi em ve al cap que la paraula que els designa, jaðrakanar, és un manlleu del gaèlic.

—Aviat migraran —em diu.

—Tornaran l’estiu que ve —responc.

—Les perdius blanques es quedaran aquí.

—Sí, es quedaran aquí.

Dono una caixa a en Danyel.

—Per a tu.

Fa un somriure d’orella a orella, obre la capsa i en treu unes botes de muntanya. Se les emprova i fa unes passes per la sala d’estar.

Avui farà un dia preciós, m’ha dit el papa quan m’ha trucat. Havia escoltat el temps.

—Primer plourà i després s’obrirà.

Veig un núvol que s’enlaira per sobre la muntanya. Té forma de globus i s’enfila pel cel abans de començar a seguir la carena.

He enterrat els bulbs de ceba de tardor, que ara esperen en la foscor que arribi la seva hora.

On la paraula voleia lliure d’aquí d’allà

Ens cordem les botes de muntanya i ens posem a caminar. Travessem l’erm fins a la tanca, la saltem i caminem cap a la muntanya passant per les grans lloses de pedra.

Nosaltres ens movem.

La natura està immòbil.

La perdiu blanca ha perdut les plomes rèmiges i les timoneres, no podrà volar fins d’aquí a un mes. M’aturo per esperar en Danyel mentre ell fotografia dos exemplars curiosament mansos, ja amb el plomatge gris de tardor.

Després continuem. Al principi caminem xerrant l’un al costat de l’altre, però quan arribem al pendís, allà on el camí comença a fer-se més costerut, em poso al davant i ell em segueix. De tant en tant fem una parada per recuperar l’alè i contemplem el paisatge que s’estén davant nostre, els arenys negres i el riu lletós que serpenteja fins al mar, ple de trossos de gel que arrossega des de la glacera on neix. Enmig dels arenys, a mig camí entre la muntanya i el riu, hi ha una parcel·la quadrada i verda amb cinc mil sis-cents plançons de bedoll que treuen el cap d’entre les pedres i emmarquen la meva finca. Prop de les grans lloses de pedra que hi ha a la part de més al nord, també hi he plantat deu alerços siberians. I encara que l’erm no sembli gaire cosa, s’hi fan les nabineres i les camarines negres i moltes més espècies de plantes que cullo per fer-ne infusions i decoccions, com ara el serpoll àrtic, la dríada, la potentil·la alpina i la potentil·la blanca. Al costat de la paret seca hi ha l’auró, que quan s’hagi fet alt serà una gran casa per als ocells. És aquí on m’asseuré per corregir proves a la llum del capvespre, i encara que a la tardor l’arbre perdi la fulla tornarà a brotar a la primavera i les branques noves es revestiran de verd. Al costat de migdia hi hem plantat dues pomeres, perquè calen dos arbres de cada mena perquè donin fruit, però només amb el temps es veurà si se’n surten. Més endavant s’hi podria fer una petita plantació de fruiters. Sota la finestra del meu dormitori hi ha un parterre amb ramellers i altres plantes de jardí: pensaments blaus i peònies de muntanya i, no gaire lluny, el riber vermell, que just s’acaba de recuperar. A prop del bancal de les patates i les pastanagues s’aixeca l’hivernacle que hem reconstruït, on creixeran tomàquets, cogombres i maduixes. També hi hem plantat dues carbassoneres. I just al costat de la casa hi ha el redol de gespa convertit en un petit camp de futbol.

Vet aquí el meu tros.

Vet aquí el meu regne.

Seguim un antic camí ramader, el pendent es fa més agrest fins que arribem més amunt d’on ha arribat mai cap ovella, creiem veure el cim però resulta que és una il·lusió òptica perquè es tracta d’un turó amb forma de cúpula damunt d’un altre turó amb forma de cúpula. Fem una nova parada perquè en Danyel vol que ens fem una foto amb la panoràmica de la plana de fons. Aguanta el mòbil enlaire amb una mà i em passa l’altra mà per l’esquena per agafar-me el braç, i jo també l’agafo per l’esquena —aquest estiu ha fet una estirada i ja és més alt que jo—, i ell somriu d’orella a orella amb les dents sanes de quan tens setze anys. També em vol fer una foto sola i em va dient on m’he de posar, em vol just al mig de la imatge.

Quan arribem a dalt de tot, al cim, ens asseiem en una roca i contemplem el paisatge. I quan ja hem arribat prou amunt, quan som més amunt de tot el que hi ha a sota, vet aquí que ho veig clar, cristal·linament clar, la terra i tot el que conté, i com tot està interconnectat i forma un conjunt coherent, veig rius que surten de mare i travessen fronteres, la mateixa aigua, els mateixos peixos a banda i banda de les fronteres, les arrels dels arbres que parlen entre elles i s’envien missatges les unes a les altres, els ocells que volen entre diferents territoris lingüístics i canten amb diferents accents segons el lloc. Veig una dona caminant pels carrers amarats de pluja d’una metròpoli rutilant allà on cau la nit, a diferència del que passa aquí, i la veig desapareixent en la fosca. Quan s’ha arribat tan amunt és com si tot estigués banyat per una estranya claror daurada, tot és molt més lluminós quan mires de dalt estant el que hi ha a sota, aquí dalt ja no distingeixo continents ni oceans i ignoro els conflictes dels homes allà baix a la terra, o que el nivell del mar no para de pujar, em trobo en un espai de color blau gel, aquí dalt tot està en calma, completament en calma, és un món ple de bellesa i al cap de no res abandono l’atmosfera i em trobo orbitant al voltant de la Terra allà on la Terra és de la mida d’una pilota de platja. Passo per l’Estació Espacial Internacional, on uns cineastes de Hollywood i un director rus han decidit mesurar les seves forces rodant escenes d’una pel·lícula que tracta de la salvació dels boscos de coníferes de Sibèria i de la selva amazònica perquè són els dos pulmons de la Terra, i veig que l’actriu que interpreta la científica que acaba de tornar d’una conferència internacional sobre el canvi climàtic i ha de vèncer la resistència dels governants per salvar el món s’està maquillant, una actriu que em recorda molt la mare quan era més jove i interpretava una de les filles solteres de La casa de Bernada Alba. Aviat seré a una distància de sis mil milions de quilòmetres i m’aproparé a planetes i sols llunyans on uns multimilionaris ordeixen en secret el pla d’obrir el local d’oci Plutó, que es convertirà en un club de karaoke on faran escapades en un transbordador espacial, i des d’aquí dalt on soc, o potser hauria d’usar l’adverbi ‘fora’ i dir des d’aquí fora on soc, en la tenebra de l’espai, contemplo el tercer planeta des del Sol, un puntet blau pàl·lid de la mida de la caboteta d’una agulla de cap en la tenebra de l’espai, i fixo la mirada en la meva finca verda enmig dels arenys negres i veig que les perdius blanques han fet la muda i ja porten el plomatge de tardor, i veig el cadell empaitant una papallona gegantina que va arribar a l’illa portada pels corrents d’aire càlid, o ves a saber si amb un carregament de plàtans, una fruita que en islandès també es podria dir bjúgaldin en comptes de banani, i veig gotes de rosada a les fulles de les peònies de muntanya del parterre, veig el meu fill adoptiu jugant a futbol al redol de gespa, i a mi mateixa dreta, amb les botes de la mama, al mig del bancal de patates, perquè una sempre es troba al bell mig de la vida, i veig un llambreig en un ràpid del riu, veig el cercle portador de la llum eterna i veig el gos corrent darrere la paraula que voleia lliure com al principi, com al primer dia de la creació, i penso que en islandès orðið, el Verb, és a dir la paraula, és un substantiu neutre amb l’article definit -ið enclític, i a la llunyania em sembla albirar el temps.

Abraço el meu fill.

Tot s’arreglarà, li dic.

Tot anirà bé.

Observacions

1. Totes les citacions bíbliques són extretes de la Bíblia de Montserrat.

2. La citació de l’obra de Sara Z a la pàgina 148 surt de la novel·la Undantekningin d’Auður Ava Ólafsdóttir.

3. Els versos de la pàgina 58, “Í leyni grefur áin / stein eftir stein / völu eftir völu / undan fótum mínum / uns að því kemur” (“En secret soscava el riu, / pedra rere pedra, / còdol rere còdol, / la terra sota els meus peus / fins que arriba l’instant”), han estat agafats del poema “Í straumnum” (“En el corrent d’aigua”) d’Ingimar Júlíusson i van aparèixer publicats al llibre Leirfuglar – ljóð (“Ocells de fang – poemes”).

AUÐUR AVA ÓLAFSDÓTTIR (Reykjavík, 1958) és una escriptora islandesa. És professora d’història de l’art a la Universitat de Reykjavík i directora del Museu de la Universitat d’Islàndia. Auður ha estat guardonada amb molts premis prestigiosos com el premi de Literatura del Consell Nòrdic i el Premi Médicis per a obres estrangeres. Les seves obres han estat traduïdes a més de 20 llengües.

Notes

[1] Hlynur és el nom islandès de l’auró. (Totes les notes són del traductor.) <<

[2] El lector islandès pensa aquí en l’eslògan del Landvernd, l’organització no governamental dedicada a la protecció del medi ambient i la natura: “Una terra neta, una bella terra.” <<

[3] D’un famosíssim sonet —el primer escrit en islandès de què es té constància— de Jónas Hallgrímsson (1807-1845), en què expressa l’enyorança de l’illa i fa una crida als seus compatriotes perquè no abandonin la lluita per la independència de Dinamarca. <<

[4] Joc de paraules entre máni, ‘lluna’, i Máni, nom de l’amant de la protagonista. <<

[5] Les quartetes i corrandes són ferskeytla i hringhenda a l’original: un dels tipus de quarteta més populars de la literatura islandesa, les primeres; i una de les formes que més utilitzen els hagyrðingar, els equivalents islandesos dels nostres glosadors, les segones. <<

[6] En islandès, garðar significa ‘horts’ o ‘jardins’. <<