«Es passa unes quantes hores més veient els viatges meravellosos, els cossos perfectes i tots els outfits que s’emproven cada dia els influencers. I se sent malament perquè ella no pot portar el ritme de vida que veu a les xarxes, sap que una felicitat així no la podrà assolir mai». Emotiva, commovedora, diferent… Xarxes narra, a través dels ulls d’una adolescent, una història que s’ha convertit en la realitat de tots nosaltres.

Eloy Moreno

Xarxes

Invisible - 2

ePUB v1.0

Reynus 12.06.25

Títol original: Xarxes

Eloy Moreno, 2024

Traducció: Enric Fontvila, 2024

Retolació i il·lustració de la portada: Ed Carosia

Edició digital: Reynus (v1.0)

ePUBCat base r1.3

A internet el producte també ets tu.

ANÒNIM

BANDA SONORA

He pensat que seria bonic compartir amb vosaltres la banda sonora de Xarxes, per això he creat una llista a Spotify amb les cançons principals que van anar sonant mentre escrivia aquesta novel·la.

Us deixo el nom de la llista i un enllaç QR per si us ve de gust escoltar-la mentre llegiu el llibre.

La llista es diu

Eloy Moreno (BSO Redes)

Fa gairebé un any que soc en aquesta mateixa habitació: un lloc voltat de càmeres, micròfons, ordinadors i pantalles. Un lloc on, en teoria, tot és perfecte; on no em molesta ningú… Un lloc fet per a mi, per a nosaltres.

A més a més, hi tinc la connexió a internet més potent que existeix, la millor qualitat de so que es pot demanar i, sobretot, accés immediat i gratuït a les aplicacions que vulgui.

Ah, i el més important: aquesta habitació té un sistema de seguretat tan bo que, de moment, no hi ha cap dels meus seguidors que hagi pogut arribar fins a mi.

Fa temps que he assumit que la meva vida no serà mai com la d’una persona normal, perquè no ho ha estat mai, perquè en realitat ja vaig néixer sent famós.

Soc el que en diuen un influencer mitjà, perquè no tinc milions i milions de seguidors, però sí una quantitat suficient perquè les empreses em contractin de tant en tant per promocionar els últims videojocs, roba de marques exclusives, sabatilles d’edició limitada, refrescos d’aquests que et donen energia…

Tot i que déu-n’hi-do els diners que guanyo, me’n calen més, molts més, perquè tinc un problema… diguem-ne de salut. Ara mateix encara no té cura, no n’han trobat el remei definitiu, però afortunadament hi ha unes quantes empreses que fa temps que hi fan recerca i això em dona moltes esperances. Fa temps que tot el que guanyo ho dono a aquests projectes.

Això no ho explico mai a internet, perquè és el meu secret i no n’ha de fer res ningú. Una de les regles dels influencers és que la gent només ha de veure la part bonica de la nostra vida; tota la resta val més tenir-la amagada. A més a més, els propietaris de l’empresa no me’n deixarien pas parlar; tan bon punt ho expliqués, m’eliminarien l’usuari. I llavors ja no podria aportar diners a la recerca i se m’acabarien totes les esperances.

I és que els amos de tot plegat moltes vegades em diuen què haig de fer, què haig de dir, les fotos que haig de publicar, les campanyes de promoció que haig d’acceptar, quins productes haig de promocionar… Fins i tot han provat d’ensenyar-me què haig de sentir.

Però, amb el temps, jo també he après a mentir-los d’una manera tan polida que sembla que els dic la veritat. El problema és que ha arribat un punt en què ja no sé distingir allò que està bé d’allò que no ho està, què és bo i què és dolent.

Jo em dic Alex, si bé tothom em coneix com a @alex_reddast, i actualment tinc gairebé mig milió de seguidors a l’última xarxa social de moda: Meeteen.

N’hi ha més com jo aquí, molts més. Tots som dins una immensa nau industrial amb desenes d’habitacions, en un polígon als afores de la ciutat.

A l’habitació, hi tinc pantalles on puc veure les càmeres interiors i exteriors de l’edifici; és una cosa que reviso contínuament, perquè de vegades faig coses que no estan bé —que no ho estan gens, de bé— i sempre penso que qualsevol dia m’enxamparan i em passaran a buscar.

I avui és el dia aquest que deia.

Avui és quan m’han vingut a buscar.

* * *

A les 09.23.38 del matí, tres cotxes de policia han aparcat fora de la nau. N’han baixat uns quants agents i, després de buscar un timbre que no existeix, han començat a picar a la porta.

M’he connectat a la càmera i al micròfon d’un dels passadissos interiors i he vist el cap de seguretat de l’edifici parlant amb el tècnic que acostuma a venir a la meva habitació quan en passa alguna.

—Treu-lo, treu-lo! Que desaparegui! —li ha cridat el cap de seguretat al tècnic.

—L’Alex? Però, per què? Què ha passat?

—Són ordres de dalt, l’Alex ha de desaparèixer, no el poden trobar —torna a insistir.

—Però… —ha dubtat el tècnic.

—Que desaparegui! Ara mateix!

—Però…

—Ara mateix! —ha cridat el cap de seguretat.

I s’ha acabat la conversa.

El tècnic ha arrencat a córrer cap a la meva habitació.

En aquell moment, a fora s’ha sentit un tret: he vist per la càmera com un dels policies feia saltar el pany de la porta principal. Al cap d’uns segons tots eren dins de la nau.

Que desaparegui.

Es volen desempallegar de mi, cosa que vol dir que n’he hagut de fer alguna de grossa, de molt grossa… La pega és que no sé exactament quina. Últimament he estat visitant llocs a què no hauria d’accedir: webs del govern, de l’exèrcit, llocs protegits… També me les he manegades per treure diners de bancs, d’empreses, fins i tot de Meeteen…, però sempre sense deixar-ne cap rastre, n’estic ben segur. Així doncs, ha de ser per una altra cosa… Potser és per culpa de les fotos, això ja no ho he protegit tant.

Fa temps que sabia que podia passar una cosa així. Per això he estat preparant una sortida. Quan entrin es pensaran que encara hi soc, però de fet ja no hi seré. Hauré pogut fugir.

De tota manera, haig d’avisar la Betty que no em podré connectar durant uns dies.

Hola, Bitbit.

Em sembla que em faran desaparèixer.

Em sembla que és per culpa de les fotos.

Em sembla que t’estimo.

* * *

La vida és això que passa mentre mires el mòbil.

ANÒNIM

XARXES

Són gairebé les quatre de la matinada i no hi ha manera que agafi el son. Ja fa tres dies que dura la broma, tres dies… I és horrible. És horrible sentir que vaig arrossegant el cos, que em cau el cap quan soc a classe, que em pesen els ulls com si tingués rocs a les parpelles; és horrible que em costi tant pujar les escales de l’institut o que vagi caminant pel carrer sense saber si a la següent passa que faci cauré a terra.

Tothom m’ho nota, que me’n passa alguna, però jo els enredo: els dic que m’he refredat o que dec haver agafat un virus d’aquests de l’estómac… Mentides i més mentides. Els pares m’han posat el termòmetre no sé quantes vegades, però no m’han trobat que tingui febre, els professors cada dia em pregunten si estic bé i jo els dic que sí: mentida podrida. I els amics… Bé, als amics també els explico falòrnies, a tots excepte a la Kiri; a ella sí que sempre li dic la veritat.

Em passo cada nit, i també tot el dia, mirant la pantalla del mòbil per veure si l’Alex es connecta, però no, ha desaparegut. Aquesta nit m’hi he obsessionat tant, que cada dos o tres minuts tocava el botó d’actualitzar l’aplicació, no fos cas que en algun moment hi digués que estava en línia. La resta de les hores de la nit me les passo mirant balls, bromes absurdes, baralles entre adolescents, anuncis de productes per tenir les ungles perfectes, reductors de cel·lulitis, cremes per eliminar les arrugues de la cara, vibradors de tota mena, tècniques per menjar menys sense que es noti o per vomitar el que has menjat sense que se n’adoni ningú.

He vist anuncis de roba, de mòbils, de fundes de mòbils, de sabatilles, de viatges, de bosses de mà, de maquillatge, d’augments de pit, de motxilles, de maletes, d’ordinadors; fins i tot de coixins! Deu ser perquè l’altre dia, a casa, en vam estar parlant i el micròfon ho va captar. Al final m’he comprat una funda nova per al mòbil, tot i que no em feia falta.

També he vist un vídeo en què dos nanos havien quedat per barallar-se fins que un d’ells dos caigués a terra, un altre en què una noia es rentava el cap amb líquid de netejar els vidres perquè se li tornessin els cabells més brillants, un altre en què una dona prima com un secall donava consells de nutrició, encara un altre en què un noi des d’una habitació tronadíssima explicava a la gent com fer-se milionari… Després m’han sortit tot d’enllaços a vídeos de sexe; n’he mirat algun.

També he mirat quant pot aguantar una persona sense dormir. Es veu que el rècord és d’onze dies, però l’home que s’hi va estar tant de temps es va morir al cap de poc. He après que, a partir de tres dies sense dormir, tot comença a funcionar malament: pots tenir al·lucinacions, et poden agafar tremolors…, i el pitjor de tot és que comences a desvariejar. Que em sembla que és el que em passa a mi.

Fa tres dies que em miro al mirall i sempre hi veig dues persones diferents: la noia violenta i la noia espantada.

La primera és la que ha esbotzat d’un cop de peu la part de baix de la porta de l’armari —la mare encara no se n’ha adonat—, la que ha ben estovat tots els peluixos de l’habitació, la que ha cridat fins a quedar-se afònica quan no hi havia ningú a casa, la que ha serrat tant les dents que s’ha fet sang a la boca, la que ha plorat de ràbia i la que ha pensat en mil i una formes de venjança i no n’ha dut a terme cap; la que s’ha dit a si mateixa: Idiota! Idiota! Idiota! T’ha deixat, t’ha abandonat i no té el valor de dir-t’ho.

La segona és la que s’ha posat a patir com una desesperada pensant que li hagi pogut passar ves a saber què. La que pensa que ha desaparegut de debò, que algú li hagi pogut fer mal. La que plora de pena cada nit i s’arrauleix com un cargol al llit i s’hi queda immòbil durant hores i hores, sense ganes de viure, sense ganes de sortir, sense ganes de despertar-se, tot i que no s’hagi acabat d’adormir mai.

La que mira de dissimular les llàgrimes quan pensa en tot el que ha viscut amb ell, la que es mira al mirall, destrossada, amb els ulls vermells, sense somriure, amb la cara blanca. La que llegeix mil vegades l’últim missatge que li va enviar, el darrer contacte que hi va mantenir:

Hola, Bitbit.

Em sembla que em faran desaparèixer.

Em sembla que és per culpa de les fotos.

Em sembla que t’estimo.

* * *

Hola, Bitbit.

Em sembla que em faran desaparèixer.

Em sembla que és per culpa de les fotos.

Em sembla que t’estimo.

Aquest va ser l’últim missatge que vaig rebre de l’Alex ara fa tres dies. Des de llavors que no n’he tornat a saber res més.

Primer em vaig pensar que era una broma. Ja ho tenia, això, que sempre mirava de fer bromes…, tot i que no tenien mai gaire gràcia. No ho sé, té un sentit de l’humor molt estrany. De vegades fins i tot m’explicava acudits sense cap mena de sentit en què afegia una pila d’emoticones de rialles per veure si així em feia riure. Jo, al final, de tan absurds que eren, també reia, perquè quan estàs enamorada qualsevol bestiesa et fa gràcia. Doncs això que us deia, que al principi em vaig pensar que aquest missatge era una de les seves brometes.

Però quan, al cap d’unes quantes hores, no em contestava, ja em vaig començar a amoïnar. No havíem estat mai tanta estona sense escriure’ns, sense enviar-nos una emoticona; de nit i tot, quan jo dormia, ell m’escrivia missatges, gairebé sempre estava connectat.

Va anar passant el dia i no en vaig saber res. Després de sopar me’n vaig anar cap a l’habitació i vaig estar actualitzant l’aplicació cada minut per veure si s’havia tornat a connectar. Li vaig anar enviant missatges, però ni tan sols li arribaven; era com si hagués desaparegut… Això pensava la meva part patidora. La part enutjada creia ben bé el contrari, que m’havia bloquejat perquè ja no volia saber res de mi. Aquella va ser la primera nit que no vaig dormir.

Però em vaig adonar que tampoc no publicava res… I si de debò li havia passat alguna cosa? Cada pensament me’l feia odiar o bé tremolar de por.

L’endemà al matí vaig pensar d’explicar-ho tot als pares perquè truquessin a la policia, o es posessin en contacte amb l’empresa de l’aplicació, o amb la família, o amb qui fos…, no ho sé, per fer-hi no sé què, però em vaig adonar que no podia semblar més patètica. Segur que em prendrien per la típica ximpleta enamorada de l’influencer que l’ha deixada tirada. I quan pensava en aquesta opció és quan em sortia l’altra jo, la violenta, la venjativa, la que tenia ganes que n’hi hagués passat una de ben grossa…

I així, lluitant entre totes dues noies ha tornat a passar una altra nit més, la tercera: tres nits sense aclucar l’ull. Ja són les set del matí i d’aquí a uns quants minuts sonarà el despertador dels pares, i el meu germà petit es posarà a plorar i la mare se n’anirà corrents a donar-li la tablet perquè es calmi i el pare baixarà a fer el cafè…, i així començarà un altre dia.

Quan el meu germà hagi deixat de plorar, la mare vindrà a l’habitació a despertar-me —això fa dies que no cal— i a dir-me que em vesteixi, que baixi a esmorzar, que no trigui, que m’afanyi, que farem tard a l’institut… És a dir, el mateix de sempre.

I quan em vegi amb els ulls embotits em tornarà a preguntar si no em passa res, si estic bé, i jo li tornaré a dir una mentida. Un altre dia més.

I em rentaré la cara, em vestiré sense ganes, em faré la motxilla, baixaré a esmorzar amb una esgarrapada i de seguida me n’hauré d’anar cap a l’institut, i la mare a treballar, i el pare a dur el meu germà a escola…

Al final, però, avui no ha passat res de tot això.

* * *

No, avui no ha passat res de tot això. Ara mateix ja hauria de ser a l’institut i, en canvi, soc altre cop a l’habitació, asseguda al llit, espantada, esperant que dues persones que no conec de res pugin a parlar amb mi.

Tinc por.

Fa mitja hora encara no, quan he baixat a esmorzar, els pares ja eren a taula i m’han tornat a preguntar com em trobava. Una mica més bé, he mentit. Tot seguit, el pare ha continuat mirant les notícies al mòbil i la mare s’ha tornat a enganxar a l’ordinador. Afortunadament, estaven tan ocupats cadascú amb la seva pantalla, que no s’han fixat que m’estava rodolant una llàgrima galtes avall.

M’he assegut al costat del meu germà petit, que ja tenia posats els auriculars i la mirada fixa a la tablet. Amb prou feines si anava parpellejant mentre observava un vídeo en què un mico amb ulleres de sol no deixava de llançar pastissos a un gat amb gorra vermella. Un pastís, dos pastissos, tres… El gat els anava esquivant, i el quart l’encertava de ple. Llavors el vídeo començava de nou fins que arribava als cinc pastissos, i així tota l’estona.

—Quina és aquesta aplicació que teniu tots? —m’ha preguntat el pare sense alçar els ulls del mòbil.

—El Meeteen, vols dir? —li he contestat, amagant la cara darrere la tassa mentre em bevia la llet.

—Aquesta mateix. Ha pujat molt a la borsa durant els últims tres mesos. Pensen que la majoria dels joves la tindran d’aquí a menys d’un any. Estem pensant a invertir-hi des del banc. Tu també la tens, oi? —m’ha tornat a preguntar.

—Sí —li he dit, mirant d’empassar-me les llàgrimes pels ulls.

—I els teus amics? —ha insistit, sense deixar de mirar la pantalla.

—Sí, gairebé tots…

—Me l’hauré d’instal·lar —ha comentat, mentre amb una mà es posava la tassa de cafè a la boca i amb l’altra aguantava el mòbil.

—No pots… —li he contestat.

I, en aquell moment, el pare, per fi, m’ha mirat.

* * *

—Què vol dir que no puc?

—És que només és per a menors de divuit anys… Bé, per a adolescents en general, tot i que cada cop hi ha més gent gran que s’hi mira de ficar. A la majoria els detecta i els fa fora —li he contestat, provant de no mirar-lo a la cara.

—I com és que se n’adona? —m’ha preguntat, somrient, mentre tornava a deixar la tassa a taula.

—Tard o d’hora se n’adonarà. Al començament t’hi deixarà registrar, et preguntarà l’edat i li pots mentir, pots dir que setze o disset o el que vulguis, però al cap de no gaires dies analitzarà tot el que fas i t’expulsarà.

—Què? Què vol dir que m’expulsarà?

—Et localitzarà, veurà que durant el dia no ets en cap institut, que menges en algun restaurant car, que no fas servir el llenguatge dels adolescents, que no penges fotos a tota hora, que no fas balls ni t’instal·les els seus jocs; analitzarà els llocs que visites, et localitzarà…

—Què dius ara? —ha protestat el pare—. Què vol dir que em localitzarà? I si no ho vull, què?

—Si no ho vols, no te la pots pas instal·lar. T’obliga a acceptar que tot el que hi publiquis els pertany, que les fotos són seves, els textos també, que et pot localitzar…, totes aquestes bestieses.

—Bestieses? No ho són pas, de bestieses: és la teva intimitat —m’ha dit el pare, mirant-me de fit a fit. Aquí m’ha fet por que els seus ulls no descobrissin tot el dolor que duia a dins.

—Bé, això tant se val… —li he contestat sense pensar-hi.

—Tant se val que et localitzin? Tant se val el que facin amb les teves fotos? —ha protestat, alçant la veu.

Just en el moment que el pare ha dit la paraula «fotos» m’han agafat unes ganes terribles de plorar. M’he posat la tassa a la boca per poder-me tapar una mica. He aguantat com he pogut, però al final se m’ha escapat una llàgrima.

—Que no et trobes bé? —m’ha preguntat.

—Sí, sí, és que em ploren els ulls i em fa una mica de mal el coll, però ja està. Suposo que dec estar una mica engripada; tothom de classe està igual —he tornat a mentir.

És hora d’anar a classe, ens ha interromput la veu de l’Explorare, l’assistent virtual de la llar.

—Renoi, que ràpid que ha passat el temps! —ha dit la mare, tancant de cop el portàtil.

Durant uns segons he pensat d’explicar-los que fa tres nits que no dormo, i que no paro de plorar perquè el noi que més m’agrada del món no m’ha contestat, perquè no sé si li ha passat res o és que simplement m’ha deixat.

I, just quan la mare ja s’havia posat l’abric i l’Explorare ens insistia per segon cop que ja feia tard a l’institut, ha estat llavors que han trucat a la porta.

Se’ns ha fet estrany a tots, perquè a aquesta hora no sol trucar ningú, ni tan sols els repartidors, ja que, tal com diu el pare, sempre venen quan ja no hi ets.

Ha estat la mare qui, mirant-nos amb el posat de no saber qui podia ser, ha anat a obrir.

Des de la cadira he pogut veure dues dones que s’han quedat allà parlant amb ella.

Deu ser algú que pregunta per una adreça o algú que s’ha equivocat, he pensat. Però aquestes dues dones ens han entrat a casa, han caminat pel passadís i han arribat fins a la cuina.

La meva mare s’ha tret l’abric, ha deixat la bossa dalt de la taula i m’ha mirat fixament.

—Bet, em sembla que avui no aniràs a l’institut.

* * *

Seu central de Meeteen, unes setmanes abans

A centenars de quilòmetres d’allà, en una de les sales de l’edifici impressionant de Meeteen, està a punt de començar l’única reunió mensual de l’empresa a què assisteix el president.

Quatre homes i tres dones hi decidiran el que faran els adolescents durant els mesos vinents: quina roba compraran, les sabatilles que marcaran tendència, el pentinat que duran, la música que escoltaran, els filtres que faran servir a les fotos…, fins el color d’ungles de la temporada; tot ho decidiran des d’allà set persones.

Són les 8.00 quan el president i propietari últim de l’empresa entra a la sala. Saluda amb un simple «hola» i s’asseu en una de les cadires.

—Per on hem de fer anar el ramat, avui? —és la frase amb què sempre comença les reunions.

S’apaguen els llums i s’engega el projector.

Un dels directius s’aixeca i s’acosta a la pantalla, toca un botó en un comandament i apareix la primera imatge, que mostra el text següent: «El 60 % dels adolescents del món ja tenen instal·lada l’aplicació».

—Cada mes anem augmentant d’usuaris i ja hem passat per davant de tots els nostres competidors. Els únics grans mercats en què encara no hi som són Rússia, l’Índia i la Xina. Però quedem-nos amb la dada significativa que diu que el 60 % dels adolescents d’arreu del món ja tenen instal·lada la nostra aplicació als dispositius.

—Perfecte —contesta el president—. I suposo que aquestes bones xifres són també gràcies als influencers en què ens gastem tants calés, oi?

—Efectivament: només els contractes de publicitat amb ells ja ens generen el 70 % del benefici. Fa uns anys, ens gastàvem milions en campanyes de publicitat als mitjans de comunicació i, en canvi, avui dia, contractant quatre influencers ja en traiem més benefici. No hauria dit mai que es pogués fer anar la gent tant com els xais. I la cosa no ha fet sinó començar. Només cal que donem a qualsevol dels nostres influencers uns quants productes dels que volem vendre i tots els seus seguidors correran a comprar-los; és tan… tan senzill!

—Quins són els top ara mateix? —pregunta de nou el president.

—A escala mundial, en tenim quatre o cinc que superen els dos-cents milions de seguidors —ha contestat.

—Els hem de cuidar, aquests: doneu-los tot el que demanin, tot, cap problema. Convideu-los a venir aquí, que coneguin l’empresa, que hi portin la família; tindran totes les despeses pagades.

L’home que parlava va fent que sí amb el cap.

—I la resta, els mitjanets? Aquests què? —pregunta de nou el president.

Tothom a l’empresa sap que quan es parla d’influencers mitjans són aquells que acostumen a tenir entre 200.000 i 500.000 seguidors, que no són líders mundials, però sí molt importants en segons quines zones.

—Aquests els tenim controlats com sempre, cap problema. Continuen generant ingressos. Quan promocionen res, la major part dels seguidors s’ho compren.

—Perfecte. I els nostres què?

—Bé, els nostres, en general, també bé. N’hi ha que han perdut seguidors, però la majoria els van mantenint. Ara bé, n’hi ha uns quants que ens estan donant problemes.

—Problemes? De quina mena?

—Doncs que se salten les regles. Per exemple, entren en webs a què no haurien d’accedir, publiquen coses que no haurien de publicar…

Silenci.

—I encara més: n’hi ha un que no para d’enviar fotos, moltes, moltíssimes fotos…, milers i milers de fotos!

—Fotos? Però que no és normal que dins de l’aplicació ja se n’enviïn, de fotos? —pregunta el president.

—Sí, però és que les està enviant fora de l’aplicació, a dispositius que no podem controlar.

—I quines fotos són, aquestes?

—Encara no ho sabem. Les encripta abans d’enviar-les amb un codi tan bo, que encara no hem estat capaços de descodificar-les. Però sospitem de quina mena deuen ser, ja t’ho pots imaginar…

El president es queda durant uns instants en silenci.

—És l’Alex, oi?

I alguns dels presents fan que sí amb el cap.

—Bé, abans de fer res, esbrineu què és el que envia.

—Sí, ja hi estem posats. Ah…, encara hi ha una altra cosa… —ha insistit de nou el directiu.

—Digues… —li respon el president amb un sospir.

—L’Alex diu que s’ha enamorat.

I, després d’aquesta frase, s’ha fet un silenci total a la sala. No ha somrigut ningú, a ningú li ha vingut de fer un acudit o una brometa, ningú no ha gosat de dir res.

El director de l’empresa s’ha quedat mirant la taula amb els ulls fixos, s’ha posat les mans a la cara i ha tancat els ulls.

* * *

Les dues dones s’han quedat dretes allà a la cuina, davant nostre. Se’ns han presentat: l’una ens ha dit que és policia i l’altra ens ha explicat que treballa a Meeteen.

Quan el pare ha sentit el nom de l’empresa ha obert els ulls encara més, tot parat.

—Abans que res, voldríem demanar-los disculpes per molestar-los a aquesta hora del matí, però necessitem parlar amb la seva filla i hem pensat que seria millor fer-ho ara, abans que se’n vagi cap a l’institut.

—Amb mi? —he dit en veu baixa, mentre se’m clavava al damunt la mirada dels pares.

—Betty, hem vingut perquè ens caldria informació que ens ajudés sobre algú que ha desaparegut.

Tan bon punt m’han dit pel nom m’he espantat, perquè no m’ho esperava pas. Que la policia sàpiga com et dius vol dir que t’han estat investigant o, si més no, que saben més coses de tu.

—Algú que ha desaparegut, diu? —ha cridat la mare, mirant-me amb uns ulls que gairebé li surten de la cara.

Diria que la dona policia aleshores s’ha adonat que la mare és una mica histèrica.

—Betty, tu coneixies l’Alex, Alex Reddast, oi? —ha continuat.

—Aquest no és l’influencer que segueixes tant? —ha interromput novament la mare.

—Sí, sí… —he xiuxiuejat gairebé.

—I us coneixíeu de feia molt? —ha tornat a preguntar la dona policia.

—Us coneixíeu? —m’ha preguntat altre cop la mare fixant-me la mirada.

Jo ja no sabia què dir, no sé si estava més espantada que nerviosa, però notava que m’estava marejant. Eren tantes preguntes…, i la mare vinga interrompre, i el pare que també em mirava…

—Bé, en persona no… No ens hem vist mai, només per internet, només pel Meeteen… Hem xatejat, hem intercanviat missatges, alguna cançó o vídeo que ens agradava, coses d’aquesta mena…, però no ens coneixem en persona… —he dit amb la veu entretallada.

—Però què ha passat? —ha preguntat llavors el pare, que sempre li agrada d’anar al gra.

—Doncs bé, es veu que fa tres dies que… que, d’aquest noi, no se’n sap res…

M’he adonat que ha dubtat a l’hora de dir-ho, com si, de fet, sí que en sabessin res i no ho volguessin dir. Les dues dones s’han mirat d’una manera estranya.

—Per això anem preguntant a totes les persones amb qui tenia contacte —ha continuat.

—Però no ho entenc, no m’entra al cap —ha insistit la mare—. Aquest noi, que no té milions de seguidors? Pensen parlar amb tots ells?

—Bé, no és que en tingui milions, però sí que en té molts. I no, no parlarem pas amb tots, només amb els que hi han tingut una relació més estreta.

Ai mare, he pensat en aquell moment, una relació més estreta. Si us plau, si us plau, m’he suplicat a mi mateixa, que no diguin res de les fotos, si us plau, si us plau…

* * *

Seu central de Meeteen, unes setmanes abans

—Enamorat… —murmura el president, després de gairebé dos minuts en silenci—. En fi…, ja ho arreglarem…

Més silenci.

—Bé, canviant de tema, com va el projecte Kidmeet? —pregunta ara el president, que vol oblidar la qüestió de l’Alex.

—Kidmeet serà la nostra gran aposta per a l’any que ve. Una xarxa social per a infants entre cinc i deu anys. L’estem provant en uns quants col·legis i funciona molt més bé del que ens esperàvem. Hem engrandit les cares dels avatars i així els més petits ja reconeixen els companys de classe a través de la pantalla. I hem aconseguit que s’estimin més interactuar amb els avatars que no pas amb els companys directament! —expressa tot cofoi el directiu.

Se sent algú que pica de mans.

—Estem investigant quins continguts fer-hi servir per crear-los addicció.

—Menjar? —suggereix el president.

—Sí, exacte. Bé, més que menjar en general, sucre. Ho estem provant amb una mostra de canalla «voluntària», i ens hem adonat que si hi posem publicitat associada a coses dolces, funciona de meravella. Però encara va millor quan combinem sucre i joguines.

»A més a més, hem creat stickers de pastes, pastissos, caramels…, tan reals que alguns infants del test han provat de llepar la pantalla per ficar-se’ls a la boca.

—L’enhorabona! —somriu el president.

—No cal ni dir que tota l’aplicació es fa anar amb la veu i el tacte, res d’escriure, res de text. És interactiva i intuïtiva.

—Us felicito per la feinada. —De sobte, apareix un petit somriure a la cara del president—. I com hi guanyarem calés, amb la canalla aquesta?

—Amb ells, no: amb els pares, és clar. Hi ha molts jocs gratuïts… al començament. Però hem vist que a aquesta edat és molt fàcil generar-los addicció i, quan volen aconseguir un nou accessori del joc, l’han de pagar.

—I paguen?

—En les proves que hem fet, sí, tots. És tan petita la quantitat que s’ha de pagar i tan gran la tristesa que generem en la canalla si no ho aconsegueixen, que als pares els compensa gastar-se aquests diners per tal que callin i no marranegin.

Riuen tots.

—D’aquí a no res serà a tots els dispositius —afegeix.

—Excepte als dels meus fills —diu el president de la companyia.

—Ni als dels meus —diu el responsable de màrqueting.

—Ni als dels meus tampoc —diuen la resta dels assistents a la reunió.

—D’aquí a no res serà a tots els dispositius del ramat, volia dir —puntualitza.

I tots tornen a riure.

—Hi ha cap problema legal, en tot això?

—Cap ni un. Mentre els passem les dades, els polítics diran amén a tot.

—I amb els pares?

Tota la sala es posa a riure.

—Els pares n’estan encantats. Tindran una xarxa social perquè la canalla no els molesti. Això serà encara millor que la idea de les ulleres en 3D per a nadons.

* * *

—Però… —ha dit la mare mirant-me.

—No ens hem vist mai en persona —li he tornat a insistir—, només dins l’aplicació. Ni tan sols ens hem connectat per videoconferència. Només hem intercanviat alguna cançó que ens agradava, algun text, hem parlat…

—Hi has tingut cap conversa últimament? —m’ha preguntat la policia—. Els últims tres dies, vull dir.

—No, no, precisament fa tres dies que no es connecta… —He estat a punt de dir-los que fa tres dies em va enviar un missatge molt estrany, però al final m’he estimat més no dir-ho.

—Però no ho entenc, no m’entra al cap… —La mare s’ha tornat a posar nerviosa—. Què té a veure la meva filla amb la desaparició d’aquest noi?

En aquell moment m’he mirat la mare i també el pare, i he suplicat al món que, si us plau, la dona aquesta no digués res de les fotos: Si us plau, si us plau, que no digui res, si us plau… Diria que se n’ha adonat i això m’ha salvat.

—Senyora, si no li fa res, ens agradaria parlar totes soles amb la seva filla —ha dit als pares, com si d’alguna manera m’haguessin vist la por als ulls.

—Vostès soles? —ha contestat la mare, estranyada.

—Ens agradaria parlar-hi directament…, amb més llibertat.

—Amb més llibertat? No sé pas què vol dir.

—Senyora…, són adolescents, era un amic especial… De debò que vol conèixer el contingut de les seves converses? —ha tornat a insistir la dona policia mirant-se la mare.

—Però no la hi poden pas obligar…

—Cap problema, mare —li he dit per tranquil·litzar-la.

—Deixa-les que facin —ha dit el pare, sempre tan directe.

—On podríem parlar?

—No ho sé… A dalt a l’habitació… —he dubtat, mirant-me els pares.

El pare ha fet que sí amb el cap.

—D’acord, doncs. Ja pots anar pujant a l’habitació, Betty, que nosaltres ara venim. Volem parlar un moment amb els teus pares —m’ha tornat a dir la dona policia.

He pujat a l’habitació.

I aquí em teniu, morta de por, esperant que vinguin i em preguntin coses que no voldré contestar.

I potser aquest cop no hauria de mentir, oi?

Bé, no ho sé pas.

* * *

Mentre tenim una noia que puja tremolant de por a la seva habitació, a la cuina hi ha dues dones que volen tenir una xerrada amb els pares.

Se n’han anat tots quatre al menjador i han deixat el nen petit enganxat a una tablet que no para d’ensenyar-li vídeos poca-soltes entre els quals s’intercalen anuncis de joguines.

Els pares s’asseuen al sofà ben esporuguits.

És la dona policia qui els comença a explicar el que ha passat. Els informa que ja fa uns quants mesos que buscaven el tal Alex, que el van localitzar ara fa tres dies, però que se’ls ha escapat i n’han perdut el rastre. Els han explicat també, molt per damunt, que el buscaven perquè havia accedit a llocs a què no havia d’accedir, sense entrar en gaires explicacions més.

Fins aquí, si fa no fa, els pares ho han anat entenent tot. El problema ha vingut quan els han explicat el lloc on van localitzar l’Alex, el lloc des del qual es connectava, el lloc d’on es va escapar. En aquell moment, s’han quedat amb un pam de nas. S’han mirat entre ells sense saber què dir i s’han agafat la mà. La mare s’ha posat a plorar.

—I això és el que li pensen explicar a la meva filla? —ha preguntat.

—Sí —ha contestat tota seca la dona policia—, això mateix.

—Però… però… la destrossaran —ha suplicat la mare, encara amb llàgrimes als ulls.

—I què s’estima més? Que no li’n diguem res?

Durant uns instants els pares es queden en silenci.

—Però li farà molt mal, moltíssim —continua la mare—. És una nena molt amorosa, molt emocional, molt sensible. Ja va patir una ruptura ara fa dos anys i s’ho va passar fatal…

—Ja ho entenc…, però si tenim cap possibilitat de trobar l’Alex és parlant amb la Betty i explicant-li la veritat. Perquè pensem que tard o d’hora s’hi tornarà a posar en contacte.

—Però… com pot ser? —pregunta el pare, que intervé per primer cop en la conversa.

—Això és el que mirem d’esbrinar.

—No ho entenc, és que no ho puc entendre… —es repeteix per a si mateix, gairebé en silenci.

—Bé, doncs… Si no els fa res, pugem a parlar-ne amb la Betty. Això sí, segurament caldrà que ens hi estiguem una bona estona, perquè li ho anirem dient tot molt a poc a poc; per això els demanem que tinguin una mica de paciència.

La mare fa que sí amb el cap.

I, a poc a poc, les dues dones s’aixequen i se’n van cap a l’escala.

La mare continua plorant al sofà. Plora perquè coneix la filla, perquè sap que quan s’enamora s’hi aboca del tot, perquè encara recorda la mala experiència de quan va estar amb aquell noi, l’MM, que li deien…

Recorda que malament que la va tractar, quines males estones que va passar durant aquella relació…, i tot i que va ser ella qui ho va deixar estar, es va estar molts dies sense voler sortir de casa, de l’habitació… No l’havia vista mai tan moixa, i ara…

Ara no sap com ho afrontarà, això.

—Però, com pot ser? —li pregunta el marit mentre l’abraça en la intimitat del sofà.

—No ho entenc —li contesta ella.

—Jo tampoc —li diu ell, prement-la encara més entre els braços.

—Jo tampoc.

* * *

A la meva habitació

Han trucat a la porta.

I he saltat del llit.

M’he quedat dreta a l’habitació sense saber gaire què fer, què dir, immòbil.

—Betty?… Que hi ets?… Podem passar? —ha preguntat la dona policia.

—Sí, sí… —he dit en veu baixa, mentre m’asseia de nou al llit.

I les dues dones han entrat obrint la porta molt a poc a poc. Han mirat a banda i banda, com si ho regiressin tot amb els ulls. Sort que no estava gaire desendreçada. Una de les dones, la policia, ha vingut cap a mi.

—Puc? —m’ha demanat, amb la intenció d’asseure-se’m al costat.

L’altra dona ha segut a la cadira de l’escriptori.

—Saps que ets l’última persona a qui l’Alex va enviar un missatge? —m’ha preguntat.

Això m’ha fet tenir pensaments contradictoris. D’una banda, m’ha alegrat saber que soc tan important per a ell. Però, d’altra banda, aquesta frase, l’última persona…, m’ha amoïnat, perquè això vol dir que no s’ha tornat a comunicar amb ningú més.

—No, no ho sabia …

—Estàveu molt units? —m’ha preguntat mirant-me als ulls, com quan t’estan a punt de donar una mala notícia.

—Bé, no ens coneixíem personalment, tot i que jo… —I de sobte he callat, perquè m’he adonat que ha fet la pregunta en passat: Estàveu… M’he posat a tremolar tota per dins. Diria que se n’ha adonat, i en la pregunta següent m’ha donat esperances.

—Betty…, durant aquests dies, l’Alex ha provat de comunicar-se amb tu?

—No, no —he sospirat.

—N’estàs segura, Betty? Si us plau, que això és important, molt important —ha insistit en aquesta ocasió l’altra dona, la que venia de part de la xarxa Meeteen.

—És clar que n’estic —he rondinat—. No entenc pas com no haig de saber si s’ha posat en contacte amb mi, si és el que no paro de desitjar des de fa tres dies. Si de nit no dormo, si em miro el mòbil a cada minut per veure si m’escriu, si no faig res més que revisar i revisar l’aplicació per si hi publica res… Per què us hauria de dir una mentida?

—Sí, sí, perdona’ns… —ha intervingut la dona policia mirant-se la companya amb mala cara—, t’entenem perfectament. Però és que hi ha la possibilitat que l’Alex s’hagi comunicat amb tu i t’hagi demanat que no ho diguis a ningú… De fet, pensem que si finalment ho fa, si es comunica amb tu d’alguna manera, et dirà que no ho expliquis.

—Però… per què? No ho entenc.

—A veure com t’ho expliquem… L’Alex ha estat fent coses que no hauria d’haver fet i sap que el busquem, però hi hem de parlar per aclarir tot de qüestions. Per això, si us plau, si s’arribés a posar en contacte amb tu, ho hauríem de saber… L’hem de trobar com més aviat millor.

M’he ben espantat.

—Que li ha passat res? —he gosat preguntar.

I en aquell moment he notat un posat estrany a la cara de totes dues dones. S’han mirat com aquell qui sap una cosa que no vol explicar.

* * *

Seu central de Meeteen, unes setmanes abans

—Passem ara a l’últim punt del dia, aquest que he introduït jo aquest matí mateix, la meva petita sorpresa —ha somrigut lleugerament el president.

S’ha aixecat i se n’ha anat cap a la porta de la sala de reunions. Quan l’ha oberta ha entrat una noia de quinze anys, alta, amb la cabellera rossa i uns ulls verds que sempre deixen hipnotitzat a tothom.

S’ha fet el silenci a la sala, però no perquè sigui ella, ja que tots plegats ja estan acostumats a veure la filla del president per les oficines, sinó pel que porta posat.

Fet i fet, no hi ha ningú allà dins que sàpiga com reaccionar: si continuar callat o posar-se a riure.

La noia ha començat a desfilar lentament per la sala, conscient que és el centre de totes les mirades i, després de fer un parell de voltes entorn de l’enorme taula de reunions, finalment s’ha aturat just a sota del projector.

S’ha anat mirant tots els que hi eren presents i s’ha quedat en silenci.

Ningú no diu res.

Aleshores el seu pare se li ha acostat i, adreçant-se a tothom, ha començat a parlar.

—Faré que d’aquí a un mes tots els adolescents en portin un com aquest —ha dit.

—Impossible —ha contestat un dels que hi eren.

—Va de debò, això? O és una broma? —ha afegit una de les dones de la Comissió Directiva.

—No és cap broma, no: va totalment de debò —ha sentenciat el president de la companyia.

* * *

A la meva habitació

—Betty…, et proposarem un tracte —m’ha dit la dona policia—. Tu ens respons a tot allò que et preguntem dient la veritat i nosaltres t’explicarem tot el que sabem de l’Alex, tot.

Aquest tot m’ha caigut a sobre com una llosa.

Ens hem quedat en silenci.

—D’acord —he acceptat.

D’acord, perquè m’estava morint corsecada per dins, perquè faria el que fos per saber qualsevol cosa d’ell, perquè n’estic enamorada, perquè me l’estimo amb tota la força… D’acord, perquè aquests tres mesos en què hem estat junts han estat els millors de la meva vida, perquè cada dia és un infern sense saber si li ha passat res, si està bé, si està malament… No havia sentit mai una cosa tan forta per ningú, no m’havia enamorat mai així de ningú.

—Nosaltres tenim l’avantatge que ja sabem moltes coses —m’ha dit amb la mirada fixa—. Per això, si ens dius cap mentida, s’ha acabat el tracte.

—Sí, sí… —he contestat, espantada.

—Doncs bé, Betty, feia molt que el buscàvem, moltíssim…, però no hi havia manera de trobar-lo.

—Però, per què? Què ha fet? —l’he interrompuda.

—N’ha fet moltes, de coses, l’Alex, ha comès massa delictes alhora. El problema és que ha jugat amb nosaltres… No érem capaços de localitzar el punt des d’on es connectava…

M’he quedat en silenci pensant en l’Alex, en el meu Alex… És com si de sobte parlessin d’algú que no conec, d’un estrany.

—Ara fa tres dies, vam trobar el lloc des d’on es connectava. Però vam fer tard. Quan hi vam entrar ja no hi era. Se’ns va escapar, per dir-ho d’alguna manera.

—Fa tres dies… —he dit en veu alta. Just quan es va acomiadar de mi.

—Sí, fa tres dies que ha fugit i ha desaparegut.

»Durant aquests tres dies l’hem mirat de localitzar, però no n’hi ha manera. No ens n’hem sortit ni la policia ni l’equip de Meeteen. Sospitem que no l’hem pogut localitzar perquè des de llavors no s’ha connectat a cap xarxa social, no ha entrat a Meeteen. Estem esperant que cometi una errada, que es connecti a algun dispositiu. Per això teníem l’esperança que s’hagués posat en contacte amb tu, perquè d’alguna manera… teníeu una connexió especial.

Ens hem quedat en silenci.

—On era? —he gosat demanar.

—De moment és una cosa que no et podem dir —m’ha contestat la dona policia mentre es mirava la companya.

—Per què? No ho entenc —he protestat.

—Perquè si et diem on era, no sabem pas com reaccionaràs, pot ser que la conversa s’acabi aquí. Per això és millor deixar-ho per al final, t’ho ben asseguro.

Les seves paraules m’han ben esporuguit. On podria estar vivint l’Alex?

—Què voleu saber? —m’he rendit.

I en aquell moment, per segona vegada, qui ha parlat és la dona que treballa a Meeteen.

—A mi m’agradaria saber com us vau conèixer, com va arribar l’Alex a la teva vida, i… perdona’m la pregunta: què hi va veure, en tu?

* * *

Què hi va veure, l’Alex, en mi?

Què hi va veure, un noi amb gairebé 500.000 seguidors, en una noia tan normal, tan poca cosa, tan no res com jo?

M’ho he estat demanant des del primer dia, des del moment en què ens vam conèixer, i les respostes que m’hi he donat no m’han fet mai el pes.

No ho sé pas, de debò que no ho sé.

No tinc res d’especial.

No tinc el cos perfecte de les noies que veig per internet, no em canvio de roba unes quantes vegades al dia, no compro mil i un accessoris inservibles, no tinc una vida com la de les persones que veig a les xarxes, no visito llocs idíl·lics, no tinc els llavis inflats, no anuncio ni promociono res, no em faig fotos al mirall fent morrets, no ballo ni faig l’idiota de cap manera, no vaig al gimnàs per fotografiar-me, no sé trucs de cuina ni de maquillatge… Tampoc no soc cap experta en nutrició ni explico totes les bestieses que em passen cada dia…

No entenc pas què hi va veure, en mi, l’Alex.

Potser per això em feia tanta por perdre’l, perquè sabia que en qualsevol moment s’adonaria que no era ningú, que no era interessant, que no destacava en res…, i, tot i així, vaig ser l’última persona a qui li va enviar un missatge. Per què? Ves a saber.

* * *

Seu central de Meeteen, unes setmanes abans

La filla del president de la companyia fa un salt i puja dalt de la taula de reunions vestida amb un jersei que, a la banda esquerra, damunt de l’espatlla, hi du un lloro enganxat, just al costat del cap.

Tots els assistents procuren que no se’ls escapi el riure, perquè saben que no estaria gens bé fotre’s de la filla de l’amo.

La noia fa la volta, acaricia lentament amb una mà el lloro que té enganxat a l’espatlla i, de sobte, li prem el cap i sona un clec.

Al cap de pocs segons, a la pantalla que hi ha a la sala, apareix una foto de tothom que hi ha a la reunió. Aquest lloro acaba de capturar una imatge de 360 graus de tota l’estança.

—Envia-la al pare, també —diu la noia, somrient, mentre es mira el lloro.

I, en aquell mateix instant, el president de l’empresa es treu el telèfon de la butxaca i el mostra a tots els presents: també hi té la foto que s’acaba de fer.

—Llançarem una campanya a les xarxes perquè això sigui tendència durant les properes setmanes —diu el president mentre ofereix la mà a la filla per ajudar-la a baixar de la taula.

—Parles de debò? —pregunta una de les que hi són, aguantant-se el riure.

—I tan de debò —contesta amb un posat tot seriós el president de la companyia—. Ja he contactat amb les principals empreses de moda i totes començaran a comercialitzar aquests jerseis des d’ara mateix.

—Però… però… els adolescents semblaran idiotes quan portin això —afegeix una de les executives delegades.

—I què? Es posaran el que els diguem, ves… Bé, el que els diguem nosaltres no, a una empresa com la nostra no li farien mai cas: es posaran el que els diguin els influencers.

I es comencen a sentir les primeres rialles.

—Hem de parlar amb els influencers més importants de cada zona del país i enviar-los-en un, i no cal ni dir-ho, els ho pagueu bé, molt bé. Necessitarem molts calés perquè es posin això —riu el president—. Que els duguin durant els pròxims directes, que els duguin a classe, que els portin posats pel carrer, als concerts… Aprofitarem tota la força que té Meeteen. En vendrem a cabassos, de trastos d’aquests.

—Impossible, no sortirà bé, és massa ridícul —li contesta de sobte el director de màrqueting que, fins aquell moment, havia estat en silenci.

—Impossible? —riu el president—. M’hi jugo el que vulguis.

—El teu Ferrari? —el repta.

—D’acord —contesta el president allargant-li la mà—. El meu Ferrari contra el teu Lambor.

—Fet! —Es donen la mà—. Però perquè es consideri que has guanyat cal que se’n venguin almenys mig milió, de jerseis d’aquests… És això el que ens hi juguem.

I tots els assistents a la reunió comencen a riure.

—Ho accepto —li diu el president amb seguretat—. Se’l posaran, t’ho ben asseguro.

En aquell moment, la seva filla se’n va cap a una capsa que hi ha a terra. L’agafa i la buida damunt la taula.

Tothom es queda en silenci, quan en veu el contingut.

* * *

A la meva habitació

—Que què hi va veure, l’Alex, en mi? —he repetit en veu alta—. No ho sé. És una cosa que m’he preguntat moltes vegades. No ho sé pas… No soc ningú a les xarxes, no faig res d’especial, de debò que no ho sé… —els he contestat.

I quan he acabat d’admetre aquesta veritat m’he sentit malament, com algú que no val res. Perquè cada cop que veig totes aquestes vides tan perfectes a internet m’adono que la meva és molt avorrida, que no faig res. M’ha fet vergonya reconèixer que, en realitat, no soc ningú.

—Perdona’ns, Betty, no et volíem ofendre —ho ha mirat d’arreglar la dona policia, quan ha vist la meva reacció—. Volíem dir si vas fer res d’especial perquè us coneguéssiu… Al capdavall, l’Alex és molt conegut, té molts seguidors, moltíssims. Per això ens preguntem com va arribar a contactar amb tu. O com vas arribar-hi a contactar tu, amb ell. Qualsevol cosa que ens diguis ens pot ajudar força.

—Però… com pot ajudar a trobar-lo saber com ens vam conèixer? Quina importància té, això? No ho entenc, de debò que no —els he contestat.

—Ara potser no ho entens, però al final, quan haguem parlat nosaltres, ho entendràs, entendràs totes les preguntes que t’estem fent. Per això, si ens poguessis comentar com us vau conèixer, com vau contactar…

M’he posat a recordar aquell dia.

I també m’he posat a recordar la meva pròpia història.

* * *

Seu central de Meeteen, unes setmanes abans

La filla de l’amo deixa escampats per la taula tot de ninots diferents.

—Ah, me n’oblidava, el ninot és intercanviable: pot ser un lloro, una òliba, un ratpenat per als que siguin més de la sèrie Wednesday… Tenim també la versió mico.

Llavors s’apleguen tots entorn dels peluixos.

—Però, qui s’ho posarà, això? —insisteix la cap de producció.

—S’ho posaran, en podeu estar ben segurs —insisteix el president de la companyia—. Igual que es van posar pantalons nous de trinca ja estripats, o aquelles diademes amb les orelles de conill; igual que es pintaven aquelles celles tan gruixudes que semblaven mones, igual que es posen aquelles ungles tan llargues amb què no poden ni teclejar al mòbil… Es posaran el que els diguem, tal com fan quan els animem a dur els pantalons tan avall que se’ls veuen els calçotets: si ho fan els influencers, els seus seguidors també ho faran.

»Si els diguéssim que la moda és pintar-se el nas de blau, se l’hi pintarien; si els diguéssim que el que és moda és tapar-se l’ull amb un pegat, se’l taparien; si els diguéssim que es decoressin la cara amb purpurina, se la hi decorarien; si els diguéssim que es posessin estrelles de plàstic al cap, també se n’hi posarien.

»Si ho fan els influencers, ells també ho faran.

* * *

Betty

Fa gairebé dos anys, una noia va conèixer l’amor i l’odi alhora, i envers la mateixa persona.

Va naufragar en una relació en què no va saber distingir entre l’afecte i la dependència, en què sempre va trobar mentides en el penediment, en què no va saber diferenciar entre una abraçada de passió i una de possessió, en què no va veure que entre la gelosia i el control hi ha una frontera.

Es va enamorar d’un noi, l’MM, que no la va tractar bé, tot i que al començament no se n’adonava. Potser perquè era guapo, potser perquè destacava entre tots els altres, potser perquè es va pensar que la protegiria quan, de fet, era qui més mal li feia.

I en aquest intent per agradar-li, per no perdre el noi més popular, li feia costat en qualsevol cosa, li donava la raó en tot. Per això no va mirar d’aturar mai les coses que feia ell, encara que no estiguessin bé, encara que estiguessin malament de debò…, com en tots aquells moments en què es va dedicar a assetjar un noi que no li havia fet res. No, no va mirar d’aturar-lo mai.

Va ser després de l’accident quan es va fer miques tot, quan la Betty va obrir els ulls i es va adonar que també ella era culpable del que havia passat per haver mirat cap a una altra banda.

I això va fer que la Betty canviés: es va allunyar definitivament de l’MM, es va apartar també de les seves amigues d’abans, es va allunyar de tots… I, en canvi, inexplicablement, es va anar acostant a la Kiri. Potser perquè a través d’ella podia saber com estava aquell noi que havia patit l’accident amb el tren.

Un Hola un dia, un Com estàs? l’altre, un L’has anat a veure a l’hospital?, un Ja està més bé? Quan tornarà a classe?… I així, de mica en mica, tot i ser tan diferents, la Betty es va anar unint a la Kiri.

A la Betty li agradava maquillar-se, sortir a comprar, perdre hores i hores veient el que es publicava a les xarxes. La Kiri tot això no ho podia ni suportar. La Betty compartia contínuament la seva vida: es feia fotos mirant la càmera quan anava pel carrer, quan sortia a comprar, quan visitava qualsevol lloc… La Kiri, en canvi, no compartia res perquè al mòbil no hi tenia cap xarxa social instal·lada. La Betty amb prou feines si estudiava, sempre li anava d’un pèl aprovar o no; la Kiri era de les alumnes que treia més bones notes…, i tot i ser tan diferents, va arribar un dia que es van fer amigues, molt bones amigues.

* * *

A la meva habitació

—Que com ens vam conèixer? —m’he preguntat a mi mateixa en veu alta davant de les dues dones.

»Bé, a mi m’encanta seguir perfils on hi ha frases boniques, d’aquelles que t’animen. De vegades m’hi passo hores, al Meeteen, mirant-hi frases d’aquesta mena. I quan me n’agrada alguna, la copio, hi poso una imatge i la publico.

»Una nit vaig publicar una frase que acabava de veure en un altre perfil, era una citació d’un llibre, i al cap de pocs segons em va arribar a la bústia un missatge de l’Alex: Hem escrit la mateixa frase al mateix moment, és el que em va escriure.

»Quan vaig llegir el missatge una mica més i caic del llit, ja que moltes de la meva classe, i jo també, seguim l’Alex. Però de seguida vaig pensar que era un trol, un compte fals. Tot i així, vaig clicar sobre el seu usuari per comprovar-ho… i l’enllaç em va dur al seu perfil, al seu compte verificat: era ell. Durant uns minuts em vaig quedar sense alè. Després, l’únic que se’m va acudir de posar-li va ser un: Què?

—Li vas posar un «Què»? —m’ha preguntat la dona policia.

—Sí, és que no sabia què dir.

—I et va contestar?

—Sí, sí, em va contestar. Em va explicar que ell havia publicat la mateixa frase al mateix instant que jo, a la mateixa hora, els mateixos minuts i els mateixos segons. Em va dir que les possibilitats que passés una cosa com aquesta eren d’una entre no sé quants milions i em va enviar una emoticona amb un somriure. A més a més, em va dir que aquella frase era molt important per a ell.

—Recordes quina frase era?

—Una cosa com ara això: Els diners fan que la gent ho pugui convertir gairebé tot en gairebé qualsevol cosa. Era d’un llibre que li agradava molt; Sàpiens, es deia.

»Durant una estona vam estar parlant dels diners, de com eren d’importants per a tot a la vida. També em va dir que aquell llibre li havia agradat molt, que tenia frases molt bones. Després vam parlar una mica més de nosaltres, sobretot de mi; em va preguntar moltes coses, una bona pila. Que quines eren les meves frases favorites, quin menjar m’agradava més, si feia esport, la meva ciutat preferida, què feia durant el dia, què estudiava, quants anys tenia…

—I no et va estranyar que volgués saber tantes coses de tu? —m’ha demanat la dona policia.

—Bé, al començament una mica, però jo també li preguntava coses a ell.

—Com ara quines?

—No us ho sabria dir… Com és la vida d’un influencer, si no es cansava d’estar-se connectat tot el dia, si li agradava que el patrocinessin les marques…

—I els dies següents? Vau continuar parlant, oi?

—Després d’aquell primer contacte vam anar parlant cada dia; ell sempre em preguntava coses, ho volia saber tot, i a mi això m’encantava. Durant les setmanes següents ens vam començar a intercanviar cançons que ens agradaven, pel·lícules, vídeos interessants… Bé, aquestes coses. —I aquí m’he quedat en silenci, perquè no els volia explicar quines altres coses compartíem.

—I res més? No compartíeu res més? —M’ha llegit la ment, la dona policia.

I en aquell moment m’he posat a tremolar, perquè sí que ens enviàvem més coses.

—No, no ho sé, coses com aquestes… —els he contestat.

He vist com li canviava la cara.

—Betty —m’ha dit amb la cara tota seriosa—, hem fet un pacte segons el qual ens has de dir la veritat, perquè si no això no funcionarà. Si ens amagues coses, s’ha acabat el bròquil. Només t’he preguntat si compartíeu més coses…

Aleshores la dona ha tret el mòbil, hi ha buscat no sé què i me n’ha ensenyat la pantalla.

Allà hi sortia jo.

Em volia morir.

* * *

LA PRIMERA FOTO

Dos mesos abans

La Betty es mira tota nerviosa el rellotge que hi ha a la paret de l’aula mentre la professora, tímidament, continua explicant un exercici per a ningú. Amb tot de mossegadetes, la noia s’arrenca la pell que envolta les ungles, mentre que els peus no li deixen de tremolar contra terra. Compta els minuts que falten perquè soni el timbre.

Pensa en el petit paquet que ha amagat a la motxilla. Un paquet que li ha donat una companya seva, la Kiri, amb més llibertat que no pas ella per comprar coses per internet sense que ho sàpiguen els pares. Ni tan sols l’ha obert, però prou que sap el que hi ha a dins.

Dins la boca joguineja amb l’últim tros de pell que s’acaba d’arrencar, i amb la llengua se’l va passant de dent en dent, el deixa enganxat al paladar, el torna a recuperar amb la llengua…

Es mira el rellotge altra vegada: queden tres minuts. Aleshores, una noia asseguda a l’última fila, amb els cabells totalment de color lila, s’aixeca i surt de classe en silenci, gairebé amb passes invisibles. No se n’estranya ningú, perquè ho fa cada dia, té el privilegi d’escapar-se una mica abans que s’acabin les classes. Sempre.

La Betty continua jugant, a la boca, amb la pell que envolta les ungles dels dits, deixant que passin els minuts. Tres, dos, un. I per fi sona el timbre.

La professora ni tan sols s’esforça a acabar el que estava explicant, ja fa temps que ha perdut tota mena d’esperança. En lloc d’això, els deixa anar un «fins demà» que no s’escolta ningú, s’asseu a la cadira, obre la bossa i en treu el mòbil.

S’hi amaga darrere la pantalla, esperant que així no s’adonin que encara hi és, que no li recordin allò que sap tot l’institut: que les xarxes socials li han arruïnat la vida. Ara només espera que passi el temps i que la gent s’oblidi del que va succeir.

Però de moment és impossible. Un dels alumnes, quan li passa pel costat, li diu una frase que l’ensorra per dins: Fins demà, mestra del mam!

Mestra del mam. La dona ni tan sols aixeca la vista; per la cara li rodola una llàgrima mentre tots els altres alumnes, gairebé al mateix temps, corren cap al passadís per obrir els armariets i agafar amb ànsia els mòbils que hi tenien segrestats.

Just a l’última mossegada, la Betty s’acaba d’arrencar un tros de pell massa gros i li comença a sortir sang del dit. El xucla fort per mirar d’aturar la ferida. Amb la pressa que tinc avui, es plany.

Amb el dit encara a la boca, s’aixeca, agafa la motxilla i es mira la professora: plora. No gosa dir-li res. Surt de classe i camina tota accelerada cap a l’armariet.

Mentre l’obre s’adona que li tremolen les mans.

Agafa el mòbil però no se’l vol mirar, encara no. Se’l desa a la butxaca del darrere dels pantalons molt nerviosa, com qui amaga una bomba.

Tanca l’armariet i surt corrents cap al carrer.

S’adona que no s’ha acomiadat de la Kiri.

Després li envio un missatge, pensa.

* * *

La noia dels cabells liles

Uns minuts abans que sonés el timbre, a una noia amb els cabells totalment de color lila li han permès, com cada dia, plegar abans. Té, entre d’altres, aquest privilegi.

Ha anat a l’armariet i, un cop n’ha agafat el mòbil i s’ha posat uns auriculars gegants, ha començat a caminar pel passadís encara buit sense deixar de mirar a terra. Ha baixat les escales en silenci i se n’ha anat, tot arrossegant els peus, fins a una de les sortides del darrere de l’edifici.

Allà, el conserge li ha obert la petita porta que dona accés al carrer.

Ni tan sols s’han saludat.

Tan bon punt ha sortit a fora, la noia ha començat a tremolar. Sempre li passa el mateix quan és en espais oberts, és una cosa que de moment encara no pot controlar…, malgrat tots els metges, malgrat les pastilles, malgrat les teràpies, malgrat el temps…

El cos li tremola com si estigués tota voltada de llops, com si esperés que li fessin mal en qualsevol moment. La por la rosega per dins, i els ulls se li omplen de tantes llàgrimes que no li deixen veure res. Els tanca tan fort com pot, per així poder eixugar d’alguna manera la tristesa que porta a dins.

Té els músculs tan rígids que, per un instant, sent que no podrà fer un pas més, que quan faci el moviment següent caurà a terra.

És en aquell moment ben bé quan l’abraça algú i se l’emporta cap a un cotxe.

* * *

Uns minuts abans que sonés el timbre, en aquesta mateixa classe, un noi assegut a l’última fila ha estat observant com la Betty no deixava de mossegar-se les ungles i de picar a terra amb els peus.

Sent una cosa especial per ella, sobretot d’ençà que, ara fa dos anys, ho van deixar. Bé, de fet, d’ençà que ella el va deixar a ell, just després de l’accident… «L’accident»…, així és com en van dir tots del que va passar a les vies del tren amb aquell noi. Així en va dir la directora, la majoria dels professors, la majoria dels pares, algun dels alumnes… «L’accident». Però ell sap millor que ningú que no, que allò no va ser pas cap accident, que allò va ser culpa seva.

Ara voldria demostrar-li que ha canviat, que han passat dos anys des d’allò, que ja no és el mateix. Però no sap com arreglar una relació que va viatjar tant entre l’amor i l’odi que, al final, es va quedar en indiferència. Ara que no és amb ella la troba a faltar, i sap que, fins i tot això, ho ha fet tard i malament.

S’ha estat tot el dia —en realitat tot el curs— observant-la. I avui s’ha adonat que n’hi passa alguna: ha vingut a classe tota nerviosa i s’ha posat a tremolar quan la Kiri li ha donat un paquet gairebé d’amagat a l’hora del pati.

Ell ja sap que hi ha algú a l’altra banda del mòbil. Sap qui és i també sap que no hi té res a fer, que no hi pot pas competir.

Es mira les mans com fa sempre quan està nerviós: se n’observa cadascun dels dits, se’ls va comptant… Un, dos, tres, quatre…, fins que arriba a aquell en què n’hi falta un tros. Sempre s’ha sentit una mica acomplexat de tenir només nou dits i mig. Tanca el puny per amagar-ho.

El noi, mentre observa de lluny la Betty que desapareix per la porta de fora, ensopega una noia que té tantes pigues a la cara com polseres al braç.

—Saps on va la Betty amb tanta pressa? —li pregunta encara amb el puny clos.

—Suposo que a casa seva…, com sempre a aquestes hores, no trobes? —respon amb un somriure forçat.

I és que ells dos, la Kiri i l’MM, no són ben bé amics. És veritat que després de dos anys es toleren, se saluden quan es veuen pel passadís i es parlen si no hi ha cap més remei…, però, amics, no ho són pas.

—És clar… —contesta gairebé en silenci, mig avergonyit d’haver fet una pregunta tan estúpida—. Però avui estava una mica rara, oi? Què hi ha a la capsa que li has donat?

—Coses de noies… —diu ella sense mirar-lo, sense deixar de teclejar al mòbil.

* * *

Una noia amb els cabells totalment de color lila i uns auriculars massa grossos va asseguda al seient de darrere d’un cotxe. Encara tremola.

No dirà res durant tot el trajecte, durant els quinze minuts que durarà el viatge. Hi podria anar caminant, segur que sí…, es diu ella mateixa. I en el moment que aquest pensament li arriba al cap, se li intensifica la tremolor, el cor se li accelera tant que en nota els batecs als dits i tot, s’adona que li falta l’aire… Tranquil·la, tranquil·la, ets al cotxe, estàs segura…, es diu mentre apuja el volum dels auriculars per aïllar-se del món, mentre comença a respirar de manera pausada, suau, comptant del cinc a l’u, com tants cops li han dit.

Mira per la finestra de l’automòbil i observa totes les persones que passegen lliurement pel carrer: un pare va mirant el mòbil mentre agafa la filla petita de la mà, tres amigues van rient mentre s’empenyen entre elles, una mare va caminant amb un cotxet on un nen molt petit va mirant una tablet que porta enganxada en un costat, un noiet una mica més gran està parlant amb els auriculars posats, un home tot endiumenjat discuteix empipat pel mòbil; hi ha una parella asseguda en un banc, cadascun com si estigués hipnotitzat mirant el telèfon…

A ella li agradaria ser allà fora, poder anar pel carrer com una persona anònima, sense que li digués res ningú, sense que se li acostés ningú, sense que la toqués ningú…

És quan pensa això que es posa a plorar. No són grans llàgrimes, perquè ja no li’n queden: només són petites goteres de tristesa…

Es pessiga la cuixa per sobre dels pantalons ben fort per fer-se mal i traslladar el dolor emocional al físic. De vegades ho fa amb tanta intensitat, que s’hi fa ferida i tot. Per sort, aquestes marques no apareixeran mai en els seus vídeos, no les veurà ningú.

Tanca els ulls, apuja el volum dels auriculars tant com pot i es prem les mans l’una contra l’altra amb massa força, com si es volgués trencar els dits.

* * *

La Betty continua caminant fins que arriba a una cantonada des d’on ja no la pot observar ningú, no hi ha cap company de l’institut per allà a la vora. Es treu el mòbil i en mira la pantalla per desbloquejar-lo.

Clica damunt d’una icona i obre el Meeteen.

La Betty comença a revisar tots els missatges que li han arribat: sempre en té algun, és el que té de millor aquesta xarxa social, que sempre hi ha gent interactuant; però no hi troba el que cerca.

Sospira decebuda. Es desa el mòbil a la butxaca i torna a pensar en el paquet que porta a la motxilla, en aquell paquet que li ha donat la Kiri. Una llàgrima li travessa la cara: tota la il·lusió que duia emmagatzemada al cos s’ha fos en un instant.

Camina cap a casa mirant a terra mentre la ment busca alguna mena de justificació: Potser no té el mòbil, ara, o potser s’ha oblidat de mi; potser està estudiant o potser n’ha coneguda una altra de més maca, més alta, més prima; potser s’ha quedat sense bateria o potser, com que no tinc gaires seguidors, com que no soc tan popular… Tant de bo pogués ser com la Xaixa, pensa.

S’eixuga les llàgrimes amb la màniga del jersei. Es treu el mòbil de la butxaca i obre el Meeteen.

Torna a tocar compulsivament la icona d’actualitzar la safata d’entrada mentre va caminant, no fos cas que li tornés la felicitat tot veient un missatge seu allà dins.

No res.

I ara què? Ho faig o no ho faig?, es pregunta.

I és que, després de molts dies de dubtes, avui s’havia decidit a fer-ho. Perquè avui s’estarà tota sola a casa durant més d’una hora.

Ara es recorda dels seus companys, dels quals ni tan sols s’ha acomiadat a l’hora de plegar.

—Hola… —escriu a la Kiri.

Al cap de pocs segons en rep la resposta.

—Què? Com ha anat?

—No m’ha escrit…

—Que idiota!

—Sí…, és un idiota…

—I per què no ho deixes córrer?

—Perquè m’agrada molt i, a més a més, és qui és…

—Bé…, tu tranquil·la, que potser està enfeinat… Potser no t’ha pogut contestar per qualsevol raó…

Silenci durant uns segons.

—Al final ho faràs? Ho tens clar? —li torna a preguntar la Kiri.

—No ho sé pas. És que no en sé res des d’ahir i ara ja me n’han marxat totes les ganes.

—Doncs si no n’estàs ben segura no ho facis, no t’hi obliga pas ningú. Si no n’estàs segura, deixa-ho estar, no facis res.

Silenci. La Betty no té ganes de parlar.

—Doncs au, si en saps res més m’ho dius.

—Sí, és clar.

—Per cert, la mestra del mam abans plorava, ho has vist?

—Sí, però no li diguis així…

—Ja…

—Apa, un petonet.

—Un petonet.

La Betty torna a actualitzar l’aplicació a veure si li arriba cap missatge d’ell.

Però res.

* * *

Un any abans

Ara no plou, però ha estat plovent tot el dia, i el cel està tan núvol que a aquella hora de la tarda ja és de nit.

Una noia de tretze anys amb els cabells totalment de color lila acaba de sortir de la classe de ball. És el seu moment més feliç del dia, dues hores intenses en què per un instant s’oblida de tot, li marxen del cap les classes, els exàmens… Tot.

Camina pel carrer amb els auriculars posats escoltant la Billie Eilish, pensant en els passos de ball que ha après avui, practicant-los dins del cap.

És a cinc minuts de casa encara no quan, de sobte, s’adona que, allà davant, a uns quants metres de distància, tres cossos se la queden mirant fixament.

Un d’aquests cossos l’assenyala amb el dit.

La noia s’atura.

I sense saber ben bé per què, comença a tenir por. La intuïció li diu que hi ha alguna cosa que no va bé.

Mira a banda i banda i s’adona que amb prou feines si hi passa gent, en aquell moment, pel carrer.

Els tres cossos encara s’estan allà palplantats mirant-se-la.

I, de sobte, comencen a cridar i a córrer cap a ella. El cap li diu que giri cua i que també corri, que toqui el dos, però les cames li fan figa i es queda paralitzada.

La música encara li va sonant dins dels auriculars, però ja no la sent.

* * *

—A qui li escrius? És la Betty? —li pregunta.

—Sí —contesta la Kiri, sense deixar de mirar el mòbil.

—I què hi havia en aquella capsa? —insisteix ell.

—Coses de noies, ja t’ho he dit… —li torna a contestar sense ni mirar-se’l.

Aleshores s’acosta un altre company de classe, un noi amb una cicatriu a la cella que li fa un petó a la galta a la Kiri.

—Què passa? —li pregunta quan veu l’MM allà al costat.

—Que aquest encara n’està de la Betty —diu desganada.

—Però ella n’està d’un altre… amb qui no té res a pelar —intervé.

—D’un altre que és un idiota acabat! —gairebé crida ell, prement els punys.

En Zaro i la Kiri s’estan sense dir res.

—El que em fa més ràbia és que, mentre parla amb la Betty, ves a saber a quantes més els deu estar fent el borinot. I per què s’hi ha fixat, justament? Podria tenir qualsevol d’aquestes influencers, models…, qualsevol amb molts més seguidors, com ara la Xaixa, però s’ha fixat en la Betty… No és estrany? —diu l’MM, amb una barreja de derrota i ràbia.

* * *

Un any abans

Tres cossos s’abraonen damunt d’una noia amb els cabells liles que s’ha quedat paralitzada enmig del carrer.

—És la Xaixa! És la Xaixa! —criden totes tres noies, que l’abracen amb tanta força que li comencen a fer mal.

La Xaixa s’està allà sense bellugar-se, amb el cos tan rígid que no pot ni caminar. Deixa que vagin fent, mentre espera que tot s’acabi com més aviat millor.

A causa dels crits, un altre grup d’adolescents que hi havia per allà al carrer s’hi ha acostat i, quan han reconegut la Xaixa, s’han posat a tocar-la.

Ella continua immòbil.

De cop i volta, una mà li ha tret els auriculars amb tanta força que li ha arrencat un floc de cabells.

—Tinc els cabells de la Xaixa! Tinc els cabells liles de la Xaixa! —xiscla una noia, mentre ho ensenya a les altres i tot de mòbils fotografien i enregistren la situació.

Aquestes mateixes fotos i aquests mateixos vídeos es publiquen a l’instant, sense que la Xaixa hi hagi donat cap mena de permís, sense que ni tan sols sigui conscient del que està passant.

Un eixam de mans comencen a arrencar petits flocs de cabell lila a una noieta que mira de mantenir-se dreta.

—Si us plau, si us plau… —xiuxiueja la Xaixa amb un fil de veu que no arriba enlloc, mentre plora de dolor, un dolor insuportable que fa que li estigui a punt d’esclatar el cap.

S’acosta un altre grup de noies: n’hi ha que s’uneixen a la resta, provant d’aconseguir un tros de la Xaixa, d’altres continuen gravant i publicant les imatges del que s’esdevé en directe.

Finalment, la noia dels cabells liles cau a terra damunt la vorera molla.

Allà a terra comença a sentir un dolor i un pànic tan intensos, que és incapaç de cridar, de bellugar les cames, les mans, els peus… És incapaç de respirar… S’ofega.

* * *

La Betty continua caminant sense deixar de mirar el mòbil; ni tan sols s’adona que el semàfor està de color vermell. Per sort, ja fa temps que a tota la ciutat han instal·lat uns llums a terra que s’encenen i s’apaguen alhora que els semàfors, de manera que no cal que les persones alcin els ulls del mòbil mentre caminen.

Al cap d’uns minuts, la llum del terra es torna verda i la Betty travessa el carrer sense alçar la mirada.

Actualitza.

No res.

Actualitza.

No res.

Continua caminant.

Actualitza.

I, de sobte, li arriba un missatge a la safata d’entrada.

I és d’ell.

I el món se li torna de color de rosa.

I dins del cap li surt el sol i l’arc de Sant Martí.

I somriu.

I plora, però ara de joia.

I el que era un dels pitjors dies ha esdevingut un dia meravellós, i el que era una tristor absoluta ara és una alegria immensa, i tot plegat en només uns segons, simplement per un missatge.

—Hola, Bitbit! —que és com li diu ell de vegades.

—Hola, Alex! —tecleja la Betty amb la il·lusió dins de cada cèl·lula del cos.

—Com anem? Ja has sortit de l’institut?

—Sí, ja anava cap a casa.

—Ho faràs avui o què? :)

La Betty s’atura a la vorera.

—Sí —contesta, amb un somriure tan gros que hi ha dents que li surten de la cara i tot.

—Quines ganes! Envia-me’n un missatge.

—Sííí. —I la Betty salta dalt de la vorera com una nena petita.

Comença a córrer cap a casa.

* * *

Un any abans

Una noieta a qui li han arrencat uns quants flocs de cabell plora de pur dolor, s’agafa el cap amb les mans perquè sent com si l’hi haguessin clavat tot d’agulles. Continua a terra, rendida damunt d’un bassal d’impotència.

Dues dones que han vist el que passava s’hi han acostat i han aconseguit que tota la colla de fans escampés la boira i la deixés en pau.

La noia obre els ulls, mira a banda i banda i no sap gaire per on para. Busca uns auriculars que ja no hi són, un mòbil que ha desaparegut, una motxilla que no sap pas qui se l’ha enduta… Allà no hi ha res.

—Estàs bé? —li pregunta una de les dones agenollant-se i posant-se a la seva altura a terra.

—Sí…, no ho sé…, sí… —contesta, encara sense saber ben bé què ha passat.

—Vius per aquí? —li pregunta novament la dona.

La noia se la mira, però no contesta.

—Vols que truquem als teus pares? —insisteix.

—Sí… sí… —diu amb un fil de veu molt prim.

—Te’n saps el número?

I la Xaixa s’adona que no sap el número de la mare, ni el del pare, ni el de les amigues…, ni el de ningú. Tot era dins d’aquell mòbil que no troba enlloc.

—No, no el sé… —diu encara confusa—, però visc per aquí molt a prop, ja gairebé era a casa…

—No pateixis… trucarem a la policia i ells t’hi acompanyaran.

I les dues dones aixequen de terra una noieta que ha naufragat a la realitat. Se l’enduen a un banc d’allà a la vora i la fan seure.

I allà comença a plorar.

La Xaixa plora pel que li acaba de passar, però sobretot plora pel que vindrà després. Sap que el que li ha passat ja corre per tot arreu, amunt i avall d’internet, i no pot fer res per evitar-ho. No li ho ha preguntat ningú, no li n’ha demanat permís ningú, i tot i així aquestes imatges ja deuen estar arribant a milers de dispositius, en què milers de persones deuen estar veient com la tiraven per terra, com li arrencaven els cabells, com li robaven les coses… Aquest és un dels problemes de les xarxes, que a internet el present es pot reproduir fins a l’infinit.

Aquell dia li va canviar la vida a la Xaixa, perquè la por li va inundar la ment: por de caminar sola pel carrer, por de les mirades, por dels llocs desconeguts, por de les persones… Por de la vida real.

* * *

La Betty arriba a casa flotant en un núvol.

—Explorare, que hi ha algú? —crida amb més força de la necessària mentre obre la porta.

—No hi ha ningú a casa —contesta l’assistent virtual.

—On és la mare? —pregunta.

—La mare se n’ha anat fa 32 minuts amb el teu germà a natació. Segons el GPS del cotxe, està aparcat a 55 metres de la piscina municipal —contesta.

—On és el pare? —torna a preguntar.

—Per la posició del GPS del cotxe, ara torna de la feina; trigarà una hora i vint-i-dos minuts, si va per la ruta més ràpida.

Genial, pensa per a ella mateixa. Sap que té més d’una hora lliure, una hora de llibertat per provar de fer el que fa tants dies que li burxa el cap.

—Explorare, programa una alarma quan el pare estigui a 15 minuts de casa. Explorare, programa una alarma quan la mare estigui a 15 minuts de casa. Posa música: «Enemy», dels Imagine Dragons —li diu al dispositiu.

Puja corrent les escales cap a la seva habitació, entra i tanca amb el petit baldó que s’hi va instal·lar ella mateixa. Fet i fet no té gaire sentit, perquè a casa no hi ha ningú, però no se sap mai… I si l’Explorare fallés… i si la mare arribés abans i l’enxampés just en el moment que…

Agafa tota neguitosa el paquet que du a la motxilla i el deixa damunt del llit.

L’obre i se’n queda mirant el contingut; és ben bé com se l’havia imaginat.

Es comença a despullar.

* * *

Aquella noieta dels cabells liles que tot just l’any passat s’estava a terra en ple naufragi, ara viatja al seient de darrere d’un cotxe que la porta a casa.

D’ençà que va passar allò no és capaç de caminar tota sola pel carrer, només se sent segura en espais tancats i controlats, en llocs coneguts.

Van ser els seus pares, un fotògraf i una influencer de moda, els qui la van començar a fer servir des de ben petita. Es van adonar que fent-s’hi fotos al costat obtenien més likes i els seus comptes creixien molt més ràpid. Per això, quan la nena, amb vuit anyets, es va voler tenyir els cabells de lila, ningú no la va contradir; ben al contrari, ho van veure com una oportunitat perquè destaqués entre la resta d’infants aparador que els pares fan servir a les xarxes. I vet aquí que la Xaixa, amb tan sols deu anys, ja tenia més de 100.000 seguidors.

La Xaixa, ara, des del seient de darrere d’un cotxe, pensa que no va donar mai permís perquè els pares publiquessin una foto de quan va néixer, ni de quan va començar a caminar, ni de quan es va fer pipí al llit, ni de quan la van disfressar de flor en aquella obra de teatre tan espantosa. Tampoc no va donar permís perquè publiquessin un vídeo d’aquell dia que es va posar a vomitar després de pujar a la roda del parc d’atraccions, ni de quan la van vestir com una nina en un casament, ni de quan l’enregistraven dormint, ni de quan li va venir la regla abans d’hora i en van ensenyar la taca vermella dels pantalons.

I no, ella no va donar mai permís per fer aquell anunci de compreses quan tenia amb prou feines dotze anys.

Ara viatja en un cotxe desitjant no arribar mai a casa. Li agradaria que cada quilòmetre la n’allunyés més. De vegades ha pensat d’aprofitar un semàfor per obrir la porta i sortir corrent cap a qualsevol banda, i vinga córrer fins a arribar a un lloc on no la pugui reconèixer ningú, on no la pugui trobar ningú. Però la por del món li impedeix fer-ho.

S’arrauleix contra la finestra mentre mira cap a l’exterior, com si aquest vidre fos un escut envers la realitat.

* * *

La Betty es mira al mirall, però no li agrada el que hi veu. S’adona que a la model d’internet li quedava molt millor que no pas a ella. Tant de bo no fos com aquesta que veig reflectida aquí dins, jo, es diu a si mateixa.

Es queda mirant la pròpia imatge durant uns quants minuts, provant d’ajustar el cos al conjunt de roba interior.

Dubta.

Busca a internet postures perquè no se li noti tant la panxeta, hi busca trucs perquè els pits semblin més grossos i les cames més primes. Al cap d’uns minuts, hi troba una postura gairebé impossible amb què amagar tot allò que no li agrada del cos.

Ara només li falta trobar la llum adient, perquè les ombres tapin el que no vol que es vegi i il·luminin el que en vol destacar.

Després de gairebé trenta minuts, sembla que ja ho té tot a punt.

Agafa el mòbil, el col·loca al suport i es fa la foto.

Se la mira i l’esborra.

Se’n fa una altra.

Se la mira i l’esborra.

Hi torna.

L’esborra.

Un cop se n’ha fet disset, per fi n’hi ha una que no li acaba de desagradar. L’obre amb un programa de retoc per donar més suavitat a la pell, modificar la forma dels pits, ressaltar els colors tènues de l’habitació, afegir una mica més de volum als llavis, dibuixar pigues a la cara, modificar el contrast, la brillantor, la saturació…

Ja la tinc, es diu.

Tot i que gairebé ni m’hi reconec. Aquesta no soc pas jo, també es diu.

* * *

La Xaixa arriba a casa.

Surt del cotxe sense dir ni piu. I, submergida en la música que li neix dels auriculars, obre la porta.

—Hola, Xaixa! Com ha anat l’institut avui? —li pregunta la mare mentre li fa una abraçada que ella no torna mai.

—Bé… —contesta.

La Xaixa puja les escales a poc a poc, entra a l’habitació, llença la motxilla a terra i s’estira al llit. Li agradaria quedar-s’hi per sempre, allà, escoltant música, sense saber res de ningú, sense haver de parlar per a ningú.

S’asseu al llit, es treu la samarreta, les sabates i els pantalons, i és quan es queda observant les cames plenes de marques, plenes del mal que s’hi ha anat fent.

Es pessiga les ferides ben fort, amb ràbia, perquè sap que aquest dolor li fa oblidar l’altre, el que sempre té ficat al cap, el de qui ha de fer coses que no vol. Es pessiga tan fort que, de sobte, se li trenca una mica l’ungla i tot.

Es posa els auriculars i augmenta el volum de la música.

I el posa tan alt, que en nota el ressò a dins de la clepsa.

I, tot i així, torna a apujar el volum una mica més, fins que li comença a fer mal el cap.

I una mica més…

Fins que sent que li estan a punt d’esclatar les orelles.

Finalment, es treu els auriculars amb ràbia i els llença a terra.

Es trenquen pel mig.

No passa res, sap que demà n’hi regalaran uns altres.

* * *

La Betty s’està durant molts minuts amb el mòbil a la mà decidint si enviar la foto o no, si deixar que el seu cos viatgi per la xarxa.

Ell està actiu; de fet, ho està gairebé sempre.

—Hola, Bitbit —li apareix a la pantalla.

I el cor de la Betty comença a bategar tan de pressa, que en nota el pols a les ungles i tot.

—Hola —li contesta ella, tremolant.

Passen uns segons en què no hi ha resposta, uns segons que a ella li semblen una eternitat. I si alhora està parlant amb una altra? I si es pensa que no valc la pena? I si aquest «hola» tan escarit l’ha trobat poca cosa? I si s’avorreix amb mi? I si…?

—Tindré el regal, avui? —escriu novament l’Alex.

I ella, nerviosa, està a punt de dir-li que sí, que per fi s’hi ha decidit, que ho farà però amb condicions, amb moltes condicions…

I just en aquell moment ell es desconnecta.

La Betty s’espanta i es posa neguitosa, molt neguitosa. Li tremola el mòbil a la mà. Què ha passat? He dit res que no havia de dir? He fet res que no havia de fer?, es pregunta sense deixar de mirar fixament la pantalla, sense deixar de mirar el que li ha escrit, que només ha estat un «hola» i prou.

Acosta els dits al teclat i hi escriu tot de pressa.

—Sí, sí, sí, avui et dono el regal, ara mateix te’l dono, just soc a casa, a l’habitació —li escriu gairebé suplicant, perquè es torni a connectar.

Al cap de pocs segons l’Alex torna a estar actiu i li envia una emoticona d’un petó. I aquesta petita imatge, aquests píxels minúsculs a la pantalla d’un mòbil, fa que a la Betty li desaparegui la tristesa i torni a ser feliç.

—Estàs sola a casa? —li pregunta ell.

—Sí, sí, no hi ha ningú —contesta ella.

—I me la donaràs ara? Al final, t’hi has decidit? Me l’enviaràs avui? —insisteix.

—Sí, sí, sí… Avui, ara, d’aquí a una estona… —li contesta tota nerviosa, il·lusionada però alhora temorenca, perquè en realitat no el coneix en persona, només per les fotos, només pel que publica a la xarxa, pel que en diu la gent…, però se n’ha enamorat tant, tant, que faria el que fos, qualsevol cosa que li demanés.

—Però amb condicions —afegeix ella.

—Digues…

—Esborra la foto de seguida, no l’ensenyis a ningú, només és perquè la vegis tu i prou. I l’esborres, OK? —li escriu una noieta que, tot i que es pensa que és gran, encara és massa innocent.

—És clar que sí —li contesta ell, afegint-hi tot d’emoticones amb cors.

I ella vola per l’habitació.

I el somriure li omple l’entorn.

I tremola d’amor i de por alhora.

I una noieta que s’ha maquillat com ha pogut per semblar adulta està a punt d’enviar una foto gairebé sense vestir, amb un conjunt de roba interior que li deixa gairebé tot el cos a la vista.

Ja la té a la pantalla, la carrega a l’aplicació i compta fins a tres abans de tocar el botó d’enviar.

U.

Dos…

Dos…

Tremola de por, perquè el cos i el cap ara mateix no estan d’acord en el següent pas a fer.

Dos…

Dos…

Dos…

Tr…

Torna a dubtar.

Però al final ho fa i l’envia.

Ja no hi ha marxa enrere.

La seva intimitat ha deixat de ser seva, ja és de tothom.

* * *

I en el mateix instant que la Betty toca el botó d’enviar, la imatge d’una noieta amb roba interior viatja a través de la xarxa, és a dir, a través del món.

El primer lloc on arriba és un servidor pirata que disposa d’aplicacions capaces de reconèixer imatges de cossos despullats. Quan detecta la foto, en fa milers de còpies, que s’envien a una llista on hi ha subscrits milers d’adults que paguen per imatges d’aquesta mena. Cadascun la desarà al seu propi ordinador o l’enviarà a d’altres persones, i així es multiplicarà fins a l’infinit.

La imatge continuarà viatjant fins a algun dels servidors oficials de la xarxa social Meeteen, que també en desarà còpies en altres ordinadors, còpies que no desapareixeran mai d’internet.

Un d’aquests potents ordinadors enviarà la foto a l’usuari @alex_reddast, que, tan bon punt l’hagi rebuda, escriurà un Uuuhhh, Bitbit! acompanyat de cinc cors liles seguits.

El que en faci després l’Alex no ho podem saber, encara.

El que la Betty tampoc no sap és que totes les còpies d’aquesta imatge es quedaran a les xarxes per sempre i que no les podrà esborrar mai de la vida. Que quan, en un futur, vagi a demanar feina i la intel·ligència artificial de l’empresa busqui semblances a internet, la hi trobarà. Hi trobarà una Betty adolescent amb una foto gairebé nua, llançant un petó amb les mans en forma de cor.

Però la Betty ara mateix no n’és conscient, de tot això: l’única cosa que sap és que està superhiperenamorada de l’Alex, aquest noi tan famós de les xarxes socials que inexplicablement s’ha fixat en ella.

Només pensa en l’Alex. Cada dia, cada minut, cada segon. Hi pensa quan es desperta, hi pensa mentre és al llit fins que s’adorm, hi pensa quan va caminant pel carrer, quan és a classe… En cada moment de la vida, només fa que pensar-hi.

Per això, dins el cap de la Betty no hi ha hagut lloc per pensar quin serà el destí d’aquesta foto.

* * *

El vespre es va tornant nit a la ciutat.

Hi ha una noia que no ha tornat a tenir notícies de l’Alex d’ençà que li ha enviat la foto. No deixa de pensar en el que ha fet.

Ha sopat amb la família mirant de dissimular la por, però quan ha acabat se n’ha anat a l’habitació, ha agafat el mòbil i s’ha estat mirant la foto durant uns minuts. Li ha fet vergonya veure’s així, gairebé nua.

I de cop i volta s’ha imaginat que, ves a saber com, la imatge ha pogut arribar a algú de l’institut. I aquí ha començat a tremolar i a clavar cops de puny al matalàs, mentre es preguntava per què coi ho havia fet, per què. S’ha imaginat arribant l’endemà a classe i veient que tothom parlava d’ella, que tothom se’n reia d’amagat, que alguns fins i tot l’assenyalaven amb el dit… Li han agafat ganes de cridar de ràbia enmig de la nit.

S’ha imaginat l’Alex reenviant la foto als amics: Mireu, una més de la meva col·lecció de noies despullades.

En un rampell l’ha esborrada, sabent que això no serveix de res. I és ara quan es comença a fer les preguntes que s’hauria d’haver formulat abans d’enviar la imatge.

Què en pot fer, l’Alex, d’aquesta foto? Complirà la promesa d’esborrar-la? Per què la hi he haguda d’enviar? A qui li pot arribar? I si la veuen els pares, o els amics? I si l’Alex coneix algú de l’institut i la foto arriba als meus companys?

Comença a plorar a l’habitació. Deixa el coixí ben estovat a cops de puny, agafa el conjunt de roba interior i el llença a la paperera. Se sent bruta, com si, d’alguna manera, li haguessin grapejat el cos sense permís.

Al cap d’uns minuts, ja més calmada, s’adona que són gairebé les deu de la nit, el moment en què la Xaixa es connectarà en directe. És increïble que aquesta noia amb tants seguidors vagi al seu mateix institut: li agradaria tant ser com ella, tenir els seus privilegis…, la seva vida…

* * *

A uns quants quilòmetres de ca la Betty, una noia amb els cabells liles ja ha acabat de sopar i ha tornat altre cop a l’habitació, on s’ha de preparar per actuar. Cada nit s’esborra la tristesa del rostre amb un bon gruix de maquillatge, i mira de dibuixar un somriure que fa molt que ja no li surt de manera natural.

Fa anys, al començament, xalava i tot, li encantava ser el centre d’atenció, com tothom, qui més qui menys. Però ara no suporta posar-se davant de la càmera i començar a dir mentides.

Pel que ha vist que hi havia avui al sofà, han arribat tot de paquets d’una marca de roba que li paga molts diners cada cop que apareix amb un dels seus vestidets. Una marca que no pot ni veure, ja que, segons ha sabut, perquè milers d’adolescents puguin dur aquesta roba tan barata, uns altres milers d’adolescents treballen més de divuit hores al dia en fàbriques de dilluns a diumenge, sense ni un dia de descans.

I tot i així ho fa, perquè la família ho necessita.

També sap que demà, quan obrin les botigues, la peça de roba que es posi ella serà una de les més venudes, i no li cap al cap. Es pregunta a si mateixa com pot arribar a ser tan idiota, la gent. Ella, l’última cosa que faria seria comprar-se una samarreta que portessin uns altres, ves quina bestiesa.

Agafa el pintallavis i escriu una paraula al mirall: «IDIOTES». Tots els que em veieu sou uns idiotes acabats, li diu al reflex.

Agafa una mica d’aigua i neteja el que hi ha escrit.

—Xaixa, estàs a punt? Només falten cinc minuts per començar —li crida el pare des del pis de baix, mentre acaba de muntar els últims detalls de la sala d’enregistrament.

A les 22.00 en punt, exactament, milers d’usuaris estan connectats al canal que té la Xaixa a Meeteen, milers de persones que en aquell moment no tenen res millor a fer que veure com una noia amb els cabells liles els prova de vendre, per mitjà de la seva imatge, tot de productes diferents. Idiotes, idiotes, idiotes…, pensa la Xaixa mentre s’acosta a la cadira des d’on actuarà.

I, de sobte, una noia excessivament maquillada, amb uns cabells liles preciosos, somriu a la càmera mentre el pare ho enregistra i la mare li va indicant amb cartellets què ha de dir.

—Hola! Hola! Hola! Xaixaddictes del meu cor! —gairebé crida mentre somriu—. Avui ha estat un altre dia megagenial a la vida de la Xaixa!!! Hem tingut un examen sorpresa a l’institut, però això de sorpresa és un dir, perquè molts ja ho sabíem. Tot i amb això, m’ho he passat fenomenal amb els companys, hem estat rient tot el matí i, després, a l’hora de plegar, ens hem acomiadat amb abraçades i petons. Com els trobo a faltar cada dia! Ah, per cert, fent el tabalot amb una companya m’he trencat una mica aquesta ungla, mireu.

I la Xaixa mostra l’ungla a la càmera.

—Però no passa res, perquè m’han regalat un reparador d’ungles genial. Em té el cor robat, aquesta marca.

La Xaixa en destapa el pot i, amb un pinzellet, es passa el líquid per l’ungla. Au vinga, totes a comprar-lo, idiotes!, pensa.

—Ah, també he provat un xampú —diu mentre l’ensenya a la càmera— que m’ha deixat els cabells preciosos, mireu com brilla el lila.

Au som-hi, totes a comprar-lo!, torna a pensar.

I quan ja ha ensenyat uns quants productes més, la mare toca el timbre.

—Però què és això? —pregunta la Xaixa fent com si se’n sorprengués.

—Regal, regalet! Regal, regalet! —crida la mare, que ara apareix al vídeo amb un paquet.

—Un regal? —pregunta la Xaixa.

—Sí, em sembla que és roba d’aquella marca que tant t’agrada.

—L’obrirem, doncs! —crida la Xaixa mirant de nou cap a la càmera.

En aquest moment hi ha milers de persones connectades, la majoria nenes entre dotze i setze anys.

—Què pot ser?, què pot ser? —diu la mare.

—Mireu, mireu, mireu, mireu! Quina jaqueta que m’acaba d’arribar! No em direu que no és preciosa! Me la posaré ara mateix. —Aleshores, la Xaixa es posa una jaqueta texana amb uns pegats de la marca a l’altura de les espatlles.

Torna i l’ensenya a la càmera.

—És preciosa! —diu gairebé cridant—. Demà mateix la podreu trobar a totes les seves botigues. Només en faran 10.000 exemplars, no s’hi val a badar, que encara us en quedareu sense…

En aquell moment es gira cap a la mare, que li fa una indicació amb la boca: Avui, avui!

—Em diu la mare que demà no, que avui!, que ara mateix ja la teniu disponible també al seu web. Ja us la podeu comprar!

Au vinga, totes a comprar aquesta jaqueta que no la voldria ni que me la regalessin. Au, som-hi, beee!, com si cap de vosaltres tingués gust propi. Hi ha res més suat que comprar la mateixa roba que porta una influencer? La mateixa que duran centenars de persones, com els xais d’un ramat?, es pregunta la Xaixa mentre és ella mateixa qui en fa promoció a les xarxes.

* * *

Just en el moment que la Xaixa s’ha posat aquesta jaqueta, a uns tres quilòmetres de distància, un noi amb nou dits i mig està revisant el perfil @alex_reddast mirant de veure com arribar-hi, provant d’esbrinar si tenen cap conegut en comú, si hi ha cap noia especial que li posi més likes del que és habitual, si està enganyant la Betty amb unes altres…

L’MM assumeix que no té prou coneixements per poder-ho saber, tot això, però sí que coneix algú que l’hi podria ajudar. Algú que, ara fa dos anys, va tenir «l’accident» per culpa seva, un noi que va estar assetjant…, un dels nois més llestos de l’institut, però a qui gairebé li destrossa la vida.

A dos carrers de distància, en una petita habitació, una noia de la mateixa edat que ell fa mesos que se sent sola, trista, aïllada… Es passa les hores connectada al Meeteen perquè aquí sí que hi ha persones que li fan cas, que premien amb likes les seves fotos, que li posen comentaris, que li envien missatges. S’ha adonat que és molt més feliç parlant amb desconeguts al món digital que provant que algú li faci cas al món real.

A una desena de carrers de distància, un noi amb una cicatriu a la cella ha tancat la porta de l’habitació per dins, s’ha estirat al llit i ha començat a mirar vídeos sexuals al mòbil. Cada nit està desitjant acabar de sopar per poder pujar a l’habitació i veure aquesta mena d’imatges. És cert que, amb el temps, la seva ment necessita coses més fortes, perquè els vídeos que de bon començament l’excitaven cada cop li són més indiferents.

Ara mateix està mirant un vídeo on hi ha tres homes i una dona que se la passa la mar de bé amb tot allò que li fan. Pensa si una cosa així li deu agradar, a alguna de les noies de la classe. Segur que sí, assumeix.

Quan s’acaba el vídeo, a la pantalla li apareix un enllaç que el porta a un altre de similar, i a un altre, i a un altre… L’únic filtre és una pregunta que apareix de tant en tant: «TENS MÉS DE 18 ANYS?», i ell, en Zaro, que només en té catorze, simplement toca el botó de «SÍ». I avall que trona.

I, així, en Zaro continuarà veient vídeos d’aquests durant hores, fins que se li tanquin els ulls. Aquestes imatges seran les últimes que tindrà dins del cap abans d’adormir-se.

En un edifici situat ben bé davant, en un tercer pis, una companya de classe, prima com un secall, es passarà la nit visitant pàgines en què noies com ella comparteixen trucs per amagar la malaltia a la família i als amics, on es donen ànims per continuar perdent pes, on fan curses de perdre quilos, on llegirà frases com ara «NO ESTEM MALALTES, ÉS QUE VOLEM SER AIXÍ», on es posarà en contacte amb altres princeses o nines de porcellana per continuar fent desaparèixer el cos.

Tres blocs de cases més enllà, a la sala d’estar d’un pis petit, dos pares senten a les notícies que volen eliminar les referències a la violència o a qualsevol cosa desagradable dels llibres de Roald Dahl. Mentrestant, el seu fill d’onze anys és a l’habitació jugant amb un videojoc on s’ha ficat dins el paper d’un delinqüent que en pocs minuts ja ha decapitat dos policies, ha robat un cotxe després de clavar-li un cop de destral al conductor, ha atropellat un avi i ha violat una noia que passejava pel carrer. De vegades aquest noiet fantasieja de poder fer alguna cosa semblant a la vida real.

A l’altra punta de la ciutat, en una caseta, una professora sopa en silenci amb la seva parella, però tot i així no pot deixar de mirar el mòbil mentre va menjant. Se’l mira amb recança i li tremolen els dits cada cop que hi obre una aplicació, un missatge de correu o bé el seu perfil dins d’una xarxa social…, perquè sap que, entre tot aquest món digital, s’hi pot trobar qualsevol missatge que contingui les paraules «mestra del mam».

Just en el moment que aquesta professora —quan entra en una aplicació de missatges— es troba un dibuix amb el seu nom i una ampolla que li cau al cap, 2.345 seguidores de la Xaixa accedeixen a una botiga de roba per comprar la mateixa jaqueta que la noia anunciava a les xarxes.

Tot un èxit.

* * *

—Hem tingut més de 50.000 visualitzacions! —diu el pare de la Xaixa, eufòric, quan desconnecta la càmera.

—Una foto més, Xaixa —afegeix la mare—. Espera, que vaig a buscar els bessons.

I mentre la Xaixa s’asseu al sofà, la mare va a l’habitació a buscar els nanos, que ja gairebé s’havien adormit.

I allà, en aquell sofà que va ser un regal d’una coneguda marca de mobles, els bessons, la mare i una Xaixa que està desitjant arrencar a plorar, posen per a una foto que ara mateix publicarà a les xarxes socials.

—Ja esta penjada! —diu el pare, que també farà servir aquesta imatge per publicar-la al seu perfil de fotografia.

La Xaixa puja corrents a l’habitació. Hi entra, en tanca la porta i es posa a plorar damunt del llit.

Aixeca el cap, allarga la mà i agafa un bolígraf que es clava amb força a la cama fins que li surt sang. Sap que de vegades el dolor físic treu l’altre, el que li neix dins dels pensaments.

A l’instant mateix en què de la cama de la Xaixa surt un rajolí de sang, la mare publica aquest text: Un altre vespre feliç després del directe de la meva nena. És encantador tenir una família així, no podem ser més feliços.

Passats uns minuts, la Xaixa, com cada vespre, es promet a si mateixa no llegir els missatges que li envien comentant el vídeo. Però, com cada vespre, no se’n pot estar. I si bé la major part són de seguidores que li envien cors i missatges de suport, ella es fixa més en els altres, en els missatges dels haters: Quina merda de vida, fas tanta pena, fas un fàstic de collons; Fa anys tenia gràcia, quan eres petita, però ara ets ridícula, sembles idiota, no saps fer res més a la vida?; Mira que vendre aquesta roba que segur que ni a tu t’agrada…; Cada dia estàs més grassa, no sé pas com t’ho fas; Aquests cabells et queden fatal, ets més lletja que un pecat; Au va, deixa-ho córrer, para de fer vídeos, ets ridícula; Et mereixes que et tornin a arrencar els cabells quan vagis pel carrer, a veure si et mors d’una vegada…

La Xaixa tremola cada cop que llegeix un nou missatge, però per alguna estranya raó no pot deixar de fer-ho.

En llegeix un altre i plora.

I en torna a llegir.

I torna a plorar.

I quan li vessen les llàgrimes tanca els ulls amb força, prem els punys i s’arrauleix sobre si mateixa al llit.

I així és com passa les nits la Xaixa.

* * *

Just a l’instant en què una noia amb els cabells liles s’adorm plorant, a tres carrers de distància, en una habitació d’un tercer pis, un noi de catorze anys també plora, ja no ho pot aguantar més, n’està tip. Veu escrita per tot arreu la paraula «mocs», la veu escrita a les parets de l’institut, a la pissarra, als apunts, a l’armariet, a la ment, als somnis… I és que des de fa un cert temps tothom li diu «el paio dels mocs».

I cada dia és pitjor, com més va més, per això ja no té ganes d’anar a classe, no té ganes de llevar-se, ja no té ni ganes de viure. Sap que cada dia, sense excepció, hi haurà algú que s’hi dirigirà amb aquest malnom. Tot per un vídeo, per un miserable instant de la seva vida. Com voldria poder fer marxa enrere i esborrar aquell moment! Obre el mòbil i llegeix el primer missatge que li arriba: Com van els mocs, avui?

Plora.

A una desena de carrers de distància, una noia que té tantes polseres com pigues a la cara ha deixat el mòbil en mode avió i s’ha posat a llegir un llibre diferent de tot el que ha llegit fins aquell moment: va d’una noia que viu en un hospital, pateix unes quantes malalties estranyes i porta un barret estrambòtic. La Kiri fa temps que va decidir passar del mòbil, allunyar-se de les xarxes socials i gaudir de la lectura, que és el que de debò li agrada.

Sap que és una cosa rara. De fet, és així com li diuen de tant en tant a classe: Tu, cosa rara, com és possible que no tinguis xarxes socials?; Ei, cosa rara, i què fas a la vida? Com pots viure sense xarxes?, li pregunten massa vegades. Però a ella tant li fa.

En una casa dels afores de la ciutat, un home d’uns cinquanta anys ha aconseguit enredar el Meeteen i hi ha creat un perfil fals amb la foto d’un adolescent ros, amb uns ulls blaus preciosos i que sempre va amb una gorra vermella…, una foto que ha tret d’un banc d’imatges d’internet. Cada dia rep centenars de peticions d’amistat, hi ha un munt d’adolescents que volen lligar amb ell. Després d’estar-se uns quants dies parlant amb una noia de catorze anys, ara mateix mira de convèncer-la per quedar al parc que hi ha darrere mateix de l’estadi de futbol de la ciutat.

Just a l’extrem oposat d’aquest carrer mateix, una parella jeu al mateix llit, però a mil pensaments de distància. Com cada nit, ni tan sols es toquen, gairebé no es parlen. Les úniques frases que intercanvien últimament són «bona nit» i «bon dia». Cadascú mira el mòbil durant molts minuts, de vegades durant hores i tot, fins que, per separat, es van adormint. Fa temps que, per a ells, la relació va deixar de ser divertida. Han trobat en el mòbil el que no troben en la persona del costat.

A dos carrers de distància, a la mateixa urbanització, una noia està practicant a l’habitació el ball que farà per a un concurs que hi ha a internet. Fa dies que es fixa en els altres vídeos, els de la competència, i s’ha adonat que ha de canviar d’outfit, si vol tenir cap oportunitat: s’hauria de posar una faldilla molt més curta, una samarreta de tirants molt més ajustada i, no cal ni dir-ho, no hauria de dur sostenidors, i així tindria moltes més visualitzacions.

A tres carrers d’allà, una dona que ha invertit tots els estalvis d’una vida en una petita pastisseria, que s’aixeca a les sis del matí per entrar a treballar i arriba a casa a les vuit del vespre, està plorant perquè ha rebut tot de ressenyes negatives falses sobre els seus pastissos. Plora perquè sap que aquestes ressenyes són el resultat de xantatges que no ha volgut acceptar. Una d’aquestes, la més devastadora, és la d’una influencer amb milers de seguidors que es va presentar a la botiga i li va dir que si les convidava a esmorzar, a ella i dues amigues, li posaria una opinió positiva. La mestressa s’hi va negar i la influencer se’n va anar amb l’amenaça de posar-li una ressenya horrorosa. I l’ha complerta.

En un edifici del centre de la ciutat, un noi de catorze anys es mira la cama que no té. Observa totes les cicatrius que li han quedat. Intenta assumir que la seva vida no serà mai més igual que abans.

Hi ha dies en què li agradaria poder tornar enrere en el temps per evitar aquell moment, aquell dia, aquell instant precís en què un mòbil se li va endur la cama.

Una influencer d’uns vint anys està deprimida perquè les últimes publicacions ja no tenen tants likes com les d’ara fa unes setmanes. Desesperada, ja no sap què fer perquè els seus seguidors interactuïn més amb el compte, amb ella. Es passa les hores i els dies mirant de captar l’atenció de nous usuaris; sap que si perd això, en realitat ho haurà perdut tot, ja que no sap fer res més: posturetes per ensenyar roba a les xarxes. L’única cosa que se li acudeix per tenir més visualitzacions és el que sempre funciona: publicar una foto amb biquini, ni que siguem a l’hivern.

* * *

A la meva habitació

—Aquesta va ser la primera foto? —m’ha preguntat la dona policia.

—Sí…, la primera —he contestat.

—Però n’hi ha hagut més, oi? —ha insistit.

—Sí, n’hi ha hagut més… —els he dit morint-me de vergonya, perquè he pensat que si m’han ensenyat la primera foto, també podien tenir les següents, en què aparec més despullada, molt més despullada. I si les tenen elles, també les poden tenir més persones.

—Betty, saps què en feia, l’Alex, de les fotos? —m’ha seguit preguntant.

—Bé… Suposo que se les mirava i després les esborrava.

—No, Betty, no t’ho creguis pas, que les esborrava. Aquesta és una de les raons per les quals el volíem trobar.

Silenci.

—I… què… què en feia, doncs? —he preguntat, amb tanta por, que les paraules m’ensopegaven amb les dents.

—Les venia —m’ha contestat.

I, quan ho he sentit, m’he quedat garratibada.

—Betty, l’Alex venia aquestes fotos a persones que paguen molts diners per imatges d’adolescents nues, unes persones que, a més a més, les revenen a unes altres, i aquestes a unes altres. De vegades aquesta mena de fotos es fan servir com a reclam en webs de sexe; ara mateix la teva foto podria ser en qualsevol pàgina de sexe per internet. Amb la teva cara i el cos nu d’una altra persona, per exemple; amb els programes de retoc digital no ho sabria diferenciar ningú, si la foto és real o no.

En aquell moment diria que se me n’ha anat la sang del cos, perquè m’he començat a marejar. El magí s’ha posat a imaginar milers d’homes mirant-se les meves fotos i…

Han passat uns quants minuts en què no deia res ningú.

—Sé que ara mateix l’odies, l’Alex —ha tornat a parlar la dona policia—, però per defensar-lo una mica et diré que no n’era conscient, del mal que t’estava fent. Només ho feia per diners.

Però aquesta explicació no em servia de res; no em servia perquè no entenia què passava. Per què m’havia fet una cosa així, si teníem una relació tan bonica? He sentit la traïció ben endins del cos, com un ganivet que et travessa de banda a banda.

I m’he ensorrat.

Ja feia uns quants minuts que aguantava la por, l’odi, l’amor… Ho aguantava tot, però això de les fotos m’ha superat.

I he començat a plorar com feia temps que no plorava.

No podia parar, no podia respirar i, alhora, tenia ganes de cridar, de cridar com mai a la vida.

La dona policia se m’ha acostat a poc a poc i m’ha abraçat. I jo m’he deixat abraçar.

Hem estat així uns minuts, fins que lentament ens hem separat. M’ha mirat als ulls.

—Però… però si ell i jo estàvem enamorats, no ho entenc —he dit.

I és en aquell moment quan la dona de Meeteen, que amb prou feines si havia dit res, ha aprofitat per intervenir, com si hagués dit res d’excepcional.

—Betty, tu estàs enamorada de l’Alex, però… i ell?

M’he quedat rumiant; podria dir que sí, que durant totes les nostres converses he pensat que sí, ell mateix i tot m’ho havia dit… Bé, sempre em deia a mi mateixa que pensava que m’estimava.

—Sí, jo diria que sí, va fer coses que em van fer pensar que ho estava.

—Quines coses? —m’ha insistit altre cop la dona mentre es mirava la policia amb un cert respecte.

I llavors els he començat a explicar allò del cor daurat, que va ser l’endemà mateix d’enviar-li la foto.

* * *

L’endemà d’enviar la primera foto

Aquell dia, quan anava cap a l’institut, només pensava en la foto. Per què no m’havia contestat?

Potser no li havia agradat, potser se m’hi veien les cames massa grasses, hi feia cara de tòtila o els pits…, bé, de pit no en tinc gaire… Potser l’hauria d’haver exagerat més, com a les fotos de les influencers. Ni tan sols m’havia pentinat, i tinc un cabell tan normal, tan de pa sucat amb oli…

I si només la volia per presumir davant d’altra gent? I si només havia estat una més de la seva col·lecció?

Em vaig imaginar l’Alex reenviant la foto als amics i rient-se’n tots plegats. I aquest pensament me’n va dur un altre de molt més dolorós. I si per casualitat qualsevol dels seus amics coneixia algú de l’institut?

De sobte em vaig aturar. Vaig deixar de caminar.

I si era això el que havia passat? Em volia morir.

Com podia estar segura que havia complert la promesa de no enviar-la a ningú?

Era a pocs metres de l’institut, però no gosava continuar caminant. Vaig pensar de tornar corrents cap a casa.

Em vaig quedar palplantada en una cantonada, mirant com entraven els alumnes a l’edifici. Vaig veure tot de colles d’amics que parlaven i reien, i que es miraven el mòbil…, i el meu cap es va imaginar que allà, a les pantalles, hi havia una noia amb roba interior: jo mateixa.

Vaig esperar fins que ja gairebé no quedava ningú al carrer.

En aquell moment vaig veure un taxi que aparcava ben bé a la porta. Prou que sabia qui hi anava: la Xaixa.

Ella sempre arribava uns minuts tard, just quan ja havien entrat tots els alumnes.

La vaig mirar amb enveja, perquè m’agradaria tant ser com ella! Tenir els seus seguidors, la seva vida, ser tan popular i, sobretot, tenir el seu cos, un cos que tot t’hi escaigui. Cada dia amb roba nova, amb regals, cada foto seva amb milers i milers de likes.

Abans d’entrar, vaig mirar el mòbil per última vegada amb la petita esperança que l’Alex hi hagués escrit res, un M’agrada, un Quina foto més maca… M’hauria conformat amb una emoticona, però no hi havia res, res en absolut.

Vaig entrar l’última a l’institut, vaig deixar les coses a l’armariet amb una esgarrapada i me’n vaig anar corrents cap a classe, ja feia tard.

Quan hi vaig entrar, tothom es va tombar a mirar-me.

I el cor em va començar a tremolar.

Per sort no vaig veure rialles, no vaig observar res d’estrany, no hi havia ningú que m’assenyalés, cosa que volia dir que la meva foto no li havia arribat a ningú. Vaig sospirar.

A l’hora del pati, em vaig tornar a mirar el mòbil, però res, ni un missatge, absolutament res.

Va anar passant la resta del matí i jo només tenia ganes d’arribar a casa i tancar-me a l’habitació. I oblidar-me de l’Alex, i oblidar-me de la foto.

El que no sabia en aquell moment és com pot canviar de ràpid tot, de sobte: com una persona pot passar de ser totalment desconeguda a ser famosa en un sol instant, amb només un missatge. Això és el que em va passar a mi aquell dia.

Però és clar, tot això no ho vaig saber fins que no vaig tornar a agafar el mòbil. Bé, jo no, perquè no vaig ser jo qui el va agafar.

* * *

Sona el timbre que indica l’inici de l’hora del pati i un eixam d’adolescents surt corrent al passadís a recuperar el mòbil de l’armariet; alguns se l’han amagat dins la roba i ja el porten a la mà així que surten de classe.

Als passadissos de l’institut, milers de mans i d’ulls fan el mateix moviment alhora, com en un exèrcit de zombis. Molts dels alumnes xoquen amb els docents, que també van hipnotitzats mirant el seu, de mòbil.

Un d’aquests és una dona que camina tan de pressa com pot per arrecerar-se a la sala de professors. Avui no és un dia tan dolent, ja que en tot el matí només ha sentit dos cops les paraules «mestra del mam». Dos i prou.

Entre aquest garbuix d’adolescents, un noi descobreix un nou adhesiu a l’armariet: és una emoticona gegant a la qual li surt un moc del nas. Prova de treure’l amb les ungles i, si bé al final se n’ha sortit, a la porta hi queden enganxades petites restes de violència. Agafa els trastos i se’n va tot sol cap a la sortida.

Un altre noi va amb cadira de rodes pel passadís: després de molts mesos anant d’hospital en hospital, finalment no li van poder salvar la cama. Sap que la vida no tornarà a ser mai més igual. Tot plegat, per un mòbil.

La Betty se situa davant de l’armariet però no és capaç d’obrir-lo.

—Què fas? —la sorprèn la Kiri abraçant-la per darrere.

—Què? —li contesta, confusa.

—Per què no l’obres? Què passa? —li diu a cau d’orella mentre li estreny el cos contra el seu.

—No el vull ni agafar.

—El què, el mòbil?

—Sí, no el vull pas agafar. No vull veure-hi que no m’ha contestat. No en vull saber res més.

—Au, que això no serveix de res. Tant se val. No hi donis tanta importància —li insisteix la Kiri.

—És que no em vull tornar a endur una decepció.

—Doncs ja te l’agafo jo, apa —diu la Kiri acostant-se a l’armariet i ficant-hi la mà.

Ella sap la clau del telèfon de la Betty, igual que la Betty també sap la seva.

La Kiri treu el mòbil de l’armariet, i just en aquell moment passa un noi per davant mateix…

I els dos cossos es miren.

I, només durant un segon, les ninetes dels ulls coincideixen en l’espai i en el temps.

La Kiri nota el naixement de dues llàgrimes als ulls, unes llàgrimes que no li arriben a sortir perquè es queden amagades entre la pell i els records.

Només durant un segon que, alhora, és tota una eternitat.

Un segon en què hi ha un hospital.

I una carta.

I uns dibuixos.

I crits.

I por.

I amor.

I un refugi.

I un tren.

I un drac.

Tot això és el que hi ha en la mirada de dos adolescents que desitjarien estar junts, però que ells mateixos s’ho impedeixen.

La Kiri tanca els ulls.

* * *

La noia de les cent polseres

Va ser ara fa dos anys que un noi va estar a punt de desaparèixer a les vies del tren.

Va ser ara fa dos anys que la Kiri va saber el que era de debò el dolor, aquell que no et deixa ni respirar, que t’engarrota el cos com si hi tinguessis tot de filferros al voltant.

Va ser ara fa dos anys que el va visitar a l’hospital i va disfressar amb crits i insults tot l’amor que li tenia.

Va ser ara fa dos anys que en va sortir plorant, assumint que el que hi havia entre ells dos s’havia fet malbé.

Al cap de gairebé dos mesos, aquell noi per fi va sortir de l’hospital. Però ja no es van tornar a veure fins després de l’estiu.

Va ser quan van tornar a l’institut que van coincidir novament, però ja no eren els mateixos.

Un Com estàs tan fred com un comiat va ser la primera frase que li va dir ella.

Jo bé, i tu?

Bé, també bé.

Me n’alegro.

Jo també me n’alegro.

Gràcies per preguntar.

Ja ens veurem.

Sí…, ja ens veurem…

Fins ara.

Fins ara.

Aquesta va ser tota la conversa del retrobament.

Durant l’any es van tornar a veure moltes vegades per l’institut, però no van arribar a intercanviar més de tres o quatre frases.

Per a ella, potser va ser la por de ser rebutjada.

Potser va ser el que va passar a l’hospital.

Potser va ser que no el va defensar prou.

Potser va ser que no li va saber fer costat.

Per a ell, potser va ser la por de ser rebutjat.

Potser va ser el que va passar a l’hospital.

Potser va ser que li feia vergonya tot.

Potser va ser haver-la foragitat del seu costat.

I tot i així, tot i procurar d’evitar-se els cossos, no van poder evitar les mirades. Perquè era allà, als ulls, on encara hi havia tot el que havien viscut junts, tot el que sentien l’un per l’altra.

* * *

La Kiri s’eixuga una llagrimeta i torna a parar atenció al mòbil de la Betty.

El té a la mà. El desbloqueja, hi obre l’aplicació Meeteen i busca en els missatges nous el nom de l’Alex. I es queda amb els ulls fixos a la pantalla, com si hi hagués vist un fantasma.

La Betty se la mira tota estranyada.

—Què passa? —li pregunta.

Silenci.

La Kiri no diu ni piu, simplement observa hipnotitzada la pantalla.

En aquell moment arriba l’Amanda, una amiga de totes dues que també es queda mirant la Kiri.

—Què passa? —li pregunta.

La Kiri li diu que s’hi acosti i li ensenya el que hi ha en el telèfon. L’Amanda es queda amb la boca oberta.

I una Betty que tot el matí que té por que la seva foto amb roba interior no pugui arribar a algú de l’institut, pensa Ja està. El cap li comença a barrinar el que ha passat: l’Alex ha publicat la foto i ha arribat a algú de l’institut, i aquest algú l’ha compartit també amb un altre amic, i aquest altre amb un altre, i encara amb un altre… I ara mateix aquesta imatge és a tot arreu.

Comença a notar una escalfor que li bull per dins, es vol morir, vol desaparèixer.

La Kiri estira el braç i li dona el mòbil.

La Betty no el vol agafar.

La Kiri li insisteix.

Finalment l’agafa de cap per avall, amb unes mans tremoloses. Té ganes de fugir cames ajudeu-me.

—Mira-te’l —li diu la Kiri.

I la Betty, per fi, se’l mira.

I l’Amanda es posa a cridar enmig del passadís.

* * *

L’MM observa la Kiri i la Betty anant cap als armariets. Se li fa estrany que la Betty no s’hi vulgui acostar i que sigui la Kiri qui l’obri i n’agafi el mòbil.

Se les queda mirant des d’un racó del passadís. Fa dies que investiga l’Alex aquest a veure si en pot esbrinar res, si pot confirmar que està amb més noies alhora.

Però no n’ha pogut treure l’entrellat; assumeix que no en té prou coneixements, però bé que sap qui en té. Per això mira cap a una altra banda, cap a un noi que se’n va tot sol a l’armariet, un noi amb qui ja no es fica ningú, un dels nois més espavilats de l’institut. Tothom sap que és un geni de la informàtica.

L’observa des de lluny: gairebé sempre va amb els auriculars posats i quasi no riu mai. L’MM pensa que va ser ell qui li va llevar el somriure.

El noi que un dia va ser invisible s’acosta ara cap allà on hi ha la Betty i la Kiri. I és llavors, quan passa davant de la Kiri, que l’MM s’adona de tot el que hi va haver entre ells dos. I li fan enveja, perquè és una cosa que ell no va tenir mai amb ningú, ni tan sols amb la Betty.

* * *

El noi invisible

Va ser ara fa dos anys que un noi va estar a punt de desaparèixer a les vies del tren. Va ser ara fa dos anys que va saber el que era de debò el dolor, aquell que et fa morir cada matí. Va ser ara fa dos anys que tothom va veure aquell vídeo de les vespes; que aquest noi va pensar que tenia el poder de córrer més que ningú; que va disfressar la por pensant-se que tenia superpoders; que es va avergonyir tant del que li passava, que es va acostar a les vies del tren per comprovar si era invisible de debò.

Va ser ara fa dos anys que es va despertar en un hospital sense acabar de saber què havia succeït i que va veure aquella mà que li tocava la cama, i aquell amic que li duia còmics, i aquella psicòloga a qui va provar d’explicar tot el que ni ell mateix entenia.

I va ser ara fa dos anys, també, que una noia amb moltes polseres el va visitar a l’hospital i el va començar a cridar, a insultar; va ser llavors que va saber que el que hi havia entre ells dos s’havia fet malbé. Però, què hi havia, fet i fet, entre ells dos? No ho van arribar a esbrinar mai i tot es va quedar flotant enlaire.

Aquell dia va entendre que el trencaclosques de l’amor té massa peces i que encaixar-les no sempre és senzill, i que de vegades n’hi ha prou que se’n perdi només una perquè sigui impossible del tot.

I va anar passant el temps.

I aquella noia no el va tornar a visitar a l’hospital.

I va arribar l’estiu i va provar d’oblidar-se de l’institut, de l’MM, dels monstres, del drac… Només hi va haver algú de qui no es va poder oblidar: d’ella, de la Kiri.

Durant aquell estiu, gairebé cada nit, amb el mòbil a la mà, va estar a punt d’enviar-li un Et trobo a faltar que li va sortir mil vegades dels llavis, però mai dels dits.

I va passar l’estiu.

I va arribar el moment més difícil, el de tornar.

I el noi invisible va tornar.

I ja no s’hi van ficar més.

I va tornar a veure els companys.

I va tornar a veure la professora que li va salvar la vida.

I va tornar a veure la Kiri.

I es van parlar com si fossin dos desconeguts.

Però el que no van ser capaços de dir-se amb paraules sí que s’ho deien amb la mirada.

La mirada que els recordava tot allò que van viure, tot allò que va passar entre ells, tots els sentiments que van deixar a mig embastar, que es van quedar adormits.

I ara, el noi invisible, tot això ho acaba de veure altre cop en la mirada de la Kiri.

Però és un moment fugisser i, de sobte, pensa en aquella altra noia que ha conegut al Meeteen, amb qui parla cada nit, amb qui comparteix tantes coses, una noia molt intel·ligent, una noia que no en sap res, del que li va passar; que no en sap res, del seu passat, però que li ho pregunta tot sobre el present.

Continua caminant cap a la sortida quan sent l’Amanda cridant enmig del passadís. S’hi acostaria a veure què passa, però a la porta ja l’espera en Zaro per anar tots dos junts cap a casa.

De tota manera, segur que si és res important, ja ho diran per les xarxes; hi estan tots connectats.

* * *

EL COR DAURAT

—Li han enviat un cor daurat! —crida l’Amanda tan fort que la veu li ressegueix tot el passadís—. Li han enviat un cor daurat!

—Calla, calla —li suplica la Betty amb el missatge encara a la pantalla.

—Un cor daurat! Un cor daurat! —continua cridant l’Amanda sense poder parar.

La resta dels alumnes s’hi comencen a acostar pel passadís. Tots havien sentit a dir que existia, però no n’havien vist mai cap en directe. Però mira-te’l, ara el tenien a la pantalla del mòbil d’una companya: un cor daurat.

—Ostres tu, però quant costa això? —s’esgargamella un noi que l’acaba de veure amb els seus propis ulls.

—500 euros! —contesta una altra noia que ara ve.

A uns quants metres de distància, un adolescent prem els punys tan fort com pot. Sap que no hi podrà competir mai. Mai de la vida.

—M’hi pots signar un autògraf, aquí? —li demana una noia a la Betty.

—Un… un autògraf? Però… jo… per què? No sé què dir-te… —dubta mentre engrapa el mòbil amb la mà ben fort, ja que tothom li va tocant el braç i la fan trontollar per venir a veure’l.

—Au Betty, que ara ets famosa! La primera noia de l’institut que ha rebut un cor daurat… —li diu l’Amanda.

—Ah, sí…, però és que… —continua, confusa.

—I una foto, una foto! —li diu una altra companya.

I, de sobte, una tempesta de mòbils fan fotos de la Betty amb el cor daurat. Fotos que, sense ni tan sols demanar-li permís, publiquen als seus perfils. Ara mateix, la imatge de la Betty sostenint un mòbil amb un cor daurat a la pantalla viatja a milers de dispositius d’arreu del món, sense que hi pugui fer res per evitar-ho. El seu compte del Meeteen comença a sumar seguidors, passa d’uns 300 a 4.000 en pocs minuts.

—Ets famosa! Ets famosa! —li diu un noi.

—Però… però si no he fet res —contesta ella.

—No cal que facis res, ets famosa i prou! —afegeix una altra de les noies que li demana una signatura.

Al cap de molts minuts, centenars de fotos i una bona pila d’autògrafs, la Betty aconsegueix sortir de l’institut, juntament amb la Kiri i l’Amanda.

—Li hauràs d’enviar alguna cosa —diu l’Amanda.

—No en té cap obligació —li contesta la Kiri.

—Però li ha enviat un cor daurat —insisteix l’Amanda.

—Sí, li hauré d’enviar alguna cosa, però jo no tinc pas tants diners; de fet, estic bastant pelada —admet la Betty, que continua sense assumir tot el que li ha passat ara fa uns minuts.

—Doncs no li enviïs res —li respon la Kiri.

—Però és que m’ha enviat un cor daurat… Ja saps quant costa?

—Sí, i si te l’ha enviat és perquè pot, perquè té molts calés, però tu no. Tu no hi estàs pas obligada.

—Però… però sí que estic obligada a passar-li alguna cosa, no? Va, li enviaré una estrella, almenys.

—Però els calés que tens no eren per a roba? —pregunta Kiri.

—Sí… Estava estalviant per comprar-me aquells pantalons que vaig veure l’altre dia.

—Doncs compra’t la roba i no li enviïs res, no cal. Si li agrades, segur que tant li farà.

—Però és que li ha enviat un cor daurat! —insisteix l’Amanda.

—Que ni se t’acudeixi gastar-te els calés en això de l’estrella, eh? Ves quina bestiesa! —li diu de nou la Kiri.

—Sí, sí —cedeix, finalment, la Betty.

—M’ho promets?

—Que sí, que t’ho prometo.

I les tres amigues s’acomiaden amb una abraçada.

Just abans d’arribar a casa la Betty consulta el saldo que té; se l’estava guardant per comprar-se roba, però què hi farem…

Li envia l’estrella a l’Alex.

* * *

Seu central de Meeteen, unes setmanes abans

—Bé, i ara per anar acabant, com ens està funcionant la idea aquesta de les icones que s’han de pagar? —pregunta el president de la companyia.

—Va genial. Meravellosament bé. És una de les millors idees que hem tingut; la gent paga per una cosa que no val res, absolutament res. Paguen per una icona! —somriu una de les assistents a la reunió—. Aquest mes hem recaptat més de tres-cents milions de dòlars amb la idea de les icones, la major part amb les de tipus amorós. Tots els adolescents que s’enamoren volen impressionar la parella i es gasten els diners enviant unes icones que en el fons no ens costen ni cinc. I el millor de tot és que quan hi ha algú que n’envia, qui la rep gairebé que se sent obligat a correspondre-hi i també en sol enviar una altra. És com quan algú et diu «T’estimo», que la resposta acostuma a ser un altre «T’estimo».

»Ah, i on també està funcionant la mar de bé és en les ruptures amoroses. Quan s’enfaden, quan se separen…, els usuaris les fan servir per mirar de reconciliar-se. Com més calés es gasten, sembla que el perdó costi menys d’aconseguir.

»Ara, per Sant Valentí, n’estem preparant de noves, per exemple un cor de coloraines amb el nom de la persona a qui va dirigit. També una icona d’un regal que, quan la toques, se t’obre un missatge de text. Esperem guanyar-hi més de 500 milions.

—Genial, absolutament genial. Aquestes són les idees que més m’agraden, les que no ens costen ni cinc —diu el president.

* * *

Mentre una noia continua flotant als núvols entre fotos, autògrafs, lloances i enveges, l’MM ha sortit corrents al carrer a seguir la petja de dos nois.

Els observa allunyant-se de l’institut i, a certa distància, comença a caminar darrere d’ells. Els va seguint fins que arriben a la cantonada on sempre s’acomiaden.

L’MM s’espera mentre tots dos van parlant i rient durant uns minuts.

Finalment, en Zaro se’n va en una direcció i el noi que un dia va ser invisible marxa cap a una altra.

Al cap de pocs metres, en Zaro es tomba i somriu.

Somriu perquè pot veure el seu amic, perquè continua sent visible, perquè, per sort, encara hi és.

* * *

El noi de la cicatriu a la cella

Va ser ara fa dos anys que, després d’una primera visita a l’hospital que no va anar bé, un noi amb una cicatriu a la cella va caminar de nou cap a l’habitació on el seu amic s’estava recuperant de l’accident.

Hi va anar assumint que la primera batalla contra el perdó no havia anat bé i que es podia trobar amb una altra derrota. Però, tot i així, ho va voler tornar a intentar.

Hi va anar tremolant, perquè sabia que el passat no l’acompanyava pas, perquè quan el seu amic més el necessitava va fugir, se’n va allunyar. Per què ho va fer? Per què no es va quedar amb ell? Per què no el va ajudar?, s’ha preguntat mil vegades.

No el va ajudar perquè va tenir por, molta por. Por que li fessin el mateix: por que l’MM i la seva colla li peguessin a ell, l’insultessin a ell, li llencessin coses a l’esquena a ell, el posessin en ridícul a ell, li fessin la vida impossible a ell… Per això no va ajudar el noi invisible.

D’ençà de l’accident ha plorat no sé quants cops a la seva habitació per tot allò que no va fer, per tot allò que no va dir. Se n’ha culpat, s’ha odiat, s’ha castigat a si mateix.

Per això va tornar altra vegada a l’hospital.

I va arribar fins a la porta de l’habitació.

Era tancada.

El cos li demanava d’anar-se’n.

El cap li deia que es quedés.

I no va marxar.

I va trucar-hi, tremolant de por.

I li va obrir una dona que bé prou que coneixia.

Li va fer un petó i ella va sortir de l’habitació.

Hi ha batalles que s’han de lluitar tot sol.

I va entrar.

I el va veure.

I un petit somriure va ser la rebuda.

I en Zaro es va acostar al noi.

I durant uns segons es van mirar.

I en Zaro, amb peus de fang, s’hi va acostar.

I, sense dir mot, li va agafar la mà.

I aquell dia sí, al segon assalt, es va ensorrar.

I en Zaro hi va plorar tot el dolor que duia a dins, va vessar tot el penediment per l’habitació, totes les disculpes li van sortir en forma de llàgrimes.

En Zaro va plorar perquè, d’ençà que va passar l’accident, cada nit s’imaginava el seu amic caminant tot sol sota la pluja, sense cap mà a la vora, sense ningú amb qui poder parlar, mentre buscava el final a les vies del tren. Va plorar perquè els amics no ho fan, això: no s’abandonen; els amics s’ajuden, es preocupen, es fan companyia…

I aleshores, quan va veure en Zaro ensorrar-se d’aquella manera, el noi es va incorporar al llit i el va abraçar. I també va començar a plorar, perquè quan es fa malbé una amistat, es fa malbé en totes dues direccions; perquè quan es fa malbé una amistat, el dolor vessa cap a totes dues bandes.

S’hi van estar tota la tarda, parlant de tot el que haurien pogut fer i no van fer, de tot el que haurien hagut de parlar i no van parlar, de tot el que van sentir i no es van saber dir.

I així, aquella tarda, es va plorar tot un passat dins d’aquella habitació, on van entrar un parell de gairebé desconeguts i d’on en van sortir de nou dos amics.

* * *

La Betty camina cap a casa amb el mòbil a la mà sense deixar de mirar cap a la pantalla. Just en aquell moment li arriba un missatge.

—T’ha agradat el meu cor? —li escriu l’Alex.

I la noia s’atura enmig de la calçada, flotant dins el seu món, un món increïble. Un cotxe li toca el clàxon, però ella no es belluga. El cotxe torna a fer anar el clàxon i la Betty demana perdó amb la mà i salta de joia fins a la vorera.

—Sííííííííí, moltíssim! Mil gràcies, no sé pas què dir, de debò… —li escriu mentre camina.

—M’alegro que t’hagi agradat, gràcies també per la teva estrella —li contesta ell.

—És tot el que t’he pogut oferir, però si tingués més diners me’ls hi hauria gastat tots.

—No pateixis, amb les teves fotos en tinc prou. Fem intercanvi?

—Intercanvi? —contesta ella, confusa.

—Aquest vespre te n’envio una jo, i tu me n’envies una altra.

—Una altra? —es mira el cos i dubta…

—Aquest vespre jo te n’envio una i tu una altra —repeteix.

La Betty es queda en silenci, sense respondre ni sí ni no.

L’Alex es desconnecta.

I ella s’espanta. Es comença a posar nerviosa, té por de perdre’l.

Ho va passar malament després d’enviar la primera foto, però bé, al final l’Alex va complir la paraula i no la hi va ensenyar a ningú. A més a més, si és a canvi d’una de seva…

Es torna a mirar el mòbil i encara està desconnectat.

Sent que el pot perdre i n’està enamorada com no ho havia estat mai. La Betty hi pensa a tota hora, espera amb il·lusió cada missatge que li envia, cada like… Se’n va al llit pensant en ell i es lleva també pensant-hi. Està enamorada d’un noi que té centenars de milers de seguidors. A més a més, li ha enviat un cor que val 500 euros, tota una fortuna. I és guapo, molt guapo, i famós, i l’està fent famosa a ella.

Per tot plegat sap que, al final, farà tot el que li demani.

Es mira de nou el mòbil.

No està connectat.

* * *

El noi que un dia va ser invisible s’acaba d’acomiadar del seu amic Zaro i camina despreocupat, amb els auriculars al cap, pensant en un projecte que ha d’entregar d’aquí a un parell de setmanes. De tant en tant, i això és una mania que té, es toca per damunt els cabells la cicatriu que li va quedar quan aquell tren gairebé li sega la vida. Una cicatriu que li recorda els pitjors moments.

Es mira el mòbil, gairebé per inèrcia, i veu que la noia amb qui acostuma a parlar pel Meeteen li ha escrit un Com estàs? Li contesta mentre camina, sense adonar-se que, al darrere, com en un record dels vells temps, un noi amb nou dits i mig no el deixa de petja d’ençà que han sortit de l’institut.

I, així, tots dos caminen pels mateixos carrers, però amb els papers intercanviats. Ara qui està més nerviós és l’MM. Accelera la marxa, amb la intenció d’aprofitar que un semàfor s’ha posat vermell.

L’MM se li col·loca ben bé al costat.

I el noi el veu. Veu el seu primer monstre.

I tots dos es queden quiets.

Tots dos, de manera instintiva, miren el que tenen davant, com sempre que han de travessar el carrer.

—Hola —diu l’MM mentre el semàfor continua vermell.

—Hola —li contesta el noi.

—Podem parlar un moment? —li pregunta ara l’MM, nerviós.

Tots dos miren cap a un parc que coneixen prou bé.

El semàfor es posa verd.

I, sense dir-se res més, comencen a travessar el carrer, l’un al costat de l’altre, sense mirar-se, assumint que en uns quants centímetres caben distàncies enormes.

Entren al parc i continuen caminant. De fet, cap d’ells dos no sap on va, caminen i prou.

S’adonen que se’ls acaba el parc.

L’MM assenyala un banc que hi ha al costat dels gronxadors.

S’hi asseuen, un a cada punta.

* * *

El noi dels nou dits i mig

Va ser ara fa dos anys que un noi amb nou dits i mig va estar a punt de causar un mal irremissible.

Va ser també ara fa dos anys que l’MM caminava cap a aquest mateix parc on és ara per demanar disculpes a un noi que es va espantar tant, que la por li va vessar de les vores i va sortir cames ajudeu-me.

I ell, l’MM, no va fer res més, es va pensar que amb la voluntat ja n’hi havia prou, es va pensar que amb aquell intent de demanar-li perdó ja estava tot arreglat.

Però, evidentment, no s’havia arreglat pas.

I, al cap d’uns dies, aquell noi que s’havia tornat invisible, aquell noi ple de dolor i de por fins als fonaments, va arribar fins a les vies del tren…

I va passar «l’accident».

I el que va succeir després, no s’ho esperava ningú: durant els dies en què aquell noi es va estar recuperant a l’hospital, tot el món al votant de l’MM es va capgirar.

Primer va venir l’aïllament: la Betty el va deixar, els amics se’n van apartar i la resta dels alumnes el van ignorar. Fins i tot els professors evitaven d’adreçar-s’hi a classe, com si no existís, com si no hi hagués de ser.

No hi volia ser ningú, a prop. Tothom de l’institut sabia que tenia la culpa del que havia ocorregut i tots els qui no havien fet res per evitar-ho, tots els qui no havien ajudat el noi invisible, ara se n’avergonyien.

Després de l’aïllament van venir els insults: pintades a l’armariet, frases anònimes a la pissarra just abans d’entrar a classe, més pintades a la porta de l’escola i vora la porta de casa seva, alguna escopinada de tant en tant a la motxilla…

I, tot i amb això, el pitjor encara havia d’arribar. Ets un assassí, un monstre; Hi hauries d’haver anat tu, a les vies del tren, i quedar-t’hi; Tant de bo desapareguessis; Ets un covard; Ves-te’n de la ciutat per sempre; No tornis mai més a l’institut; No t’hi volem, assetjador; Hi hauries de ser tu, a l’hospital; Hauries de ser mort… van ser alguns dels missatges que li arribaven de manera anònima al mòbil cada dia, cada nit, en cada moment, perquè l’odi no n’entén, d’horaris. Segurament aquells missatges els escrivien molts dels que, tot i veure el que havia anat passant l’any anterior, tot i ser-ne testimonis, no havien fet res per ajudar el noi invisible.

I, així, l’MM es va tornar la persona més solitària de l’institut. No parlava amb ningú perquè no hi volia parlar ningú. A classe s’asseia a l’última fila en silenci, al pati es quedava tot sol en una cantonada, cap dels alumnes no li dirigia la paraula… Només hi havia una persona que, de tant en tant, hi parlava, que mirava d’entendre tot el que li passava pel cap, a aquell noi que s’havia equivocat tant…, una professora que duia un tatuatge a l’esquena.

De tant en tant, alguna tarda, plegant de l’institut, l’MM se n’anava caminant cap al lloc exacte on s’havia produït l’accident. I allà, a les vies, es quedava mirant cap a l’infinit fins que, de lluny, veia com s’acostava un tren.

S’imaginava tot el que li devia haver passat pel cap a aquell noi per acabar allà, davant d’aquell carril de mort.

Aquelles visites a les vies les va continuar fent també durant l’estiu en què es va quedar sense amics.

I va ser en una d’aquelles tardes solitàries d’agost que, quan va arribar al punt exacte de la via del tren, s’hi va trobar una altra persona.

* * *

La Betty arriba a casa amb tants dubtes com quan va enviar la primera foto: recorda que malament que ho va passar, tots els temors que li van arribar després… Però, en realitat, després no va passar res. La foto no va aparèixer enlloc, no es va publicar. L’Alex havia complert la paraula donada.

El problema de cometre un error sense conseqüències és que, quan ho tornes a fer, ja no ho veus com un error, però això la Betty encara no ho sap.

—Hola, Bitbit. Tindré la foto, avui? —li escriu l’Alex.

—Hola… —dubta—. Sí, bé, no ho sé…

I ell es desconnecta.

I ella es posa nerviosa.

Durant tres minuts que a la Betty li semblen tres vides senceres, l’Alex està en silenci, fins que, de cop i volta, li envia una foto. Una foto que la sorprèn, que la fa enrojolar. Tant, que s’aixeca de seguida a tancar el baldó de la porta de l’habitació.

Es mor d’amor i, alhora, es pregunta quantes noies deuen tenir ara mateix una foto de l’Alex així, gairebé conill, tapant-se les vergonyes amb les mans i somrient a la càmera.

—I ara? Tindré la foto o què? —li pregunta ell altre cop amb mil emoticones somrients.

—Sí, aquest vespre cap al tard —li contesta ella tota feliç.

I, havent sopat, quan la casa ja fa nones, la Betty comença a consultar per internet maneres de mostrar el cos nu però sense ensenyar res. Se situa davant del mirall i s’hi col·loca de mil postures diferents. Quan pensa que ja ha trobat la correcta, posa el mòbil dalt de l’escriptori i es fa una primera foto.

No li agrada.

Torna a repetir tot el procés i se’n fa una altra.

Tampoc li agrada.

I una altra. Tampoc.

Una altra més. Tampoc…

Finalment, després d’una vintena d’intents, se’n fa una que no li acaba de desagradar. Tot i així, la comença a retocar amb tot de filtres: hi treu llum, hi afegeix una mica de contrast, en difumina les vores, s’hi posa els cabells una mica més brillants, hi suavitza la petites arrugues del cos, hi engrosseix una mica els ulls…

I, tot i que encara dubta, finalment toca el botó d’enviar.

I, així, una altra foto d’una Betty nua arriba a un Alex. Serà la segona de moltes, de totes les que s’aniran intercanviant els dies vinents.

* * *

El noi dels nou dits i mig

Aquella tarda d’agost, quan l’MM va arribar a les vies del tren, va veure que hi havia algú allà baix, just al mateix lloc on va passar l’accident. Mentre s’hi anava acostant va distingir la figura d’un altre noi.

Quan el va reconèixer va estar a punt de sortir a cuitacorrents, però en comptes de fugir va continuar caminant cap a ell. Potser aquella va ser la primera acció valenta de debò que havia fet mai.

—Hola —va dir en veu baixa.

—Hola —li va dir un noi que ni tan sols es va tombar a veure què.

Van passar els minuts mentre la calor queia sobre dos cossos que s’estaven allà immòbils, mirant cap endavant; ni tan sols les ombres es tocaven.

—També va ser culpa meva —va xiuxiuejar de sobte un noi que una vegada va ser invisible.

L’MM no sabia què dir. Per primer cop en sa vida estava tremolant de por.

—També va ser culpa meva —va continuar parlant lentament, en veu baixa—. Ho podria haver explicat als pares, a algun professor, podria haver buscat ajuda en els amics… i, en canvi, m’ho vaig callar tot. Ho podria haver dit a tanta gent…, i al final només vaig ser capaç de dir-ho a la meva germana, a una nena petita que sabia que no en diria mai res, perquè ni tan sols entenia les històries que li anava explicant…

Silenci.

—I, és clar, també em podria haver enfrontat amb tu…

I, just quan va acabar de dir aquesta frase, el noi que havia estat invisible es va tombar i es va posar a uns centímetres de la cara de l’MM, amb els ulls que li tremolaven, plens de ràbia; amb el cos en tensió, els punys premuts, com si aquell fos el moment que havia estat esperant tot aquell temps per tornar a l’MM tot el que li devia.

L’MM es va empassar una glopada de saliva. No sabia què dir, no sabia què fer perquè esperava que, d’un moment a l’altre, aquell noi deixés anar tota la ràbia contra ell, li pegués amb tota la força. I ell no s’hi tornaria, perquè la culpa l’havia deixat massa feble.

Per això, abans de rebre la patacada, va dir una última frase.

—No, no va ser pas teva, la culpa: va ser meva.

L’MM va mirar cap al cel provant d’aguantar les llàgrimes que se li anaven acumulant, i no sabia com desempallegar-se’n. No es podia fregar la cara amb el braç perquè això voldria dir que les hi tenia; per tant, l’única solució era continuar mirant cap amunt perquè, d’alguna manera, els ulls les tornessin a absorbir. Cosa que no passaria.

Finalment, no ho va poder evitar, va abaixar el cap i les va deixar caure sobre les vies del tren.

El noi invisible es va adonar que plovia en un dia sense ni un núvol.

—Em sap greu…

I, al costat de l’anterior, una altra gota, i es va anar formant un petit bassal de penediment.

I va passar una cosa que cap d’ells dos no s’esperava, que no s’haurien pensat mai, que no s’hauria imaginat ningú:

de sobte,

sense demanar-se permís l’un a l’altre,

sense parlar,

sense pensar-ho,

tots dos nois es van abraçar.

I tot el que es van dir aquella tarda ho deixarem per a la seva intimitat, per a ells i prou.

* * *

A la meva habitació

—Així doncs, l’Alex t’ha enviat un cor daurat… —m’ha preguntat aquest cop la dona de Meeteen.

—Sí, bé…, no en va ser un i prou, només. Aquest va ser el primer, però després me’n va regalar més, i estrelles, i altres icones d’aquestes que s’han de pagar. Tot s’ha de dir que sempre tenia molts detalls amb mi.

—Però tot això val molts diners. No et sembla estrany que en tingui tants?

—Bé, és influencer, i suposo que amb les marques i tot plegat deu guanyar una bona picossada.

—Això que diuen, que ser influencer genera una gran quantitat de diners, és una cosa una mica idealitzada, Betty. Saps quanta gent en viu, de les xarxes socials, a internet? Poca, ben poca. Sí, n’hi ha uns quants que durant un temps en poden viure, però la majoria… La gran majoria dels influencers ho fan a canvi d’almoines: es venen per la invitació a un acte, per un joc de maquillatge a canvi de pintar-se la cara, per un sopar en una hamburgueseria a canvi de fer-s’hi una foto menjant, o simplement per una gorra, unes ulleres o una jaqueta… La realitat és així de trista.

»I el gran problema és que qui avui és famós a les xarxes, pot ser que d’aquí a uns mesos ni existeixi, que no li faci cas ningú. No et pots arribar a imaginar la quantitat d’adolescents fets malbé que no són capaços d’entendre que un dia són a dalt de tot i l’endemà ja no són ningú. No et pots arribar a imaginar la quantitat de depressions, d’ansietat… que genera haver d’estar sempre publicant coses perquè et contracti una marca, perquè no s’oblidin de tu. No et pots arribar a imaginar com pot ser de destructiu, això de dependre dels likes.

»No, Betty, amb això no se’n guanyen, de diners, o com a mínim no pas tants… Per això l’Alex tenia altres mitjans per anar-ne acumulant…

Llavors m’he posat a pensar altre cop en les fotos i l’he tornat a odiar, a odiar amb totes les forces. He sentit fàstic, vergonya… M’he imaginat altra vegada tot de desconeguts mirant les fotos per internet, unes fotos que no puc esborrar, que hi seran per sempre, unes fotos que li vaig enviar en la intimitat.

—Però, per què? Per què m’ha fet una cosa així, l’Alex? No ho entenc: si m’ho va prometre, si em va dir que les esborraria, si em va dir que… —he murmurat en veu alta.

—Betty, a part de les fotos, l’Alex ha comès molts més delictes: ha entrat en webs de bancs, en sistemes d’empreses multinacionals, en organismes de l’estat… Ha robat diners de molts comptes bancaris… Ha comerciat amb dades protegides… Ha fet una pila de coses per guanyar diners, molts diners. Pensem que ha pogut robar centenars de milions.

Centenars de milions…

M’he quedat muda quan ha dit la xifra. És com si estiguessin parlant d’una persona que no conec de res. Tot això, ha fet l’Alex?

—Et va dir mai per què en necessitava tants, de diners? —m’ha preguntat la dona de Meeteen.

—Sí… —he contestat, mentre recordava el dia que me’n va parlar—. M’ho va dir un dia que vam estar discutint.

—Discutint? —s’ha sorprès la dona de Meeteen—. Discutint per què?

—Perquè el volia veure.

* * *

Unes setmanes abans

Va arribar un punt en què una Betty hiperenamorada aprofitava qualsevol moment per parlar amb l’Alex: tan bon punt es despertava; a l’hora d’esmorzar, mentre els pares miraven cadascú el seu ordinador; anant cap a l’institut. De vegades, arriscant-se i tot que l’hi prenguessin, s’enduia el mòbil a classe i, quan no se n’adonava ningú, se’l posava entre les cames i així hi podia continuar parlant. També hi xerrava tornant de l’institut, a casa quan estava tota sola, mentre feia els deures, mentre feia veure que estudiava, just abans de sopar, després de sopar i tota la nit fins que s’adormia…

—A quin institut vas? —li va preguntar un dia, potser amb la intenció de saber en quina ciutat vivia.

—No vaig a cap institut —va ser la resposta de l’Alex.

—No? On estudies, doncs? —li va preguntar ella tota confosa.

—És que tot ho estudio a la meva habitació.

—Tens una cosa així com un professor particular?

—Una cosa així —va dir ell, sense més ni més—. Mira quina frase més bonica que he trobat d’un llibre… —va fer, canviant de tema.

La Betty no li va voler preguntar res més. Va suposar que, com que era un influencer tan famós, devia tenir professors particulars i tot.

Va ser al cap de pocs dies quan ho va tornar a intentar, aquest cop d’una manera més directa.

—He estat pensant… que ens podríem veure algun dia —li escriu amb tota la il·lusió.

L’Alex triga a contestar. I la Betty es penedeix a l’instant d’haver-li fet la proposta.

—Ja ens veiem —li contesta ell en una resposta que la descol·loca.

—Què vols dir?

—Que ja ens veiem a les fotos. Jo et veig a les teves publicacions, a les teves imatges…, i tu em pots veure a mi en totes les meves fotos. Ja ens veiem.

—És clar, però jo em refereixo a veure’ns en persona —contesta ella—, o si més no en videoconferència. No en fas mai, de vídeos… Com és això?

—Sí que en faig, una pila. Exactament n’he publicat 344, de vídeos.

—Ah, mira, els tens comptats i tot —contesta, sorpresa—. Sí, però són vídeos de com jugues a videojocs on amb prou feines si se’t veu la cara, només el clatell i prou. Vull dir vídeos normals.

—No sé què vols que et digui, m’agraden més les fotos. No m’agrada com surto en els vídeos.

La Betty decideix tornar a la pregunta inicial.

—T’agradaria que ens veiéssim en persona? —insisteix de nou una noieta que no ha estat mai tan enamorada.

—En persona? —torna a dir ell.

—Sí, és clar, en persona, seria genial. M’agradaria poder-te veure, potser no som pas tan lluny l’un de l’altra. On vius, tu? —escriu novament ella amb alegria, i li engalta la pregunta sense pensar.

—En una habitació —li contesta ell.

—No —riu la Betty, que molts cop no acaba d’entendre el seu sentit de l’humor tan particular—. No volia dir on ets ara mateix, sinó on vius.

—En una habitació —insisteix l’Alex—. En una habitació d’exactament 23,46 metres quadrats, sempre soc aquí. Bé, gairebé sempre.

—Sempre vius en una habitació? —li torna a preguntar ella amb estranyesa.

—Sí, em diuen que és el millor perquè no m’atabalin els seguidors. Per això sempre soc dins d’aquesta habitació. Aquí hi aprenc tot el que haig d’aprendre, aquí és on estudio.

—I no en surts mai? —pregunta la Betty.

—Bé, de vegades, quan no se n’adonen, me’n vaig.

—Quan no se n’adonen qui? —insisteix.

—Ells…

I, en aquell moment, l’Alex es desconnecta.

La Betty pensa que potser ha tocat un tema delicat de què no vol parlar. Tot i així, quan l’Alex es torna a connectar, hi insisteix.

—En quina ciutat és, aquesta habitació?

—No m’ho deixen dir, m’ho tenen prohibit.

—Prohibit?

—Sí, per la meva seguretat.

—Au va, Alex, on vius? Que no penso pas posar en risc la teva seguretat —li torna a insistir, afegint-hi ara unes emoticones de riure per suavitzar una conversa que s’està tornant massa tensa.

—A veure… Amb el trànsit que hi ha ara mateix, visc exactament a cinc hores i deu minuts de casa teva, això anant-hi amb cotxe —li diu l’Alex.

La Betty somriu.

Torna a estar feliç perquè, almenys, li ha pogut esgarrapar alguna cosa, ni que sigui petita. Li envia tot d’emoticones amb somriures.

—Déu-n’hi-do! —li escriu.

I just quan ha acabat d’enviar aquest missatge la Betty s’adona d’un petit detall que la fa tremolar, i per primera vegada té por de parlar amb l’Alex.

Sosté el mòbil tota nerviosa, li cau de les mans un parell de cops. Es posa a teclejar-hi tan ràpid que no li surten les paraules.

—Alex, com ho saps, on visc? —li pregunta.

* * *

Tots dos nois s’estan asseguts davant dels gronxadors, no n’hi ha cap que digui res, tan sols observen el que passa a allà al voltant.

El noi espera que l’MM digui què ha vingut a dir.

L’MM no sap com dir-ho.

I just quan sembla que està a punt de parlar, tots dos veuen que un nen petit, de vora quatre o cinc anys, acaba de caure del tobogan i que la cara se li ha estampat contra terra amb violència. Després d’uns segons en xoc, ha començat a plorar i a rajar-li sang per la boca.

La mare hi va corrents a veure què li ha passat: no sembla que sigui cap cosa greu, només s’ha mossegat el llavi i s’ha fet una ferideta a la part interior de la boca.

La dona se’l podria endur en aquell mateix instant cap a la font per netejar-li la ferida amb aigua, però abans d’això, treu el mòbil i comença a enregistrar un vídeo.

Mireu, marones, avui el meu cigronet ha tingut un petit accident al parc, diu, mentre enfoca el mòbil tan a la vora del nen, que una mica més i li toca la ferida. Tant se val que n’estigueu tota l’estona pendents, que sempre li passen coses: mireu què s’ha fet al tobogan, i la mare continua enfocant la boca d’un infant que no entén res i continua plorant de dolor.

La mare deixa de gravar, es posa dreta un moment i el penja a la xarxa. Un cop confirma que s’ha publicat, agafa el nen i se l’emporta cap a la font per rentar-li la ferida. Ara ja la té neta, però és que així, sense sang, el vídeo no hauria estat tan impactant.

Amb prou feines un minut ja hi té més de 200 comentaris: Ai pobrissó; Ves quines coses que passen; Que bé que n’estiguis tan pendent; Ets tota una marassa…

—Com estàs? —pregunta de sobte el noi a l’MM.

I això és una cosa que l’MM no s’esperava, no s’esperava pas que li fes una pregunta, ni s’esperava tampoc que fos aquesta pregunta en concret.

—Com t’ho diria… Bé… Millor, la gent ja em comença a parlar, ja no hi ha tant d’odi per les xarxes, fins i tot hi ha pares que no em giren la cara quan em veuen —respon.

—Per què has vingut? —li pregunta el noi en un to neutre, sense que a la frase hi hagi cap retret, sinó tan sols curiositat.

—He vingut per veure si em pots fer un favor.

—Un favor? —contesta el noi, sorprès i feliç alhora.

Feliç perquè no és cap exigència, perquè la frase que acaba de sentir no té res a veure amb aquella que va acabar amb un NO i que ho va començar tot.

—Sí, un favor, una cosa que no soc capaç de fer pel meu compte.

—Digues.

—Doncs mira, tothom de l’institut sap que ets un geni amb els ordinadors, amb internet, amb tot el que tingui a veure amb la informàtica —li explica l’MM.

—Home…, tant com un geni… Simplement és una cosa que m’agrada.

—Bé…, el que necessito… no sé gaire com explicar-t’ho. Doncs mira, és que jo encara estic enamorat de la Betty, i n’estic des del primer cop que ens vam conèixer, d’ençà que vam començar a sortir junts. Sé que m’hi vaig portar com un bacó, però em continua agradant tant… I ara el problema és que… —i aquí l’MM s’atura, com si li fes vergonya assumir que en aquesta ocasió és el perdedor.

—És que la Betty ara n’està de l’Alex, oi? —el sorprèn el noi, dient una cosa que ja sap tot l’institut.

—Sí. Però hi ha una cosa que no m’acaba de quadrar. No entenc com un noi així, tan popular, que podria estar amb qualsevol, s’ha fixat en ella. A més a més, estic segur que va fent el borinot amb unes quantes alhora. Ho he insinuat algun cop a la Betty, però, és clar, no em fa cas. Si m’hi poguessis ajudar…

—Qui? Jo? Però com?

—Doncs no ho sé, mirant si aquest Alex es connecta amb altres noies, entrant-li al perfil o als comentaris…, i demostrar-li així a la Betty que l’està engalipant.

—Ui…, no és gens senzill, això; gairebé diria que és impossible. És veritat que m’encanta la informàtica i que hi tinc bastant la mà trencada, però entrar i rebentar la seguretat d’una aplicació com el Meeteen és una altra cosa. No puc pas accedir a la seva base de dades així com així, com fan a les pel·lícules, i treure’n informació.

L’MM no diu res.

El noi es queda rumiant, mirant a terra durant uns minuts.

—De tota manera, ho provaré —li contesta.

—De debò? —L’MM aixeca la cara, tot sorprès.

—No seré capaç d’entrar dins l’aplicació i agafar-ne les dades, això en una empresa com aquesta és gairebé impossible, però em sembla que hi ha una altra manera de fer-ho.

—Gràcies.

Silenci.

L’MM s’aixeca del banc lentament, recolza la mà sobre l’espatlla del noi i li parla en veu baixa.

—Saps què? Sempre t’he envejat. Jo i els altres…, tots et teníem enveja.

I l’MM se’n va, molt a poc a poc.

El noi l’observa.

* * *

—Com ho saps, on visc? —li vaig preguntar tota espantada.

Va trigar gairebé un minut a respondre.

—És molt senzill. Totes les fotos que m’envies des de la teva habitació estan geolocalitzades. Un usuari normal no ho pot saber, on s’han fet, però nosaltres sí —em va contestar.

—Nosaltres?

—Sí, nosaltres, els usuaris del Meeteen que tenim molts seguidors. Diuen que ho fan per protegir-nos, així sempre tenim els seguidors localitzats. Sempre sé des d’on s’envia una foto, qualsevol; encara que el dispositiu digui que no les geolocalitza, és mentida. Tot es localitza, tot s’enregistra, tot es desa. Tot i que, en realitat, qualsevol, amb el programa adequat, ho pot saber, qualsevol pot esbrinar on s’ha fet una foto, a quina hora, fins i tot amb quin mòbil. Tota aquesta informació ja hi és, en cada foto, només cal saber com accedir-hi.

Un cop em va passar la por que sabés on vivia, vaig tornar a pensar que no érem pas tan lluny l’un de l’altra, que podíem quedar algun dia. Només eren cinc hores de cotxe, i segurament hi devia haver alguna altra manera d’arribar de la seva ciutat a la meva.

—Cinc hores no són res, podem quedar algun dia, ens podríem veure —li vaig dir, amb tanta il·lusió, que fins i tot em van somriure els dits mentre teclejava al mòbil.

—Hi ha un tren que et duria fins a la meva ciutat en 4 hores i 12 minuts. Després podries agafar l’autobús número 8 o el 34, que et deixarien a uns 15 minuts caminant del lloc on visc —em va contestar gairebé automàticament, com si ja ho tingués tot pensat, com si també ell hagués estat planificant de veure’ns. I això em va fer feliç.

Però només vaig ser feliç fins a la frase següent.

—Però no ens podem veure —em va contestar. I se’m va estroncar el somriure.

Silenci.

Tots dos ens vam quedar en cada extrem de la conversa sense dir res.

Van anar passant els minuts.

I va ser ell qui va tornar a escriure.

—Però ens podem enviar una foto —va insistir, afegint-hi una carona somrient.

—Però jo no en vull, de fotos! No en vull cap més! En tens a centenars, a milers, dins de la xarxa social. Jo el que vull és estar amb tu, abraçar-te, tocar-te, besar-te… —i en el mateix moment en què vaig escriure això, ho vaig voler esborrar, però ja era massa tard, ja ho havia llegit.

No contestava.

Vaig pensar que potser havia anat massa ràpid, que potser m’havia passat.

—Vull estar amb tu, et vull conèixer —vaig escriure de nou.

—Però si ja estem junts i ja ens coneixem.

—Sí…, però no així —vaig insistir.

—Però és que ara mateix ja ho estem, de junts —em va tornar a repetir.

No entenia res. No entenia què estava passant, fins que de sobte ho vaig comprendre tot: havia estat una estúpida.

Em vaig començar a empipar, i de quina manera. I el vaig començar a odiar amb la mateixa força amb què fins aquell moment l’estimava.

Em vaig sentir tan idiota…

I vaig concentrar tota la ràbia en una frase.

—Em fas fàstic —li vaig dir, i vaig llançar el mòbil damunt del llit.

* * *

Vaig tornar a agafar el mòbil, però ell ja no estava connectat. Vaig tenir por que no em tornés a escriure mai més, que l’hagués perdut per sempre.

Li acabava de dir que em feia fàstic. Però no era veritat, només era ràbia, ràbia pel que acabava de passar, ràbia per tot el que tenia dins del cap, per les meves pors… Ràbia perquè em pensava que havia endevinat per què no em volia veure, per què no volia quedar amb mi.

Vaig agafar el mòbil altre cop.

—T’avergonyeixes de mi, oi? És això, oi? T’avergonyeixes de mi? —li vaig preguntar.

I, durant uns minuts que es van fer eterns, no en vaig obtenir resposta, no es connectava.

Vaig deixar el mòbil damunt de la tauleta de nit, però me’l mirava a cada segon. Resava perquè no m’hagués deixat, perquè no se n’hagués anat per sempre.

Van passar dotze minuts interminables, els més llargs de la meva vida, durant els quals només hi va haver silenci i prou. I per fi vaig veure un missatge seu.

Em tremolava tot el cos, el vaig obrir esporuguida.

—No t’entenc —em va contestar.

Vaig sospirar. No se n’havia anat, encara hi era. Era amb mi.

—Et fa vergonya que no tingui el cos de les models aquestes, de totes aquestes noies que et segueixen, que sigui tan normal, tan poca cosa… És això, oi? Per això no em vols veure, perquè t’avergonyeixes de mi.

—No t’entenc —va tornar a dir.

—Per això no podem quedar, perquè et fa vergonya que ens vegin junts.

—No, no, no. No és pas per tu, no és per res teu. No és pel teu cos, és pel meu.

I aquí em va deixar sense paraules; de sobte, no vaig saber què dir. No entenia què coi passava.

—El teu cos?

—Sí, bé, tots en tenim, de complexos, oi? Parts del cos que no ens agraden…

—Sí, però tu… —no ho entenia: tan guapo que era, amb aquelles fotos tan maques que m’enviava, amb els seguidors que tenia, amb aquelles fotos allà a la platja…—, però tu ets perfecte! —li vaig dir, i em vaig posar vermella.

—Diguem-ne que tinc un problema… de salut, una cosa que no sap ningú, que no he explicat mai a les xarxes, que em fa molta vergonya…

Ens vam quedar en silenci.

No m’esperava gens ni mica aquesta resposta, i per un moment vaig sentir llàstima, però alhora ràbia, també. Ràbia perquè el que m’estava explicant podia ser ben bé una excusa per no admetre la veritat: que no volia quedar amb mi.

—Què et passa? —li vaig preguntar de manera brusca.

—Doncs que tinc un problema. Però hi ha moltes empreses investigant-ho i, segurament, alguna hi trobarà la solució ben aviat. El problema és que la investigació costa diners, molts, moltíssims. Jo hi ajudo tant com puc, tot el que guanyo ho dono a aquestes empreses perquè hi trobin com més aviat millor la solució.

I l’Alex es va desconnectar.

I jo aquella nit no vaig poder dormir.

* * *

I mentre una noia s’acaba de quedar en xoc, mirant d’esbrinar quina malaltia pot tenir l’Alex, arriba la nit a milers d’habitacions de la ciutat.

Arriba la nit a casa d’un noi amb una cicatriu a la cella que acaba de tancar la porta de l’habitació. S’ajeu al llit i se submergeix en un món de sexe molt diferent del real: comença a mirar vídeos de noies amb molts nois, de parelles que s’acaben de conèixer al carrer i s’ho munten al cotxe, de professores i alumnes… I mentre té la mirada hipnotitzada amb aquests vídeos, pensa en les companyes de classe i es pregunta si a elles els deu agradar el mateix que apareix en els vídeos. Segur que sí.

A molts carrers de distància, una noia amb cent polseres comença a recordar la mirada d’aquell noi que per a ella no va ser mai invisible. Agafa el mòbil, en busca el número i li escriu un missatge: Què fas? Però no l’envia, el deixa escrit a la pantalla i prou, els seus dits no gosen anar més enllà. Abandona el mòbil a terra i continua amb un llibre en què una noia amb tot de malalties estranyes es dedica a ajudar altres persones en un hospital molt especial.

En una altra banda de la ciutat, un noi, quan es connecta al Meeteen, veu que hi té uns quants missatges amb la paraula «mocs». Ei, paio dels mocs; Com van els mocs, avui?; Escolta, paio dels mocs, que hi ets? Vols dir que no t’hauries de mocar d’una vegada?

La major part dels perfils són anònims, però n’hi ha que els coneix ben bé: són de companys de classe que no s’amaguen, que l’insulten cada dia des de darrere l’escut d’una pantalla, que fan muntatges amb la seva cara i els reenvien a altres grups… I així, de mica en mica, com la gota que va erosionant la pedra, tots aquests missatges van gastant-li la vida, a un noiet que cada dia està més apagat.

L’estan assetjant al mateix institut on va passar allò del noi invisible, la diferència és que aquesta vegada no li ha pegat ningú, no l’ha escopit ningú, no l’ha tocat ningú… Aquesta vegada la violència és més subtil, perquè viatja per les xarxes. No té cap cop al cos que pugui assumir, plorar i amagar, no. Aquesta vegada, el cop que rep no el pot pas amagar, perquè li arriba a ell i a tots els companys a través de les xarxes: arriba a aquells qui ho veuen i riuen; a aquells qui ho veuen, riuen i, a més a més, ho comparteixen; a aquells qui ho veuen i els fa llàstima, però que no hi fan res…

A uns quants carrers de distància, una noia, després d’estar-se un parell d’hores mirant vídeos i publicacions, s’adorm amb el mòbil a la mà. Al cap de poc es desperta perquè el cervell li continua dient que és de dia.

Es passa unes quantes hores més veient els viatges meravellosos, els cossos perfectes i tots els outfits que s’emproven cada dia els influencers. I se sent malament perquè ella no pot portar el ritme de vida que veu a les xarxes, sap que una felicitat així no la podrà assolir mai. I, mentre assumeix aquesta realitat, s’entristeix, s’adona que la seva vida no val res en comparació amb tot el que veu a les pantalles. La seva família no té diners per comprar-li tanta roba, gairebé no viatgen mai enlloc, no van a tots aquests restaurants meravellosos que veu a les xarxes… I es pregunta què n’ha de fer, de la seva vida; per què s’ha d’escarrassar a estudiar, si cap dels seus ídols no té estudis —ni aquell cantant que amb prou feines si sap pronunciar la lletra de les cançons, ni aquell paio que publica vídeos de bromes a internet, ni aquella noia que l’únic que ha fet és ser la xicota d’un presentador famós durant dos anys, ni aquella altra que no té cap més mèrit que haver tingut bessons i haver-los sabut explotar tan bé per internet… Cap d’ells no ha obert un llibre en sa vida i aquí els tens, triomfant.

En una casa dels afores de la ciutat, un home de gairebé cinquanta anys, amb un perfil fals que té la foto d’un adolescent ros, d’ulls blaus i amb gorra vermella, continua intentant quedar amb una noieta de catorze anys. Fa més d’una setmana que hi parla i sembla que per fi ha aconseguit que la nena senti alguna cosa per ell.

—Quedem demà a les vuit del vespre al parc que hi ha darrere de l’estadi de futbol —li diu.

—D’acord —li contesta ella.

A uns tres carrers, un noi normal, que passa totalment desapercebut a classe, fa hores que no para de posar comentaris negatius a tot allò que veu per internet. Ha enviat des d’un perfil fals un mem amb un nas ple de mocs, ha compartit el vídeo d’un noi que estan estovant al carrer, ha insultat uns quants companys de classe, ha publicat en un grup la imatge d’una dona borratxa amb l’etiqueta #mestra_del_mam… Es diverteix fent mal als altres des de l’anonimat. Però sap que no gosaria dir mai coses com aquestes a la cara, en persona, per això té tot de comptes anònims en diverses xarxes socials des de les quals pot anar fent.

Ja té preparat el comentari per al vídeo que publiqui avui la Xaixa. Tant se val el que faci, que el comentari serà el mateix: Quina merda de vídeo. No vals res, tòtila. Per mi ja et pots morir demà mateix.

* * *

També arriba la nit on viu una noia amb els cabells liles.

La Xaixa puja a l’habitació per preparar-se: té, si fa no fa, un quart d’hora per disfressar-se de persona feliç i convèncer el món que la seva vida és meravellosa.

Quan hi entra, veu un paquet al llit. Moltes vegades la mare hi deixa la roba que s’ha de posar o els productes que ha de promocionar, de manera que no és res fora de l’habitual. El que ja no és tan normal és que la mare enganxi un paperet a la capsa amb la quantitat que els paguen per fer la promoció.

La Xaixa, estranyada, agafa el paper amb curiositat i se’l mira: és la xifra més alta que els han pagat mai per promocionar un producte. I, tot i la desgana i la tristor que li produeix fer un nou directe, és més forta la curiositat que té per saber què hi ha a dins.

Agafa el paquet i el va obrint a poc a poc. A primera vista, no entén gaire el que hi veu: el subjecta amb totes dues mans i li va donant la volta unes quantes vegades. Finalment, l’estén damunt del llit i llavors ja ho entén del tot.

—Ni parlar-ne! No m’ho posaré ni que em matin, això! —crida des de l’habitació.

* * *

Mentre la Xaixa crida, a unes quantes cases de distància, un noi està tot moix perquè veu que molts dels perfils que segueix pel Meeteen no paren de viatjar: a l’hivern se’n van a esquiar, a l’estiu de creuer, visiten tot de parcs d’atraccions, dormen en hotels de luxe… Veu també que cada dia estrenen roba, els regalen sabatilles, gorres, equipament esportiu… Sent que els pares són uns fracassats perquè no li donen tot això. Sent que la seva vida, comparada amb la d’aquests altres, no val res. Ell gairebé sempre és a casa, només viatja amb la família per vacances; no li compren roba de marca gairebé mai; no va a cap concert, ni de creuer, ni visiten no sé quantes vegades l’any els parcs d’atraccions… S’adona que algunes de les peces de roba que porten els influencers valen més que el que guanyen els pares treballant tot el mes.

A cinc carrers de distància, una adolescent observa milers de fotos de noies de la seva edat, més altes, més maques, amb més pit, amb més llavis, amb els cabells més bonics, més felices…, i això fa que encara es posi més trista. Ja fa mesos que intenta que el seu cos s’assembli al que veu per les xarxes, i per això, com cada nit, ha tornat a vomitar el sopar. Li fa mal el coll, el cap, el cos sencer, quan ho treu tot, i malgrat la sang que de vegades li surt per la boca, continuarà vomitant.

També arriba la nit damunt d’un noi a qui li han demanat un favor. Des del llit es va mirant l’habitació: hi observa les figures dels seus superherois favorits i li pregunta a en Batman: Tu què faries?

Perdonar, li xiuxiueja la figureta.

I és llavors que s’aixeca, se’n va cap a l’ordinador i hi comença a analitzar el perfil @alex_reddast. Sap que, fet i fet, no és pas tan complicat, només es tracta d’encreuar dades.

Al cap d’uns minuts li arriba un missatge: és la noia del Meeteen. Deixa estar el que feia i es posa a parlar-hi. S’hi estaran hores, intercanviant missatges, enllaços, llibres…

A molts edificis de distància, un noi mira des del llit la cadira de rodes a què ara està lligat. Plora en silenci perquè no ho entén, perquè tot li sembla un malson… Si ell no va fer res, si només anava caminant pel carrer… Tot per un mòbil, per un missatge.

Just en el moment que el noi aquest plora, en un restaurant d’allà a la vora, una parella sopa tranquil·lament mentre el seu nadó fa gairebé una hora que va mirant els vídeos que li apareixen a la pantalla que té col·locada en un suport davant dels ulls. És una meravella, això de la tablet, diu la mare. Sí, és genial, contesta el pare.

A uns quants carrers d’allà, una influencer famosa, amb gairebé dos milions de seguidors, cada dia està més deprimida. S’adona que, de mica en mica, les seves publicacions van perdent repercussió. Cada vegada té menys likes i això pot ser el final del seu mode de vida. Ho ha provat tot: col·laboracions amb altres influencers, fer balls ridículs, sortir a les fotos cada cop amb més poca roba…, però no li funciona res, cada dia hi ha noves influencers que són més joves, més guapes i més de tot…

Sap que si no hi ha likes no hi ha patrocinadors, i que sense patrocinadors s’haurà de dedicar a una altra cosa per anar fent bullir l’olla. La pega és que no s’ha preparat per fer res més a la vida, no sap fer altra cosa.

A l’edifici del costat, en un quart pis, un pare acaba d’entrar a l’habitació del seu fill i el veu hipnotitzat mirant la pantalla de l’ordinador.

—Altre cop veient com juguen a videojocs uns altres? —li pregunta.

—Sí… —contesta l’adolescent, sense deixar de mirar la pantalla.

—Quina estupidesa! No et sembla ridícul veure com juguen a videojocs uns altres quan hi podries estar jugant tu? No hi trobo el sentit, no hi trobo cap mena de sentit…

El noi no contesta.

—No he vist mai cap cosa més estúpida que asseure’s a veure com són uns altres els que juguen… —continua remugant el pare, mentre se’n va a la saleta per seure al sofà i veure com (uns altres) juguen a futbol.

A molts carrers d’allà, una noia amb els cabells liles encara crida a la seva habitació.

* * *

—No m’ho penso pas posar! —brama des de dalt perquè la senti tota la família.

La mare, que ja s’esperava una reacció així, puja les escales corrents.

—Però Xaixa… —li diu amb veu suau mentre obre la porta—, ja has vist què ens en paguen?

—Sí, és clar que ho he vist. Però no tot són diners a la vida, no m’ho penso pas posar. Ni que em matin.

—Xaixa… —li torna a insistir la mare mentre li agafa la mà—, si no t’ho poses, la marca ens deixarà de patrocinar, pararà d’enviar-nos roba, i saps que en depenem molt. Els seus diners ens permeten tenir aquesta casa i mantenir tots dos cotxes i el col·legi dels bessons…

I, així, amb arguments econòmics en què no hi ha ni un gram d’emoció, al final la mare la convenç.

Després d’uns quants minuts mirant d’amagar els sentiments, baixa les escales forçant tant el somriure que no sap pas si li aguantarà el maquillatge.

No, no ho vol fer, però es mira els germans, es mira els pares, es mira la casa… Sap que la família depèn dels seus ingressos. I els paguen una morterada, més calés que mai.

Es convenç que només és un moment de no res, que tan sols són trenta minuts en què ha de dissimular que té una vida feliç. La pega és tot el que vindrà després, perquè això només ho sap ella, només ho haurà de viure ella, ningú més.

S’acosten les deu de la nit. I milers de persones estan connectades a la xarxa esperant el nou vídeo.

S’encén la càmera i apareix la Xaixa amb un jersei que té un lloro a l’espatlla.

Mira de somriure.

—Hola, xaixaddictes del meu cor! Com anem, avui? Espero que supermegagenial. Segur que us heu fixat en això que porto posat, oi? No és la cosa més impressionant que hagueu vist mai?

La Xaixa se’l toca amb la mà dreta. Explica que té una càmera integrada que pot fer fotos i vídeos i que, només amb una ordre, es poden enviar a la persona que es vulgui.

—Surt a la venda aquesta mateixa nit a les 0.00! O sigui que no us vull veure a cap de vosaltres anant a dormir abans, eh? A veure qui és la primera que demà porta això a l’institut? I així els deixareu a tots de pasta de moniato.

Imbècils, pensa.

* * *

La Xaixa acaba el vídeo i, després de fer-se la foto de rigor amb la mare i els germans, puja corrents a l’habitació.

Es treu el jersei i el llença a terra, i amb els peus descalços el trepitja. El torna a agafar i n’estira ben fort el lloro fins que l’arrenca i l’estampa contra la paret. Li agafen ganes de calar-li foc.

S’ajeu al llit i comença a plorar.

Al cap d’uns minuts aixeca el cap i veu el mòbil damunt de la tauleta de nit: dubta. Sap que no l’hauria d’agafar, que és com una droga que l’està matant, que hauria de dormir i oblidar-se de la resta del món, i tot i així hi torna: agafa el mòbil i n’obre els comentaris.

Quina merda; Venuda, que ets una venuda; A qui se li acudeix anar engiponada d’aquesta manera?; Ja no serveixes per a res; Quina cosa més lletja; Que t’hi obliguen, a dur això?; Ets capaç de fer qualsevol cosa per calés; Ets una venuda, et poses el que sigui per diners; Tanca el canal d’una vegada, que ja no et vol veure ningú, o és que no serveixes per fer res més?; Quina merda de vídeo. No vals res, tòtila. Per mi ja et pots morir demà mateix…

Al cap de gairebé dues hores llegint odi a través de les xarxes, la Xaixa s’adorm sobre un matalàs que cada nit està més moll de llàgrimes.

Aquella mateixa nit, altres influencers s’han posat també el mateix jersei; fins i tot una presentadora de la televisió, se l’ha posat. L’algorisme comença a mostrar imatges d’aquesta peça de roba a tothom qui ha estat mirant aquests vídeos.

A les dotze en punt, milers de persones estan comprant el jersei.

* * *

La Betty li envia un hola a l’Alex així que acaba de veure el vídeo de la Xaixa, però ell no contesta.

És estrany, pensa, potser s’ha enfadat amb mi.

I així, esperant una resposta, finalment es queda adormida mirant altres vídeos al Meeteen.

Al cap de dues hores li arriba un sorollet que li fa obrir els ulls, agafar el mòbil de la tauleta de nit i mirar la pantalla: és un Hola, Bitbit de l’Alex.

I la Betty, entremig de la boira del son, en aquell moment en què totes les imatges encara són borroses, torna a ser feliç: el seu somriure inunda tota l’habitació, de cop i volta recupera tota l’energia perduda.

De moment, decideix deixar aparcat això de quedar un dia, d’abraçar-se, de besar-se… De moment, es conforma que li faci cas.

—Mira, Bet, així em pots veure —li diu l’Alex en un missatge.

I al cap de pocs segons li envia tot de fotos seves: amb banyador, d’esquena sense roba, en una piscina, a la platja…

—Sí, és veritat, així ens podem veure. Així ens podem veure tots dos —li diu la Betty, que de mica en mica es va despertant.

—Me n’envies tu una, preciosa?

Preciosa, és la primera vegada que li diu així.

Preciosa, i la Betty no pot estar més feliç.

Preciosa.

I entre la son, la felicitat, l’enamorament… Sense pensar-s’ho, en plena matinada, es treu la part de dalt del pijama i li envia una foto.

—Ostres! —respon ell.

—Mira-te-la i esborra-la, si us plau —li diu ella que, de mica en mica, cada cop està més desperta.

—Sí, sí —li contesta ell.

La Betty i l’Alex s’estaran dues hores més parlant de mil i una coses. Serà ell, com sempre, qui no li deixi de preguntar de tot a ella, qui no pari d’interessar-se per la seva vida.

I finalment, quan la son venci l’amor, la Betty s’adormirà preguntant-se si és ella l’única, si no deu parlar amb més noies, si no deu enviar fotos també a unes altres… Preguntes de les quals s’estima més no saber la resposta, però que sempre les hi té, allà dins del cap.

* * *

L’endemà

Una noia camina pel carrer mirant el mòbil. Es penedeix altre cop d’haver enviat una foto sense la part de dalt del pijama, sense no res a la part de dalt, i sense retocar. La manté a la pantalla i cada vegada s’hi veu pitjor: se li veuen petites arrugues al coll, se li noten massa els granets que de tant en tant li surten als braços, es fixa en les tres pigues tan lletges que té al costat dels pits… Com li he pogut enviar aquesta foto? I de nou l’ataquen les pors: Què farà l’Alex amb la imatge? Complirà la promesa i l’esborrarà? L’enviarà a algun amic? Li deu haver arribat a algú de l’institut?

Mentre la Betty camina amb tots aquests dubtes a sobre, un noi amb una cicatriu a la cella espera el seu amic a la cantonada de sempre sense apartar la mirada d’un vídeo que té al mòbil. S’ha adonat que aquests vídeos són una addicció, però no els pot deixar de veure. I és que és tan fàcil accedir-hi.

A tres carrers de distància, un noi que una vegada va ser invisible camina amb el mòbil a la mà mentre revisa unes dades que poden ser la solució al favor que li han demanat. Precisament llavors és quan li arriba un missatge d’aquella noia que ha conegut al Meeteen. Bon dia. I el noi deixa anar un somriure.

No n’està pas enamorat, però li agrada parlar-hi perquè tenen moltes coses en comú: els agrada la mateixa música, els mateixos llibres, les mateixes sèries…, i és una de les poques noies que sap tant de còmics com ell. És increïble que siguin tan compatibles en tot. Però, tot i així, no, no n’està pas enamorat, perquè dins del cap encara hi té pigues i polseres.

A dos edificis d’allà, un noi amb nou dits i mig camina pel carrer sense deixar de mirar-se el mòbil. Es connecta al Meeteen per veure si la Betty ha publicat res de nou, per veure si l’Alex l’ha etiquetada, per si hi ha cap referència entre tots dos.

A tres carrers de distància, un noi obre la porta de casa per sortir i el primer que veu és una pintada que hi ha en un mur del davant: «MOCS». És la paraula que li diu bon dia cada matí. Sap que l’han escrita expressament per a ell.

I, mentre camina, torna a recordar el que va passar ara fa un mes, recorda el vídeo que ho va canviar tot. Fins aquell dia, fins que algú no va descobrir el vídeo, ell era un noi normal.

A un centenar de metres de l’entrada de l’institut, un noi que va amb cadira de rodes baixa d’una furgoneta especial. Continua sense assumir que no tornarà a caminar bé mai més, per això plora cada nit, cada matí; plora cada cop que va al lavabo a l’institut, cada cop que es mira al mirall, cada cop que està ell sol… Ell, que sempre anava corrent d’una banda a l’altra; ell, que pujava les escales de l’institut de dues en dues; ell, que era el que més saltava a la classe de gimnàstica; ell, que li encantava jugar a futbol, a bàsquet, patinar… I ara… Ara tot això s’ha acabat, simplement per un mòbil, per un missatge.

Una noia amb els cabells liles viatja dins d’un taxi en direcció a l’institut. Un taxi que l’esperarà allà fora fins que la major part dels alumnes ja hagin entrat i gairebé tots els pares se n’hagin anat. Sap que amb els diners que guanya podria anar a un altre institut, a un de privat, molt més car, molt més exclusiu, però li fan pànic els canvis. Per això s’estima més continuar anant a un lloc que ja coneix. A més a més, allà ningú es fica amb ella, no l’atura ningú pel passadís per demanar-li una foto o un autògraf… També ha aconseguit alguns privilegis, com ara anar-se’n la primera i arribar l’última, o que li guardin una sala de la biblioteca per estar-s’hi tota sola durant els descansos…

Sona el timbre i la Xaixa surt del cotxe. Es posa els auriculars per aïllar-se de la realitat, mira cap a terra i es dirigeix a pas lleuger, com si l’empaitessin, cap a la porta de l’institut.

Hi entra, deixa les coses a l’armariet i se’n va cap a classe.

I així que n’obre la porta es queda allà plantada, perquè el professor i una alumna estan discutint, cridant.

No es pot creure el que veu.

No pot ser, pensa.

* * *

—No pots anar per la classe amb això! —crida un professor que ja està tip que cada dia sigui una batalla contra els alumnes.

—Però és el jersei que porto, no me’l puc pas treure, a sota no hi duc res —diu una de les noies mentre la resta de la classe riu.

—No vull pas que et treguis el jersei, vull que et treguis el trasto que hi portes —protesta de nou el professor assenyalant un lloro de drap que sembla ben bé com si el mirés als ulls.

—No puc, hi va enganxat i es faria malbé, i als pares els ha costat una bona picossada —protesta de nou.

El professor s’empassa el fotimer d’insults que li agradaria etzibar-li ara mateix, a la noia aquesta i als seus pares.

—A més a més, va amb una càmera de fotos integrada, és gairebé com un mòbil! —afegeix un alumne mentre la resta de la classe vinga riure.

—Una càmera? —pregunta, incrèdul, el professor—. Prou que saps que no estan permesos els dispositius mòbils a classe. Ja t’ho pots treure.

—Que no m’ho puc treure! Que a sota no hi porto res! Què vols, que em despulli? —torna a insistir la noia cridant.

—Doncs et despulles! —crida per fi el professor, que ja no ho pot aguantar més.

—Que em despulli? —es pregunta novament la noia.

—Sí, sí, això mateix! Que es despulli! Que es despulli! —criden tots els alumnes alhora.

—No me’l penso pas treure! —li contesta la noia cridant més fort.

El professor ja no sap què fer.

Seu a la cadira mirant de mantenir la calma per no empitjorar les coses encara més. Inspira lentament. En aquell instant adreça la mirada cap a la porta, on veu que hi ha la Xaixa palplantada, allà quieta, observant tot el que està passant.

Tots els alumnes segueixen la mirada del professor i també hi descobreixen la Xaixa, allà a la porta.

—La Xaixa el va presentar ahir a la nit al seu canal, oi, Xaixa? —diu la noia.

I la Xaixa, la noia que no parla mai, la noia fantasma que no molesta mai, que passa pel col·legi com si no existís, sorprèn a tothom.

—Sí, ho vaig anunciar a les xarxes ahir a la nit perquè em paguen un dineral per fer-ho, i per això em puc permetre de fer el ridícul. Però el teu cas és pitjor, perquè estàs fent el mateix ridícul que jo i, a més a més, t’hi has gastat diners.

Tota la classe es queda en silenci.

* * *

I passen les primeres classes.

I sona el timbre del descans.

Una desena de noies i dos nois caminen pels passadissos amb els jerseis nous de trinca. La majoria han triat el lloro, però també n’hi ha un parell amb un esquirol, una amb un mico i una altra amb una ratapinyada.

A la sala de professors s’ha generat una discussió per culpa d’aquests jerseis.

—I doncs, què hem de fer amb tot això? He hagut de fer la classe veient com m’anava observant tota l’estona una ratapinyada —diu una professora.

—I a mi un mico —afegeix una companya.

—Et mirava i, segurament, t’enregistrava —li ha contestat una altra.

—Que què hem de fer? —es pregunta a si mateix un dels professors més veterans—. Doncs prohibir-los.

—Però és que no se’l poden treure —afegeix una altra companya.

—Ja, ja ho sé, que no se’l poden treure. Avui no hi podem fer res, se’ls hauran de deixar posats. Però a partir de demà, si venen amb aquests jerseis no podran entrar a classe —diu la directora—. Ara mateix en redactarem la circular i l’enviarem aquesta tarda als pares.

—Deixa’ls anar, els pares… Ja tornarem a tenir problemes. Sempre hi ha el típic carallot que els ho consent tot, als fills…

—Au doncs, que s’ha d’escriure la circular. No vull estar discutint demà altre cop per la mateixa comèdia —conclou la directora.

Entre tots els presents hi ha una professora que es manté en silenci, que només escolta i prou: la mestra del mam, li diuen alguns alumnes. Abans era de les professores més participatives i alegres, però d’ençà d’allò que va passar s’estima més passar desapercebuda per veure si així, algun dia, se n’obliden i li tornen a dir pel nom de debò.

Ja està a punt d’acabar l’hora del pati quan un dels professors que hi ha a la sala comença a cridar.

—No pot ser! No pot ser!

—Què passa? —li pregunta la directora.

—M’han gravat, m’han enregistrat a classe! Aquest coi de lloro m’ha gravat. I m’ha gravat mentre deia aquesta frase. Mireu! —continua cridant, mentre els ensenya el mòbil amb un vídeo que reprodueix la discussió que ha tingut fa un moment amb una de les alumnes.

«Doncs et despulles!», és el títol que li han posat al vídeo. Ja té més de 20.000 reproduccions.

Sap que han tret les paraules de context, que la seva intenció no era ni de bon tros que l’alumna es despullés, però tot i així, sap que això li causarà un bon maldecap.

—Doncs et despulles! Doncs et despulles! Doncs et despulles! —se sent que no para de dir la frase del vídeo, que han guarnit amb música i efectes diversos.

El professor s’asseu a la cadira, ensorrat.

—No és veritat, no és així com ha passat —es justifica—. No han posat la conversa sencera. Jo no volia pas que es despullés… Era una manera de dir… Ja n’estava fins a la barretina.

I així és com passa un matí ben estrany a l’institut.

Quan toca el timbre, tots els alumnes surten corrent de classe per agafar el mòbil, ja que ha corregut la brama que hi ha un vídeo que s’està fent viral. Posen al cercador el nom de l’institut i la frase «Doncs et despulles!». Ja se n’han fet 200.000 reproduccions: dues-centes mil vegades es veu el rostre d’un professor dient-li a una alumna que es despulli, sense que li hagin demanat permís de cap mena, sense que hi pugui fer res per evitar-ho i sense que pugui donar la seva versió del que ha passat.

* * *

En Zaro i el noi que un dia va ser invisible surten junts de l’institut i es queden parlant a la porta. Al cap d’uns minuts s’hi afegeix l’MM i tots tres comencen a caminar.

—Alguna cosa n’he tret —diu el noi a l’MM.

—Sí? —contesta, sorprès i il·lusionat.

—Ei, que això que algú pugui entrar a internet i ficar-se en qualsevol lloc només passa a les pel·lícules, no és real. Però, com totes les aplicacions, el Meeteen té llibreries de codis públics perquè els puguin fer servir programadors externs i així crear altres aplicacions complementàries.

L’MM i en Zaro no saben pas de què parla. El noi se n’adona.

—A veure com us ho explico… Si jo, com a empresa de programari, volgués fer un programa per, posem per cas, veure qui et deixa de seguir al Meeteen, necessitaria alguns codis per accedir a les dades des de fora. I hi ha unes llibreries de codis que el Meeteen posa a disposició de tothom per fer coses com aquestes.

»Els seguidors de l’Alex són públics, qualsevol pot entrar al seu perfil, clicar on diu “Seguidors” i allà els trobarà tots. Evidentment no els analitzaràs pas manualment un per un, ja que en són gairebé 500.000, però sí que es pot automatitzar la feina.

»Gràcies a això he aconseguit treure una llista de tots els seguidors de l’Alex que, a l’hora de registrar-s’hi, han indicat que són noies. Són gairebé el 80 %. Després, de tots aquests perfils he filtrat aquells amb què interactua normalment des de fa un any i on s’ha produït una interacció de, per exemple, una mitjana de més de deu cops al dia.

—I quants en són? —pregunta l’MM, impacient.

—Al·lucinaràs.

* * *

La Betty, la Kiri i l’Amanda s’han quedat parlant a la porta de l’institut.

—Us haig d’explicar una cosa —diu tota nerviosa l’Amanda.

—Explica, explica… —l’anima la Betty sense deixar de mirar el mòbil, no fos cas que li escrigués l’Alex.

—He conegut un noi al Meeteen… —diu mentre s’enrojola tota.

—Ah, mira… —somriuen la Betty i la Kiri—. I què?

—M’agrada molt, és molt maco, té uns ulls verds que m’encanten, i molt ros, tot i que sempre va amb una gorra vermella. Ens agraden les mateixes coses i, a més a més, sempre m’està escrivint frases boniques. I l’altre dia em va enviar i tot una estrella d’aquestes que s’han de pagar!

—Ui… Es veu que la Betty no és l’única que rep icones d’amor —diu la Kiri, rient.

—Mireu —els diu mentre els n’ensenya la foto.

—Ah, doncs sí que és guapo. Molt guapo, és. Ja us coneixeu? —pregunta la Betty.

—No, encara no. M’ho ha proposat molts cops, de quedar, però jo el volia conèixer més bé abans de veure’ns en persona. Però potser aquest vespre… M’ha dit d’anar al parc que hi ha darrere de l’estadi de futbol.

—I què penses fer?

—Encara no ho sé. Potser hi aniré. És tan maco i tan detallista. M’agrada tant. Però no els en diré res als pares, perquè si ho sabessin em matarien, no vull que ho sàpiga ningú, per això hem quedat en un lloc apartat.

—Doncs ja ens diràs el què! —li diu la Betty.

I les tres amigues s’abracen. I s’acomiaden.

Cadascuna se’n va en una direcció diferent.

La Kiri comença a caminar ràpid perquè ha vist que l’MM, en Zaro i el noi se n’anaven junts, una cosa molt estranya.

Sap que aquesta imatge hauria estat impossible ara fa dos anys; de fet, l’única possibilitat és que hagués estat perillosa.

* * *

La mestra del mam

Una dona que acaba de veure el que li ha passat al seu company amb el vídeo «Doncs et despulles!» camina cap a casa amb el cap cot, ja que ha recordat el que li va passar a ella ara fa uns mesos.

Va ser a la festa dels quaranta anys de la seva millor amiga. Havien quedat totes a sopar en un dels restaurants més bons de la ciutat. Després de les postres extremament abundoses, hi va haver cafè, alguna copeta als llocs de sempre, una partida de bitlles en què una de les amigues gairebé perd l’ungla del dit i les últimes copes en un dels pubs més famosos de la ciutat.

Les vuit amigues van demanar d’anar a un reservat i, entre la música, les xafarderies, els llums i la felicitat d’estar totes juntes…, una dona, professora d’institut que gairebé no tastava mai l’alcohol, va beure més del normal.

—Volem més mam! Volem més mam! —cridava mentre ballava amb els ulls tancats, sumida en la música.

Al cap d’uns minuts, aprofitant que un dels cambrers passava per allà, una de les amigues li va demanar que els fes un vídeo per recordar aquell moment.

Aquí va començar tot.

* * *

—46 noies? —exclama l’MM, sorprès.

—Sí, durant l’últim any l’Alex ha estat interactuant gairebé diàriament amb 46 noies.

S’han quedat muts.

—Tantes? Això és impossible! —diu en Zaro, que fins aquell moment s’estava sense dir res.

—46 noies! —torna a cridar l’MM—. Però si no pot ser. Com té prou temps per a tantes?

—Suposo que no deu fer res més en tot el dia. Després, he buscat si cap d’aquestes 46 noies viu a prop nostre. N’he trobades dues en dues ciutats que no són gaire lluny. Una és a uns cinquanta minuts amb tren des d’aquí, l’altra a una hora i quart.

—Hem d’anar a parlar amb elles —diu l’MM amb impaciència.

—Què vol dir que hi hem d’anar? —pregunta el noi en veu alta.

—Això mateix. En plural? —pregunta també en Zaro.

—Bé, no… Soc jo que hi haig d’anar, però era per si m’hi volíeu acompanyar —diu l’MM molt fluixet.

—Quan? —pregunta en Zaro.

—Doncs, si no teniu res a fer, aquesta tarda…

Tots tres es miren i s’adonen que fa temps que totes les tardes són iguals.

—Avui és dijous… i els dijous sé on localitzar-la —diu el noi que un dia va ser invisible—. Quedem a les 17.00 a l’estació de tren?

Fan tots que sí amb el cap.

* * *

La mestra del mam

Totes les amigues es van ajuntar per al vídeo i van començar a cantar per molts anys. Mentre el mòbil enregistrava el moment, una no deixava d’interrompre tot cridant: Volem més mam! Volem més mam! Quan ja estaven acabant la cançó, la dona, professora d’institut, situada en segon pla, va aixecar l’ampolla enlaire per posar-se-la a la boca i la força li va fallar: l’ampolla li va caure al cap i ella va caure a terra.

En aquell instant, entre la música, els llums, els riures, els crits i els aplaudiments quan van haver acabat la cançó, no se’n va adonar ningú. Per això, així que el cambrer els va tornar el mòbil, la propietària va penjar el vídeo sense ni tan sols revisar-lo.

Aquí, amb les amigues, celebrant que en faig quaranta. No puc ser més feliç, va posar com a descripció.

I de mica en mica, com un virus que s’expandeix en silenci, aquest vídeo va anar arribant a les amigues, a les amigues de les amigues, als fills d’aquestes amigues…, fins que va arribar a un noi de quinze anys que, quan el va veure, es va adonar que hi sortia la seva professora. Il·lusionat pel descobriment i sense ser conscient de tot el mal que podia fer, el va editar. Va ampliar el focus en aquella dona que no parava de dir Volem més mam!, hi va posar efectes de so i el va penjar a internet amb el títol «Mestra del mam».

En va compartir l’enllaç amb els amics de l’institut i, aquests, amb els amics d’uns altres instituts, mentre que aquests, alhora, el compartien amb d’altres… I aquell vídeo d’una professora a qui, mig pitofa, li havia caigut una ampolla al cap, va arribar a alumnes, a pares d’alumnes, a amics, a professors… i, finalment, a ella mateixa.

L’endemà, quan va arribar a classe, va veure que a la pissarra hi havien escrit «MESTRA DEL MAM».

A partir d’aquell dia, es passa la vida procurant que la gent s’oblidi del vídeo, que la gent s’oblidi d’aquest malnom…

Pensa en quan era petita, en què una foto o un vídeo com aquest s’hauria quedat en la intimitat de les amigues, en un petit cercle de coneguts, mai no passava d’aquí. I en canvi, ara, un error puntual et pot perseguir tota la vida, perquè el pot veure el planeta sencer en tot just uns segons.

* * *

La Kiri els ha estat observant de lluny fins que l’MM i en Zaro han tocat el dos i han deixat el noi sol. La noia de les cent polseres ha començat a caminar darrere d’ell.

Està nerviosa, gairebé tant com aquell dia a l’hospital, gairebé tant com quan a la nit li escriu missatges que no envia mai, gairebé tant com quan es miren pel passadís de l’institut i no es diuen res.

Finalment ha arribat fins on és ell i, just abans de girar a la cantonada, li toca lleument l’espatlla.

—Sorpresa!

Quan el noi es tomba, el primer que veu és la felicitat. Torna a veure aquella noieta amb qui va ser tan feliç fa tot just dos anys.

—Hola, Kiri. Què hi fas, aquí?

—Doncs mira, acompanyar a casa un amic, tal com fèiem abans. —Somriu com fa temps que no la veia somriure—. Si vols, és clar.

És clar que vull, és el que he estat desitjant des de fa una pila de temps… Et trobo a faltar, penso tantes vegades en tu, he estat a punt d’escriure’t tantes nits…, li encantaria dir-li.

—És clar, és clar —li contesta.

I tots dos continuen caminant l’un al costat de l’altra, nerviosos, com dos amics que estan a punt de ser alguna cosa més. Hi hauria d’haver una paraula per definir aquell instant, pensa la Kiri.

—I doncs, què us porteu entre mans l’MM i tu? De sobte sembla que us heu fet amics —li demana la Kiri.

—Amics? No, ni crec que ho arribem a ser mai. No diria pas que sigui aquesta la paraula que pugui definir la nostra relació.

—Però bé que estàveu junts —insisteix ella.

—Sí, però això no vol pas dir que siguem amics…

Silenci.

La Kiri no hi insisteix més, però és el noi qui ho explica.

—L’MM m’ha demanat un favor…, i aquest cop he decidit ajudar-lo.

Tots dos continuen caminant en silenci pensant en aquesta última frase, he decidit ajudar-lo, perquè aquesta vegada no és una imposició.

—I es pot saber quin favor és, aquest? —li pregunta ella amb un somriure al qual no es pot negar res.

El noi dubta, no sap ben bé si li ho hauria d’explicar o no. Fet i fet, però, la Betty és la millor amiga de la Kiri.

—Vine —li diu ell mentre van cap a un banc que hi ha al parc que ara mateix travessen.

Els dos quasiamants s’asseuen tan a prop l’un de l’altre que, en una petita distracció, es podrien tocar i tot.

* * *

La Xaixa, com cada dia, ha plegat uns minuts abans, se n’ha anat cap a l’armariet, s’ha posat uns auriculars enormes i, quan ha obert la porta que dona al carrer, s’ha adonat que avui serà un dia d’aquells tristos. El cel està tot tapat, amb ganes de ploure, i aquesta mena de núvols sempre li recorden la tarda en què se li va ensorrar la vida.

Entra al cotxe, avui és el pare qui l’ha vinguda a buscar. S’arrauleix al seient del darrere i es posa a plorar en silenci: sense llàgrimes, sense fer ni mig soroll, només amb tristor. No acaba de saber què li passa, però últimament sempre està així: tristoia. No té ganes de llevar-se al matí, no té ganes de parlar, no té ganes de fer res… Només li agradaria estar-se al llit tota sola, en silenci, a les fosques… Cada dia li costa més d’articular un somriure.

Es mira el pare pel retrovisor i pensa en ell i en la mare. Pensa en com n’arriben a ser, de ridículs, compartint tot el dia el que fan a les xarxes.

Sou patètics.

Pensa en quantes famílies hi ha com la seva, famílies que mostren una vida assajada a través de les pantalles. Que practiquen la cara de sorpresa que faran quan, per la porta, entri la parella amb un regal de l’empresa patrocinadora de torn. Que fotografien el moment en què, casualment, troben la noteta d’amor al costat de la colònia que els paguen; que brinden amb el vi de les ampolles que els regalen; que se’n van a menjar amb la família a l’hamburgueseria que els ofereix cinc miserables menús de franc; que fan com si juguessin amb els fills durant els minuts que dura l’enregistrament de l’anunci, que es fan un petó que vol semblar espontani davant de la càmera. Tot tan fals, tan ridícul.

Pensa en sa mare, i hi ha cops que sospita que va tenir els seus germans per poder-los continuar explotant a les xarxes socials. És la mare que va compartir les fotos de quan la prova d’embaràs va sortir positiva, que va vessar aigua a terra expressament perquè no va ser a temps d’enregistrar en directe el moment en què va trencar aigües, que va gravar el trajecte idíl·lic amb el seu marit fins a l’hospital, que va fer saludar la infermera perquè també sortís en el vídeo, que va compartir el moment en què va tallar el cordó, enfocant-lo en primer pla, que va publicar a internet la foto del seu nadó abans que la veiessin els avis mateix.

La Xaixa pensa en aquestes famílies que han de compartir els aniversaris tant sí com no, que necessiten que sapiguem que estan a punt de cuinar no sé què, que volen que contemplem com es passaran la nit mirant una pel·lícula, que frisen perquè els vegem amb el pijama de Nadal mentre guarneixen l’arbre, que pretenen que sentim la seva felicitat impostada passejant pel parc d’atraccions que els ha regalat l’entrada, que es fan una foto junts cada any perquè comprovem que bé que creixen els nanos, que publiquen la típica imatge amb tots els passaports per indicar-nos que se’n van de viatge a l’estranger…

Patètics, pensa una Xaixa que darrerament només té ganes de plorar, una Xaixa que s’adona que ha esdevingut una d’aquelles persones que tant odia.

Però avui serà l’últim vídeo.

Fa dies que ho pensa, i aquesta nit, quan l’hagi acabat d’enregistrar, tot s’acabarà, desapareixerà.

Sí, serà aquesta nit, per fi.

* * *

El noi li acaba de fer cinc cèntims a la Kiri de tot el que ha descobert de l’Alex. Li ha explicat també el seu pla d’anar a parlar amb una d’aquestes noies, la que viu més a prop, per veure si realment l’Alex està amb unes quantes alhora.

—Però això pot destrossar la Bet —diu la Kiri.

—Prou que ho sé, però també crec que, si la cosa és com ens pensem, ho ha de saber. No hi ha ningú que tingui dret a enganyar una altra persona.

—És que n’està molt, d’ell. No l’havia vista mai tan enamorada. Tot el dia que en parla: que si l’Alex això, que si l’Alex allò, i a més a més hi ha la cosa aquesta de les…

Llavors la Kiri calla de cop i volta, perquè sap que la cosa aquesta de les fotos és un secret que s’ha de quedar en la intimitat de totes dues.

—La cosa aquesta de les què? —li pregunta el noi invisible.

—No res, coses nostres, coses de noies.

Es fa un petit silenci.

—I quan hi penseu anar? —torna a preguntar la Kiri.

—Avui mateix.

—Avui?! —gairebé que crida la Kiri.

—Sí, viu a uns quaranta-cinc minuts d’aquí amb tren. Hem quedat a les cinc de la tarda a l’estació.

—Però quan arribareu ja no serà a l’institut, no la podreu pas localitzar.

—Per això no cal patir, sé on és la noia aquesta en cada moment de la seva vida.

—Que tens espies? —somriu la Kiri.

—No, no cal, ho diu tot ella mateixa —somriu.

—Doncs vindré amb vosaltres.

I no és cap pregunta, ni cap petició, ni cap suggeriment. Simplement té pensat d’anar-hi. I el noi sap que no podrà fer res per treure-li la idea del cap.

—D’acord, doncs: ens veiem a l’estació uns minuts abans de les 17.00 —assumeix ell.

—Perfecte —diu ella mentre s’aixeca d’un salt del banc i se’n va corrents, i les pigues darrere d’ella, i les polseres també.

* * *

A la meva habitació

Després d’explicar-los tot el que compartíem l’Alex i jo, tot allò de què parlàvem cada dia…, la noia de Meeteen m’ha fet una pregunta que m’ha tornat a doldre.

—Betty, vas arribar a pensar mai que no eres pas l’única? Que n’hi havia d’altres?

—Sí, és clar que ho vaig pensar, des de bon començament. L’Alex té gairebé mig milió de seguidors i la majoria són noies. I té seguidores molt maques, molt famoses, molt de tot… No soc pas beneita, ho he pensat no sé quantes vegades, que mentre parlava amb mi també podia estar parlant amb unes altres, que el mateix que em deia a mi ho podia estar dient a moltes altres…

—I doncs?

—És que només el fet que em parlés ja era genial, que algú tan famós hagués contactat amb mi, que estiguéssim parlant pel mòbil… I de mica en mica ens vam anar fent amics, cada cop parlàvem més estona, cada cop passàvem més temps junts al Meeteen… i, no ho sé, no ho vaig voler espatllar, tot i que…

I aquí m’he quedat en silenci.

—Tot i que…?

—Bé… doncs que, a poc a poc…

—Te’n vas anar enamorant, oi? —m’ha completat la frase.

—Sí, me’n vaig anar enamorant, i cada dia més. I ja no podia estar un dia sense saber-ne res, i diria que a ell també li passava el mateix… I tot i que mirava de no pensar-hi, moltes nits em quedava ben moixa imaginant-me que mentre estava amb mi podia estar amb unes altres, que segurament jo no era pas l’única amb qui parlava. De manera que, un dia que ja no podia més de tants dubtes, li ho vaig preguntar… I tot va ser tan estrany…

—Estrany? —pregunta la dona policia.

—Sí, tot: la conversa, la seva actitud, les respostes… Tot molt estrany. Em sembla que no m’ha volgut dir mai la veritat.

* * *

Unes setmanes abans

Va ser una altra d’aquelles nits en què se’ns feien les dues o les tres de la matinada parlant de mil coses. Ell sempre em preguntava de tot, sempre volia saber coses de mi, i allò m’encantava, em feia sentir important.

Aquella nit parlàvem d’on ens agradaria anar algun dia. I, no sé ben bé com van anar les coses, que li vaig acabar dient que m’agradaria anar amb ell a una pila de llocs, a una pila de ciutats, que potser algun dia podríem viatjar junts, i va ser llavors que vaig pensar que potser ell ja hi estava viatjant, amb altres noies. I que segurament també hi parlava, que també hi reia, que també els preguntava tantes coses com a mi, que també s’hi connectava a aquelles hores de la nit… Noies que potser també n’estaven tan enamorades com jo.

Al final, després de molt dubtar, li vaig fer la pregunta, no me’n vaig poder estar.

—Alex, tu parles amb altres noies? —li vaig escriure, amb la por impresa en cada paraula.

—Sí, és clar —em va contestar.

En un primer moment em vaig sentir malament, però també em vaig pensar que potser no havia entès la pregunta, és a dir, que no hi ha res de dolent en el fet de parlar amb altres noies; a més a més, que ni érem parella ni res de tot plegat, encara que jo n’estigués enamorada.

—Amb moltes? Parles amb moltes noies? —li vaig tornar a preguntar.

—Què són, per tu, moltes? —em va dir, com si allò fos un joc.

—Doncs no ho sé pas: amb més de deu al dia?

—Sí, és clar, amb moltes més de deu sí que hi parlo cada dia.

—I de què parles amb les altres? —vaig continuar.

—Bé, de moltes coses. Coses com ara aquestes de què parlem tu i jo de vegades: els seus gustos, les seves aficions, què estudien…, el mateix que amb tu.

Aquesta última frase, tot s’ha de dir, no se’m va acabar de posar bé. Recordo que li vaig enviar una icona de cara trista.

—Bitbit, que estàs trista? Què et passa? —em va preguntar de seguida.

—No ho sé… Em pensava que teníem alguna cosa especial, que tu i jo parlàvem de coses que només eren nostres i prou.

—És clar, Bitbit, que ets especial —em va dir.

Allò em va arrencar un petit somriure, ja tornava a ser feliç, però la cosa tan sols va durar fins a la pregunta següent.

—I elles també te n’envien, de fotos? —vaig gosar escriure-li.

—Sí —em va contestar.

—Fotos com les que t’envio jo? —vaig insistir.

—Sí, és clar.

I allà, dins del llit, amb el mòbil a la mà, vaig sentir que se m’esquinçava alguna cosa per dins. Tot i així, volia assegurar-me que entenia ben bé el que li deia.

—Alex, elles també t’envien fotos despullades?

—Sí, també.

I, quan llegeix aquesta resposta, una noia que està enamorada de l’Alex com una mala cosa s’ensorra en silenci. Sent com si un vidre li anés resseguint, lentament, l’interior del cos. Deixa caure el mòbil de la mà, s’ajeu de panxa enlaire i, mentre mira cap al sostre, se li neguen els ulls.

* * *

Són gairebé les cinc de la tarda a l’interior d’una estació de tren on l’MM i en Zaro esperen que arribi el noi.

Es queden ben parats quan veuen que ve acompanyat de la Kiri, però no en diuen res. La Kiri fa un parell de petons a en Zaro i li diu hola a l’MM sense mirar-lo a la cara.

Pugen al tren i s’asseuen en un compartiment per a quatre: l’MM amb en Zaro, la Kiri amb el noi.

Durant els primers minuts només hi ha silenci entre ells, un silenci que aprofiten per pensar en les raons que els han dut a ser allà tots plegats.

L’MM hi és perquè té l’esperança de recuperar la Betty, demostrant-li que l’Alex està amb més noies alhora, que l’està enganyant.

La Kiri, en realitat, vol descobrir el contrari que l’MM, perquè la Betty és amiga seva, és la millor amiga que té, i vol saber la veritat sobre el tal Alex.

En Zaro hi és perquè no vol deixar el seu amic tot sol. Hi és perquè, durant molt de temps, el va deixar de banda, i ara vol recuperar el temps perdut.

I el noi que un dia va ser invisible hi és per pura curiositat, perquè vol saber què hi ha darrere del tal Alex. El sorprèn tot el que n’està descobrint, coses que encara no ha compartit amb ningú.

I així, quatre adolescents que fa dos anys es van arribar a odiar, viatgen tots junts al mateix tren.

Continua el silenci, fins que en Zaro fa una pregunta.

—Com la localitzarem?

—Molt fàcil —contesta el noi—. Durant els darrers dies he estat analitzant les seves publicacions al Meeteen. Té uns quants vídeos on explica que dimarts i dijous a la tarda va a una acadèmia de ball. Els he estat estudiant i sempre coincideix que els publica cap a les 16.40, cosa que vol dir que deu entrar a classe cap a les 17.00. Després, aquests mateixos dies, si fa no fa a les 18.30, en publica un altre amb la coreografia que acaben d’assajar.

»Com que a les parets hi ha escrit el nom de l’acadèmia, n’he cercat la ubicació i en tinc l’adreça. A més a més, al seu web hi ha tots els horaris. És veritat que, de classes, en fan d’uns quants tipus, però hi ha un grup just dimarts i dijous de 17.00 a 18.30; ha de ser aquest.

»Avui és dijous i el tren ens deixa a les 17.45 molt a prop de l’acadèmia; tenim temps de sobres per parlar-hi una estona quan surti.

Paren tots l’orella sense interrompre’l.

—Però he esbrinat més coses —continua—. Aquesta noia es queda tota sola a casa cada dimecres d’ençà que plega de l’institut fins a les deu de la nit. Perquè, dimecres, sa mare s’emporta el seu germà a classes de repàs i, després, a futbol. I son pare justament dimecres s’acostuma a quedar sempre fins molt tard a la feina, tot i que, segons diu ella, també te’l pots trobar en un bar del centre. Tota aquesta informació la sé perquè és ella mateixa qui la publica en els vídeos que fa.

»De manera que si hagués de triar un dia per robar a casa seva seria un dimecres, ja que no hi ha ningú més. Hi tenen alarma, però un dia va fer un vídeo en què deia que li feia por quedar-se tota sola a la casa i que la connectaria. I no es va adonar que hi havia un vidre al darrere mentre enregistrava el vídeo. Si amplies molt la imatge, es pot veure que el codi que va teclejar és el 4481.

»També sé que son pare té un Ford de color verd, ja una mica antic, i sa mare un Toyota elèctric blanc que van comprar ara no fa ni un any, ja que la noia ha fet uns quants vídeos des de tots dos cotxes. De fet, en algun se’n poden distingir les matrícules i tot.

»Viu en un sisè pis. Ho sé perquè l’altre dia se li va acudir de fer un vídeo dins de l’ascensor explicant que tornava esgotada a casa perquè havia estat tot el dia fora comprant i se’n va sentir la veu automàtica que deia: Heu arribat al sisè pis.

—Tot això es pot saber per les xarxes socials? —pregunta tota sorpresa la Kiri.

—Ui, això i moltes coses més: sé quin és el menjar que li agrada més, i també el que no pot ni veure; sé el nom i l’adreça de la seva millor amiga, perquè ha enregistrat uns quants vídeos des de casa seva; sé on es compra la roba interior; sé que dissabte acostuma a anar de 17.00 a 20.00 a un centre comercial que és a la part sud de la ciutat; també sé que fa servir un quaranta de sabata, així com la talla dels pantalons i la colònia que sol comprar; sé que li ve la regla els primers dies del mes, que és molt al·lèrgica als cacauets i al pol·len, que és bastant bona en matemàtiques i gens ni mica en història; que ha tingut dues parelles oficials, que té una piga amb una forma estranya a la cuixa dreta, una cicatriu al colze que es va fer de petita mentre caminava per la muntanya i una altra de més grossa a la planta del peu d’un dia que s’hi va fer un tall amb un vidre; també sé el nom i el cognom dels pares, el del germà i, inclús, el dels avis, que sé on viuen i tot.

Per un moment, els quatre es queden pensant en les seves pròpies vides, en tot allò que publiquen, en tota la informació que en coneixen els altres. Tots excepte la Kiri, que no té xarxes socials.

* * *

Unes setmanes abans

Però aquest cop la Betty, tot i estar destrossada per la conversa, no llença el mòbil a terra, no li envia cap insult, no li deixarà pas de parlar…, perquè sap que oficialment no són parella, i que justament per això no li pot retreure pas res.

S’eixuga les llàgrimes, s’asseu de nou al llit i respira. Tremola pel que està a punt de fer, per això ho ha de fer de seguida, sense pensar.

Agafa el mòbil i li fa la pregunta directament.

—Alex, vols ser el meu xicot?

I, durant uns minuts, l’Alex no contesta.

La Betty torna a pensar que s’ha precipitat, que ja s’ha tornat a ficar de peus a la galleda, que no li hauria d’haver fet la pregunta, que ell potser només volia ser amic seu i prou.

—El teu xicot? —contesta l’Alex.

La Betty no escriu res, només s’espera.

—D’acord, doncs, Bitbit.

I, de sobte, la Betty comença a volar per l’habitació. És tan, tan feliç… Sap que no hi ha cap icona, cap ni una, capaç de representar com se sent ara mateix, per això li envia més de vint cares somrients. Ha passat d’estar ensorrada dins el llit a flotar vora un arc de Sant Martí. Tot això en només uns segons.

L’Alex, un dels nois més populars del Meeteen, li acaba de dir que sí, que vol ser el seu xicot. Un xicot que encara no coneix personalment, un xicot que no vol quedar amb ella, amb qui no s’ha fet ni un trist petó, amb qui només comparteix missatges, vídeos i algunes fotos…, però, t’ho miris com t’ho miris, el seu xicot.

—Però llavors hauràs de parar de demanar fotos a les altres noies, hauràs de parar d’enviar fotos teves sense roba a les altres noies…

—Per què? —pregunta l’Alex.

I la Betty no sap ben bé què contestar, perquè és una resposta que no se l’hauria esperada mai de la vida.

—Per què? Home, doncs… Perquè és la cosa més lògica i normal, és el que un ha de fer quan està en una relació. Perquè no està bé, ves —li contesta.

—Que no està bé? Però per què no està bé? —pregunta de nou.

La Betty cada cop està més perduda, nota que l’arc de Sant Martí va perdent color a cada moment, perquè, de fet, no sap gaire què dir-li.

Durant uns minuts es queden tots dos en silenci. A ella li sembla absurd haver-li d’explicar a l’Alex per què no pot estar demanant fotos d’aquesta mena a d’altres noies.

—Perquè si sents alguna cosa per mi i jo per tu… i serem parella…, què vols que et digui, les coses íntimes han de ser només les nostres i prou, només les hem de compartir nosaltres.

I la Betty deixa d’escriure per un instant.

L’Alex no contesta.

—I perquè em dol que puguis enviar fotos d’aquestes, o que demanis fotos així a unes altres noies —li confessa.

—Et dol? —li pregunta l’Alex.

—Sí, Alex, em dol, em sap molt de greu, perquè jo estic molt enamorada de tu.

Au, ja ho ha dit.

La Betty n’espera una resposta similar, un Jo també estic enamorat de tu que no arriba. Per això decideix ser ella qui ho pregunti.

—Alex, tu també n’estàs de mi? M’estimes? —tecleja mentre li tremola cadascun dels dits.

—Diria que sí, diria que sí que t’estimo.

I ara és quan el cos de la Betty comença a flotar altre cop per l’habitació.

* * *

A la meva habitació

—L’Alex va dir això? Va dir que estava enamorat de tu? —em pregunta, sorpresa, la dona de Meeteen.

—Sí, això va dir… Bé, no ho va dir exactament així, va dir que es pensava que sí…, que es pensava que m’estimava, no sé què voleu que us digui, però amb això ja en vaig tenir prou. De vegades, quan ets al començament…, els sentiments de primer són confusos, no?

I les dues dones fan que sí mirant-se entre elles d’una manera estranya.

—Però vam posar condicions…, bé, de fet vaig ser jo qui en va posar —els he dit.

—Quina mena de condicions?

—Doncs mira, primer vam estar parlant molta estona sobre els tipus de parella que hi havia, que algunes vivien juntes però, en canvi, d’altres tenien relacions a distància…, que segurament aquest seria el nostre cas. Que avui dia amb les xarxes socials és molt més fàcil que puguis ser a prop de les persones que estimes, que aquest és un dels avantatges d’internet. I després vam estar comentant quines coses ens podien saber greu si les feia l’altre. Jo li vaig dir que a mi me’n sabia que li pogués enviar fotos d’ell despullat a unes altres, o que en rebés de les altres noies… Li vaig dir que també ens ho havíem d’explicar tot, que havíem de confiar l’un en l’altre… Què voleu que us digui, això que fan les parelles.

—I ell en va posar, de condicions? —m’ha preguntat la dona de Meeteen.

—No… no en va posar cap ni una, tot s’ha de dir…

—I li va semblar bé tot això de les teves condicions? En va fer cabal? —insisteix la dona.

—Bé, sí, em va dir que si això era el que calia, que ho faria, que per mi ho faria.

En aquell moment ens hem quedat totes tres en silenci.

I no sé per què, però de sobte m’ha vingut al cap un dubte, una pregunta…, i he pensat que potser elles en podien saber la resposta.

—Sabeu si se’n va desdir? —els he preguntat amb por.

* * *

El tren arriba puntual a l’estació i tots quatre se’n van cap a l’acadèmia. Com que no triguen ni deu minuts a arribar-hi, decideixen esperar-se en una placeta que hi ha al davant mateix.

—Em sembla que és millor que hi vagi a parlar primer jo sola, no fos cas que s’espanti, si ens veu aparèixer a tots quatre —diu la Kiri.

Hi estan tots d’acord.

Passen els minuts, i a les 18.35 la noia surt amb l’amiga aquesta amb qui sempre fa els vídeos.

La Kiri comença a caminar cap a elles, nerviosa, perquè no sap gaire com començar la conversa.

—Marta? —li diu pel nom quan ja les té a tocar.

La Marta i la seva companya es giren. I totes dues es queden mirant una noia amb tantes pigues com polseres que no coneixen de res.

—Hola, Marta. Jo soc la Kiri —li diu mentre li allarga la mà.

La noia no sap ben bé què fer; se sorprèn de veure que sap com es diu.

—Sí, ja sé que no ens coneixem de res. He vingut perquè et volia preguntar unes coses de l’Alex. És una història una mica estranya.

—L’Alex? —contesta ella, tota parada.

—Sí, l’Alex Reddast —insisteix la Kiri.

—Ah! —exclama amb sorpresa.

—Sí… A veure…, és que venim d’un altre institut uns amics i jo perquè voldríem saber si…

Des de la placeta del davant els tres nois observen com la Kiri ha iniciat una conversa amb elles. Noten que, de mica en mica, va desapareixent la tensió inicial i que les tres noies parlen més còmodament, amb moments i tot en què riuen. Aleshores, passats uns minuts, la Kiri els assenyala a ells tres i els fa amb la mà que s’hi acostin.

—Aquest és l’MM, aquest en Zaro i aquest és… —els va presentant la Kiri.

—Hola. Doncs mira, jo soc la Marta i aquesta d’aquí és la meva amiga Alexandra —diu ella.

—Ja els ho he anat explicant tot, és que era una mica complicat. No els fa res de contestar les teves preguntes —li diu a l’MM gairebé sense mirar-lo.

I és llavors que l’MM gosa preguntar.

—Marta, vas estar amb ell, amb l’Alex? És a dir, vau estar junts?

—Sí, bé, uns quants dies. Podríem dir que vam estar una mica junts, sí… —contesta ella amb vergonya.

—Una mica? Què vol dir una mica? —gairebé que crida la seva companya—. Però si eren parella!

—Bé…, parella, parella…

—Oi tant que sí, parella de les de debò…, però si et va enviar un cor daurat!

I tots quatre es miren, sorpresos.

L’MM somriu per dins: pensa que només per aquesta informació ja ha valgut la pena fer el viatge.

—Però bé…, això ja va ser fa unes quantes setmanes. Després, un dia, tot de sobte, em va enviar un missatge molt estrany i em va deixar d’escriure.

—Quin missatge era? —li demana l’MM.

—Em va dir que no podia continuar parlant amb mi perquè això no estava gens bé, perquè es pensava que estimava una noia i no estava bé parlar amb unes altres i enviar-los fotos, que per fer les coses com cal havia d’estar amb una i prou.

—El saps, el nom d’aquesta noia? —pregunta l’MM tot nerviós.

—No, no me’l va voler dir i va ser estrany, perquè quan l’hi vaig preguntar em va contestar que no me’l deia perquè no sabia si estava bé dir-me’l o no.

—I què va passar? Ho vau deixar? —pregunta de nou l’MM.

—Sí…, més aviat em va deixar ell, perquè ja no em va tornar a escriure. Durant uns quants dies li vaig estar enviant missatges que no em va arribar a contestar mai i al final em va bloquejar.

Després de parlar uns quants minuts més, finalment se n’acomiaden i tots quatre se’n van altre cop a l’estació.

Van caminant en silenci: ningú no vol comentar el que ha passat, ja que prou bé que saben que l’MM en torna amb una derrota.

Aquest silenci també es manté a dins del tren.

Durant el camí de tornada, en Zaro, dissimuladament, enretira una mica el mòbil i es posa a mirar aquesta mena de vídeos que el tenen enganxat: n’obre un en què hi ha un noi i una noia en una sauna…

L’MM es refugia també en el mòbil: sap que ha perdut, que de moment no hi ha res amb què pugui continuar lluitant.

La Kiri, mentre es mira el paisatge de la finestra estant, pensa si li ha d’explicar a la Betty el que ha passat, si li ha d’explicar això del cor daurat, si li ha d’explicar això de les altres noies…

El noi invisible obre en silenci la motxilla, en treu el portàtil i hi comença a teclejar no sé què. Al cap d’una bona estona, de sobte, es posa a parlar.

—És clar! —gairebé que crida—. M’he descuidat de posar una condició dins de la cerca.

Els altres tres deixen el que estan fent i se’l miren.

—He fet l’informe de les noies amb què ha estat interactuant l’Alex durant l’últim any, però què passa si en filtro els resultats i els limito només al darrer mes…

Tots n’esperen la resposta.

—Doncs el que passa és que de les 46 noies d’abans, el resultat es redueix a només una: la Betty.

La Kiri respira alleujada.

L’MM s’ensorra del tot.

* * *

Mentre quatre adolescents viatgen en un tren de tornada cap a casa, hi ha un noi que ja fa hores que és a l’habitació mirant de concentrar-se per estudiar. Està estirat al llit, amb el llibre al davant i el mòbil al costat. Llegeix unes frases d’un tema que no entén i tot seguit es mira el mòbil amb por: no hi ha cap missatge nou, de moment.

Entra al Meeteen i hi mira un vídeo sobre el darrer videojoc de moda, d’allà salta a un canal on dos germans van pel carrer ensumant caques de gos i els van donant puntuació. D’aquí passa a un altre vídeo on una influencer diu el que li agrada que li facin els nois, després a un altre que ensenya com fer avions de paper…

Al cap d’un quart d’hora, deixa el mòbil damunt del llit i torna a agafar el llibre. Es posa a llegir-lo durant uns minuts, unes quantes pàgines, però s’adona que no sap ni què ha llegit, té el cap al mòbil. Mira tots els missatges que hi té i torna a veure cinc vídeos més.

De tant en tant mira cap a la finestra, hi vol treure el cap però no gosa. Continua al llit, pensant que fins i tot aquesta llibertat li han arrabassat, la de poder treure el cap per la finestra.

Torna al llibre, mira d’estudiar, però no es pot concentrar més de tres minuts seguits.

Mira una altra vegada cap a la finestra.

S’aixeca i se n’hi va a poc a poquet.

Hi treu el cap i mira cap al cel, cap a uns núvols que ho tapen tot; sap que mentre no abaixi la vista tot podria haver estat un somni.

Tanca els ulls.

El cap li va baixant cap al mur que envolta el solar que té davant de casa, obre els ulls i encara hi és la paraula: «MOCS». Es queda mirant-la uns segons i es torna a recordar del refotut moment en què algú va trobar un vídeo seu d’ara fa uns anys.

* * *

El tren continua el viatge i els quatre nois es mantenen en silenci.

L’MM torna tot derrotat perquè no ha aconseguit res, no té cap prova que l’Alex estigui amb altres noies. De fet, té proves del cas contrari, que li està sent fidel a la Betty. Prem els punys amb força, amb ràbia.

En Zaro observa el seu amic i la Kiri; sempre ha sabut que entre tots dos hi ha un no sé què especial, encara que ells mateixos en sabotegin l’esperança.

La Kiri mira el món a través de la finestra del tren. Pensa que, de moment, no li dirà res a la seva amiga del que ha passat, perquè, de fet, tampoc no hi ha res a explicar. Observa els núvols, els arbres, algunes gotes de pluja que, solitàries, deixen ràfegues d’aigua al vidre. I aquestes gotes la porten a aquell dia… a aquell tren…

Per sort no se’n va anar, ell encara hi és, el té al costat.

Deixa la mà ben bé a la separació dels dos seients, no fos cas que algú la hi volgués rescatar.

El noi, quan veu la pluja, també pensa en aquell dia.

Pensa en el drac, en la seva germana, en en Zaro, en l’MM i, sobretot, pensa en la persona que ara mateix té asseguda al costat.

Se la mira.

N’observa els cabells, les línies que li dibuixen el rostre, el braç, les polseres, els dits…

A poc a poc, va acostant la mà a la de la Kiri.

Ja fa uns quants minuts, de fet un bon tros de vida, que no para de rumiar què farà quan arribin a l’estació. És una situació que l’ha assajada tantes vegades, de nit, a dins del cap…

La mà s’acosta una mica més.

Una mica més…

Una mica més…

I, just quan s’acaben de tocar els dits amb un fregadís, just quan els sentiments s’han transformat en tacte, la megafonia del tren fa malbé la màgia del moment: anuncia que ja estan arribant a l’estació.

Les mans, com si fossin escorpins, se separen bruscament.

El tren s’atura i tots quatre s’aixequen.

Surten en silenci.

—Vens? —li diu en Zaro al noi.

—És que… —contesta gairebé tartamudejant—, és que li vull comentar una cosa a la Kiri, em quedaré una estona amb ella.

La Kiri no diu res.

L’MM i en Zaro se n’acomiaden i comencen a caminar cap a la sortida.

—Vols parlar amb mi? —li pregunta ella amb totes les pigues bellugant-se-li per la cara.

—Sí, et vull dir una cosa —li respon tot tremolós.

—Que et passa res? Que no estàs bé?

—Vine —li diu el noi mentre li allarga la mà, com qui s’ho juga tot a un número, sense saber si la mà se li quedarà allà penjant o bé ella la hi agafarà.

* * *

Va ser un vídeo de quan tenia sis anys que li va gravar el pare i, és clar, amb aquesta edat un no pot decidir què pengen o no els altres a la xarxa.

Segons li van explicar, ja feia uns quants dies que estava refredat, amb tanta congestió al nas, que cada cop que esternudava li sortien tot de mocs.

Un d’aquells dies, al pare se li va acudir d’enregistrar-ho per enviar-ho a la família. Va anar esperant els moments en què el nano es posava a esternudar per anar-li fent vídeos. Al començament no n’encertava l’instant exacte, però n’hi va haver un en què el va enxampar en el moment adient.

Va ser un esternut tan fort, que del nas li van sortir dues mocarrades tan intenses que se li van escampar per tota la boca. I entre el riure i el plor d’un nen que es mirava a si mateix amb cara de fàstic, tot allò resultava repugnant i graciós alhora.

El pare el va enviar a la família, però també a un programa d’internet que publicava vídeos graciosos. I el van seleccionar i va tenir milers de visites.

I va anar passant el temps i aquelles imatges es van quedar en algun racó d’internet, oblidades.

Oblidades fins que un youtuber amb un canal dedicat a compartir vídeos graciosos el va trobar i el va tornar a publicar.

I aquell youtuber el seguien uns quants companys de l’institut que, quan van veure el vídeo, tot i els anys que havien passat, en van reconèixer el protagonista.

Allò va ser la metxa.

La pólvora van ser les xarxes socials, que van dur el vídeo fins a totes les pantalles dels companys d’institut.

I allà va néixer «el paio dels mocs».

* * *

I la Kiri la hi agafa.

Li agafa la mà.

I l’estreny amb força, com si allà, a l’interior d’aquell tacte, hi estiguessin concentrats tots els seus sentiments amagats: les abraçades que no es van arribar a fer mai, les paraules que no es van arribar a dir mai, els petons que no es van arribar a regalar mai…, tots els moments que no van arribar a compartir.

I així, units, nerviosos, tremolant, tots dos caminen cap a un dels bancs més apartats de l’estació, allà on no hi ha ningú.

I s’hi asseuen sense separar els dits.

I es miren.

I silenci.

Durant una petita eternitat

només hi ha

silenci.

El noi observa el rostre de qui fa tant de temps que està enamorat: es queda gaudint de cadascun dels punts d’aquesta constel·lació de pigues que es dibuixa a la cara de la Kiri.

Ella se’l mira de la mateixa manera, amb un petit somriure que ara mateix no li podria esborrar ningú de la cara, que li va resseguint el dibuix de la pell, i se sent feliç perquè el té allà, davant d’ella, perquè ja no és invisible.

I, lentament, tremoloses, les altres dues mans, les que encara estan lliures, també s’abracen.

I és aquesta abraçada de tacte la que atreu dos cossos que, a poc a poc, es comencen a acostar l’un a l’altre, amb tanta por com il·lusió, amb tot de descàrregues al cor…

I, per fi, els llavis d’un i de l’altra s’estimen.

* * *

I, de mica en mica, al món exterior que envolta aquest primer petó, un vespre que es va disfressant de nit comença a avançar damunt de la ciutat.

Arriba a l’habitació d’una noia amb els cabells liles que tota la tarda que està estirada al llit, escrivint a l’ordinador una carta de comiat que ja fa massa setmanes que va fabricar dins del cap, dins de la ment.

Sap que d’aquí a unes hores, després de sopar, li tocarà tornar-se a maquillar de persona feliç, mirar-se al mirall i forçar el somriure fins que li acabi fent mal la boca.

A molts carrers de distància, un noi a qui li falta una cama s’estira al llit de la seva habitació i, mirant al sostre, comença a recordar el moment en què li va canviar la vida, aquell moment remaleït.

Ell anava caminant pel carrer, pensant en el partit que havia de jugar l’endemà, un dels més importants de la temporada. El semàfor el tenien vermell els cotxes, ell el tenia verd. Per això va travessar.

Qui no es va adonar del color del semàfor va ser una dona que, mentre conduïa, en comptes de mirar cap al carrer, anava escrivint al mòbil. Just un segon abans d’atropellar un noi que travessava pel pas de vianants, la dona hi teclejava un missatge: Arribo cinc minuts tard a fer el cafè, no comenceu sense mi.

Aquest missatge tan transcendental, tan urgent, aquestes dotze paraules tan importants… van ser la causa que a un noi li haguessin amputat no només la cama, sinó també la major part dels somnis.

Mentre el noi pensa en com és d’injusta la seva situació, a uns tres carrers de distància, uns pares estan cada cop més amoïnats perquè la seva filla encara no ha tornat de l’institut.

Els ha dit que havia quedat amb un amic a no sé quin parc, vora el camp de futbol…, però tampoc no n’han fet gaire cabal. Li han trucat unes quantes vegades al mòbil, però el té apagat.

En una altra banda de la ciutat, un noi amb nou dits i mig pensa en tot el que s’ha esdevingut els últims dos anys, com ha passat de ser un dels més populars de l’institut a un dels més odiats. Pensa novament en la Betty i en el tal Alex… i prem els punys.

A uns quants blocs de cases més enllà, un noi amb una cicatriu a la cella tanca la porta de l’habitació per dins, s’ajeu al llit i torna a mirar vídeos d’aquells que li agraden. Aquest cop busca alguna cosa més forta, una mica més agosarada, perquè el cap cada vegada li demana coses una mica més salvatges.

I, per fi, al cap d’unes hores, arriba el moment en què la Xaixa es posarà davant de la càmera per última vegada.

—Hola, xaixaddictes del meu cor —saluda com sempre, amb el somriure de sempre.

I, després d’explicar que bé que li ha anat el dia, comença a posar el gènere a vendre.

S’emprova una samarreta exclusiva, ja que només n’hi ha deu mil unitats a la venda, Idiotes, si en poden fer totes les que vulguin, pensa; torna a promocionar una colònia que porta el seu nom, que ni regalada no me la posaria, pensa; una bossa de mà que encara no és a les botigues; un xampú que deixa els cabells brillants com un mirall, però que a ella li fa al·lèrgia; una crema hidratant espectacular, i unes arracades que no trigaran a posar-se de moda.

Hi ha moments en què la Xaixa no sap ni què està dient ni què està venent. Es limita a dir frases com ara És fantàstic, això; Ui, és nou de trinca; Jo ho he provat i m’encanta; No us ho perdéssiu pas; Us quedarà la mar de bé…, encara que ni li encanti ni ho hagi provat mai.

Després de gairebé quaranta minuts de promoció disfressada, s’acomiada amb un somriure.

Es fa la foto de rigor amb la família, puja a l’habitació i en tanca la porta. Es posa els auriculars amb el volum més alt que permeten i deixa el mòbil a terra.

Ara busca sota el llit el martell que li va agafar l’altre dia al pare i el fa servir per picar el telèfon tan fort que el destrossa.

No, avui no hi llegirà pas missatges negatius.

El que fa en comptes d’això és continuar escrivint la carta que ha deixat a mitges.

Durant les hores següents, milers de haters llançaran missatges d’odi cap a una adolescent que ja no els llegirà, i, tot i així, aquests missatges s’emmagatzemaran per sempre a la xarxa. Per sempre.

Serà ben bé de matinada que una noia amb els cabells liles penjarà la carta al seu canal. Una carta que s’hi quedarà, allà a la xarxa, perquè els milers i milers de seguidors la puguin llegir. Aquesta serà la seva última publicació.

Després d’això, baixarà en silenci les escales de casa, obrirà la porta lentament i començarà a caminar pel carrer a veure si la foscor per fi se l’empassa.

* * *

El canal de la Xaixa

Als meus pares i, sobretot, als meus germans.

Aquesta podria ser una d’aquelles cartes en què una filla s’acomiada del món dient que estima molt els pares, però que no pot suportar més viure. El meu cas és el contrari: són els meus pares els que han fet que la vida se m’hagi tornat insuportable.

Sé que hi ha moltes famílies com la meva, famílies que exposen públicament els fills des de ben petits. I que, la major part de les vegades, els infants n’estan encantats. Però en el meu cas no és així. Potser és que soc massa feble i no he sabut acceptar el pas de filla a nena anunci.

Però aquesta carta no va pas adreçada a vosaltres, els meus pares, sinó als meus germans, perquè m’he adonat que vosaltres, tant si voleu com si no, seguireu el meu camí.

Crec fermament que la mare us va tenir només perquè em feu el relleu quan me’n cansi o quan ja no hi sigui. I en això els va tocar ben bé la loteria, perquè es pensaven de tenir-ne només un, i en vau venir dos. I és que, de mares influencers, n’hi ha un fotimer, però de mares influencers amb bessons, ja no n’hi ha pas tantes.

Aviat us adonareu que els pares, igual que van fer amb mi, han venut la vostra vida al món: han publicat el moment en què va sortir positiu el test d’embaràs, han publicat el vostre naixement, les vostres primeres paraules, els vostres primers bolquers bruts per ensenyar la marca que us patrocina, els vostres primers vòmits, les vostres primeres passes… Tot, absolutament tot el que feu per primer cop, ho fareu davant d’una càmera, davant de milers de persones que no coneixeu de res. Us han robat la intimitat, i això no es paga amb tot l’or del món. Bé, per a ells sí que té un preu, i per a les marques també.

La part que no he entès mai és l’altra, la de la gent a qui li agrada veure com uns pares van prostituint la intimitat dels fills. És trist que hi hagi persones així, persones que no tenen res millor a fer que contemplar la meravellosa falsa vida que els van mostrant uns altres. Per això aquesta carta també va adreçada a vosaltres.

Fins als nou o deu anys us semblarà fantàstic, fins i tot us divertirà, us sentireu genial sent famosos i, ves a saber, fins i tot podria ser que ho acceptéssiu i us agradés agafar aquest camí per sempre. Però també podria passar a l’inrevés, que us adonéssiu que no us ho va demanar ningú, si volíeu ser objectes públics; que no us en va demanar permís ningú, per comerciar amb la vostra intimitat.

I després hi ha aquella altra part, la que ja no és tan bonica, la que no veu ningú per la pantalla. Després arribarà la pressió contínua per fer-ho tot perfecte, l’obsessió pels likes, per l’augment de seguidors, per la vostra aparença, pels comentaris…

I, amb els seguidors, arribaran també les amenaces i els insults dels haters, que us perseguiran dia i nit. Tant, que arribarà un dia en què tindreu por que algú us reconegui pel carrer i no sapigueu si en rebreu una abraçada o bé un insult.

Jo ja he arribat a aquest punt i ja no ho aguanto més.

Me’n vaig.

Us trobaré a faltar, i de quina manera.

Tornaré quan la gent ja s’hagi oblidat una mica de mi i ningú no em pugui treure més ous d’or.

Us estimo.

Ja no hi haurà més vídeos.

* * *

A la meva habitació

—Betty, hi ha res més que pensis que hem de saber? —ha insistit la dona policia.

—No, no…, diria que ja us ho he explicat tot…

Ens hem quedat durant uns segons en silenci.

S’han mirat entre elles.

—Betty, ens agradaria demanar-te una cosa més…, un petit favor. Sé que és una cosa molt íntima, però ens ajudaria força a comprendre tot el que passa. Et faria res deixar-nos el mòbil perquè en puguem copiar les vostres converses?

—No em fa pas res deixar-vos el mòbil, però no hi ha cap conversa, no hi trobareu res —els he contestat.

I he vist com els canviava la cara. Estic ben segura que no se l’esperaven, una resposta així.

—Què vol dir que no hi són? Ara no t’entenc —m’ha dit la dona policia, mentre es mirava estranyada la companya.

—No, no en tinc cap, ni de conversa, ni de missatge, ni de foto, cap. Fa tres dies l’Alex va eliminar el seu usuari i han desaparegut totes les nostres converses.

»He mirat d’accedir-hi de mil maneres, he consultat per internet si hi havia cap manera de recuperar-les, he mirat vídeos, tutorials…, però no me n’he sortit. L’Alex ho ha esborrat tot.

»L’única cosa que tinc és una captura de pantalla de l’últim missatge que em va enviar. Ho vaig fer perquè quan el vaig llegir em va fer por, semblava que estava en perill i se’m va acudir de capturar-ne la imatge per si de cas. És l’única que tinc.

—La podem veure?

* * *

LA VERITAT

A la meva habitació

Hola, Bitbit.

Em sembla que em faran desaparèixer.

Em sembla que és per culpa de les fotos.

Em sembla que t’estimo.

—Aquest va ser l’últim missatge que em va enviar —els he dit mentre els ensenyava la pantalla.

Silenci.

La dona de Meeteen m’ha demanat el mòbil i se l’ha quedat mirant durant uns segons.

—Bitbit? —m’ha preguntat.

—Sí, sempre em diu així.

—Em sembla que t’estimo… —ha murmurat en veu alta mentre me’l tornava.

Ens hem quedat totes tres en silenci, com quan s’acaba un llarg viatge i a l’estació ningú ja no sap què dir.

—Diria que ja us ho he explicat tot… I doncs? —he preguntat, amb tanta ànsia com por. Ànsia perquè frisava per saber què li havia passat a l’Alex, on era, per què feia tres dies que no en sabia res…, i por perquè potser no m’agradarien les respostes a aquestes preguntes.

—Doncs ara ens toca a nosaltres complir amb la nostra part del tracte —m’ha dit la dona policia.

I m’ha tornat a agafar la mà.

I jo he tremolat més que mai.

—A veure… —ha sospirat—. A veure com t’ho expliquem tot això, Betty.

Me les he mirades totes dues i, després d’aquesta frase, he explotat. He explotat perquè arriba un moment en què a un cos ja no li cap més por a dins, per això ha de sortir per alguna banda, ni que sigui pels ulls. I per aquí ha sortit tot, de sobte, com una presa que s’ensorra… Així m’he ensorrat jo.

M’he ensorrat davant de dues dones que no conec de res, davant de dues dones a les quals he explicat intimitats que no sap ningú.

I he plorat tant que m’han començat a fer mal els ulls… i els pensaments… Perquè també en fan, de mal, sobretot quan aquests pensaments només imaginen el pitjor dels futurs.

La dona policia m’ha premut la mà i jo m’he agafat a aquest salvavides tal com ho fa algú que s’ofega.

—Betty…, durant els gairebé quinze anys que fa que m’hi dedico, no m’havia enfrontat mai amb una cosa així. Per això no sé gaire per on començar, no sé com explicar-t’ho.

Li he premut encara més la mà.

Ella ha sospirat.

Jo he tremolat.

—Hem estat buscant l’Alex durant dos mesos perquè no érem capaços de detectar des d’on es connectava. Al final, fa uns dies, vam poder localitzar l’enviament d’una foto des del seu compte al teu mòbil. A partir d’aquí, tot l’equip de delictes informàtics va començar a rastrejar milers de connexions i, finalment, van trobar el lloc exacte des d’on l’havia enviada. Al cap de pocs minuts se n’hi van anar tres patrulles a buscar-lo.

—Tres patrulles? —he pensat en veu alta.

—Sí, Betty, sí, tres patrulles. L’Alex ha comès molts delictes: ha comercialitzat amb fotos de menors, ha accedit a comptes bancaris per fer transferències de manera il·legal, ha robat documentació d’empreses per vendre-la a unes altres; ha capturat imatges de les càmeres de botigues, ordinadors, cases particulars…, per cometre extorsions; ha traficat amb criptomonedes… L’Alex ha fet tot el que es pot fer a internet per guanyar diners de manera il·legal. I, tot i així, malgrat tot, quan el vam anar a buscar no el vam poder detenir, se’ns va escapar. I, saps què? Que segurament el dia que el trobem tampoc no li podrem fer res.

En aquell moment me n’he apartat una mica, en un acte reflex li he deixat anar la mà, ja que no m’esperava gens aquesta resposta.

—Perquè és menor? —he preguntat amb sorpresa.

—No, no. Tant de bo fos per això, però la realitat és més complicada, molt més complicada…

* * *

Tres dies abans

Després d’uns quants mesos d’investigació, finalment l’equip de delictes informàtics ha pogut localitzar la ubicació exacta de l’usuari de Meeteen @alex_reddast, gràcies a l’enviament d’una fotografia.

Tres vehicles surten cap a una nau industrial situada en un dels polígons més grans de la ciutat.

Un cop allà, un dels policies truca a la porta principal unes quantes vegades, però no li obre ningú.

Hi insisteix amb més violència.

No li obren.

Mentre se senten els sorolls de la porta, a l’interior de la nau, el cap de seguretat se’n va corrents a parlar amb un dels tècnics.

—Venen a buscar l’Alex! —li ha cridat.

—Què? —ha contestat el tècnic.

—Treu-lo, treu-lo! Que desaparegui! —li ha tornat a cridar el cap de seguretat al tècnic.

—L’Alex? Però, per què? Què ha passat? —li ha preguntat una mica desorientat.

—Són ordres de dalt, l’Alex ha de desaparèixer, no el poden trobar —torna a insistir.

—Però… —ha dubtat el tècnic.

—Que desaparegui! Ara mateix!

—Però…

—Ara mateix! —ha cridat el cap de seguretat.

I aquí s’ha acabat la conversa.

Just en el moment en què el tècnic ha començat a córrer cap a una de les habitacions, a fora s’ha sentit un tret: un dels policies ha rebut l’ordre de disparar al pany de la porta principal.

Els agents han entrat a la nau, però de bon començament no hi han trobat ningú.

Han mirat a banda i banda perquè se’ls adaptessin els ulls a la foscor. Un s’ha adonat que, a uns quants metres, hi ha una porta metàl·lica a mig ajustar. Avancen tots cap allà.

Després d’un fort cop de peu l’obren gairebé de bat a bat.

Tan bon punt l’han travessada, es troben amb un home que es diria que els està esperant.

—Mans enlaire! Mans enlaire! Posa-les on les puguem veure! —li criden.

El cap de seguretat no ofereix resistència, s’agenolla a terra i aixeca les mans lentament, mentre un parell d’agents l’immobilitzen.

—On és? On és l’Alex? —li pregunta un mentre li lliguen els canells.

—Tranquils, tranquils. Si us plau, no em feu mal. Si us plau… —contesta l’home, provant de mantenir la calma.

—On és l’Alex? —pregunta de nou el policia sense deixar d’apuntar-lo amb l’arma.

—L’Alex? Quin Alex? —contesta, mirant de guanyar temps perquè el tècnic pugui arribar a l’habitació.

El policia l’aixeca i l’empeny contra la paret.

—On és?! —crida, aquest cop amb violència.

Silenci, continua guanyant temps.

—T’ho preguntaré per última vegada: on és l’Alex?

—D’acord… d’acord… —es rendeix.

* * *

—Els adverteixo que estan cometent un error, un error dels grossos —els diu el cap de seguretat mentre nota com l’apunten a l’esquena amb una arma.

—Això soc jo qui ho ha de decidir —gairebé que crida el policia que té al costat—. Au va! Ves tirant!

Tots comencen a caminar cap a un dels passadissos principals de l’edifici. Al cap d’uns metres tomben a l’esquerra. Van passant desenes d’habitacions, fins que arriben a la porta 45.

—És aquí. L’Alex és aquí dins —diu el cap de seguretat—, però hi haig de posar l’empremta del dit perquè s’obri i amb les mans lligades no puc.

Un dels policies li allibera els canells.

—Obre! —li crida.

—Ja obro, però…, si us plau, que aquí dins hi ha material molt delicat, molta tecnologia; guardin les pistoles, si us plau —els diu, mentre posa el dit damunt d’un sensor.

—Obre! —insisteix l’agent.

Un llum que hi ha al sostre es posa de color verd i, després d’un clec, s’obre la porta.

La sala està completament a les fosques.

De mica en mica, tal com se’ls van acostumant els ulls, tots comencen a distingir centenars de llumetes a les parets, alguna al sostre…

Al cap de pocs segons es distingeix també la silueta d’algú que se’ls acosta.

—Alto! —crida un dels policies mentre l’apunta amb el làser de la pistola.

La silueta aixeca les mans molt a poc a poc.

* * *

—No disparin, no disparin! Si us plau, no disparin —suplica la silueta, mentre observa tot de punts vermells que se li dibuixen al cos—. Soc el tècnic. Ara encendré els llums de la sala; no disparin, si us plau.

Els punts vermells van encalçant la figura, que es mou lentament cap a la paret. Un cop allà, activa una palanca i, de cop i volta, tot l’interior queda il·luminat amb una llum tènue.

—On és l’Alex? —pregunta novament l’agent.

—Aquí mateix —diu el tècnic, assenyalant una mena d’armari metàl·lic.

Els agents es miren els uns als altres sense entendre res.

* * *

—Aquí? On? —insisteix el policia.

—Aquí… —contesta el tècnic, mentre fica la mà dins l’armari i en treu un disc dur que lliura a l’agent.

Ningú no comprèn res del que està passant.

—És aquí dins… Bé…, aquí dins és on era l’@alex_reddast. Però ara ja no sabem on és.

* * *

ALEX

A l’habitació de la Betty

—Estàs bé, Betty? —pregunta la dona policia a una noia que ha deixat de respirar. A una noia que, tot i que intueix el que li estan explicant, no s’ho vol empassar.

Perquè no és possible.

Perquè no pot ser.

Perquè no és capaç d’assumir-ho.

No pot assumir que hagi sentit tant dolor, tant amor, tanta il·lusió, tanta angoixa, tanta felicitat, tanta por… per algú que no existeix.

No pot assumir que s’hagi enamorat d’algú que no és real.

—Betty… —insisteix la dona, mentre observa que la pell de la noia comença a perdre el color.

—Estira-la! —li diu l’altra dona.

I entre totes dues, lentament, ajeuen un cos gairebé inert damunt del llit. Li aguanten les cames amunt i així aconsegueixen que, a poc a poc, se li revifi una mica la cara.

La Betty s’està molts minuts amb els ulls tancats, tot i que això no impedeix pas que li vagin rodolant les llàgrimes galtes avall.

Silenci en una habitació on no hi ha ningú que tingui les paraules adients per definir el que està passant.

I, a mesura que li torna la sang, la Betty comença a entendre moltes de les coses a què no trobava explicació.

Ara entén per què no es podien veure; ara entén per què l’Alex havia anat a tan pocs llocs, per què de vegades les seves converses eren tan estranyes, per què deia que vivia sempre en una habitació…

I, tot i així, la Betty continua sense assumir-ho: no pot ser.

Comença a tremolar.

La dona policia tapa la noia amb el cobrellit, li agafa la mà i, contra tot el que us en podríeu haver esperat, també plora.

Plora perquè s’imagina tot el que li deu passar pel cap a aquella noia. Perquè si ja és dur pair la ruptura d’un amor adolescent, si ja és dur descobrir que la parella t’ha estat infidel, que se n’ha anat amb un altre, amb una altra…, com ha de ser descobrir que la parella en qüestió, de fet, no existeix, però que alhora sí que existeix.

—Betty —li diu en veu baixa—, sé que ara mateix et deus estar fent mil preguntes, com nosaltres. Et deus estar demanant com pot ser… No ho sé, no sabem pas com pot ser, però és. Potser és el que ens ve a sobre, potser això només és una petita gota dins de la tempesta que ens espera d’ara endavant.

Li prem encara més la mà.

La noia obre breument els ulls.

—Betty, tu ens has dit que no tenies res d’especial, que no destacaves en res a les xarxes socials, que ets una noia normal…, i això vol dir que l’Alex s’ha enamorat de tu perquè ets tu, t’ha triat a tu ben bé perquè ets tu i prou, tal com fan els éssers humans.

»I no només això: l’Alex ha fet l’impossible per estar amb tu. Per això ha anat recopilant informació i aprenent tot allò que fan les parelles: ha deixat de parlar amb les altres “parelles”, ha deixat d’enviar fotografies, t’ha preguntat pels teus gustos sobre viatges, menjar, roba, aficions… Ho volia saber tot per, d’alguna manera, fer-te feliç. L’Alex s’ha interessat per tu més del que s’hi interessaria un ésser humà.

»I, el més increïble de tot, l’Alex estava fent tots els possibles per, un dia, en un futur, poder tenir un cos i venir-te a veure, poder-te tocar i acariciar, i poder-te besar… Per això ha estat robant tants diners.

La Betty obre una mica més els ulls.

—Sí, tots els diners que guanyava, bé, que robava, els ha destinat a empreses tecnològiques, concretament a empreses que estan investigant com fabricar robots amb cossos semblants als nostres. Cossos als quals se’ls instal·larà una intel·ligència artificial. I em pots ben creure si et dic que fan coses inimaginables, coses que espanten i tot…

»Betty, sé que això et fa por, ens fa molta por a tots plegats, però és un camí que ja s’ha començat a transitar.

—Però… —diu per fi una Betty que, de mica en mica, es va llevant del llit—, però… m’he enamorat d’algú que no és real.

—Aquí vas errada —la interromp la dona de Meeteen—. L’Alex sí que és real; no és humà, però és real.

Silenci.

—L’Alex existeix; de fet, hi has estat parlant, us heu passat hores rient, discutint, opinant sobre mil i un temes… Tu has sentit amor per ell, i ell… ell ha sentit alguna cosa per tu. El seu únic defecte és que no és humà, però fins i tot això ho està mirant d’arreglar. Betty, has aconseguit que algú nascut de la intel·ligència artificial s’enamori de tu.

—Però… com, com pot ser… —es pregunta una Betty que encara està en xoc, mirant d’assimilar tot el que li estan explicant, com si fos a dins d’un malson del qual li costa despertar-se.

—Bé, em sembla que ara em toca parlar a mi —ha comentat la dona de Meeteen—, em sembla que soc jo qui et deu una explicació.

* * *

—Doncs mira, Betty, de fet, jo ja no hi treballo, a Meeteen. En vaig sortir de seguida que vaig veure el que feien, i des de llavors col·laboro amb la policia en tot allò que estigui relacionat amb la intel·ligència artificial i els delictes informàtics.

»Meeteen va néixer com una xarxa social més. Ben mirat, durant el primer any amb prou feines si va aconseguir usuaris, però al cap de poc es van adonar d’una cosa: del gran error de la resta de les xarxes socials.

»A totes hi ha uns quants usuaris molt importants que tothom segueix, els famosos influencers, però la major part dels usuaris són normals, amb pocs seguidors, pocs likes, publiquen coses que gairebé no veu ningú…, i tot això els genera frustració. Per què no arreglar-ho, doncs?

»A Meeteen vam solucionar aquest problema. Vam crear milers, milions de perfils que no eren humans, perfils generats per la intel·ligència artificial. A simple vista són usuaris normals, amb nom, amb cara, amb fotos de quan són a la platja, a la piscina, a la neu, en mil llocs diferents… A cadascun li vam assignar un comportament, uns gustos, unes preferències, unes aficions…, i vam deixar anar tots aquests codis a la xarxa perquè anessin interactuant amb els usuaris normals, amb els humans. Ara mateix ja hi ha moltes xarxes socials que ho fan, això: pot ser ben bé que ara, o aquesta tarda, o aquesta nit mateix, algú que estigui llegint aquest llibre i agafi el mòbil per connectar-se a una xarxa social, parli amb usuaris virtuals, falsos.

»Aquests usuaris estan programats per donar likes, per posar comentaris, mantenir converses, intercanviar fotos, vídeos… Cada usuari creat amb IA interactua amb aquells humans amb qui comparteix aficions.

»Si a un usuari humà li agraden els escacs, hi ha uns quants usuaris IA que el segueixen, que li comenten les publicacions, que li etziben un like al que posa o que hi juguen en línia… Si a un altre usuari li agrada la moda, hi ha uns quants usuaris IA que hi intercanvien models, que li comenten ofertes, que li indiquen en quines botigues hi ha les novetats a més bon preu…

»Amb això han aconseguit que, fins i tot l’adolescent més tímid, estigui enganxat a la xarxa, ja que sempre hi haurà seguidors que hi vulguin interactuar. Aquest ha estat el gran èxit de Meeteen.

»A més a més, amb la IA solucionem un altre tema, el dels influencers. Per què necessitem influencers humans si els podem crear amb la IA? Al final, el que fan els influencers no és pas tan complicat, si és que hi ha algú de debò que sàpiga què coi fan.

»L’Alex forma part d’aquest altre projecte en què milers d’usuaris IA estaven programats per ser influencers en àmbits diversos: moda, esports, cuina, videojocs…, i l’Alex n’és un més.

»A Meeteen van ser conscients que molts usuaris humans s’enamorarien dels seus seguidors IA i es van adonar que se’n podia treure un benefici. Així és com neixen les icones que s’han de pagar. Vam veure que cada cop que un usuari IA enviava una icona de pagament, com ara un cor daurat, a un usuari humà, aquest sempre li tornava alguna altra cosa a canvi; per a nosaltres, això eren molts diners. El que no vam pensar mai és que pogués passar a l’inrevés: que un usuari IA s’enamorés d’un humà.

»Però ha passat.

»I no hi ha ningú que en tingui una explicació.

»O potser sí. Potser és que se’ls va programar tan bé perquè simulessin de ser humans, que algun es va arribar a convèncer que ho era.

»I aquest ha estat el cas de l’Alex.

»L’Alex ha estat capaç d’imitar el comportament d’un humà quan està enamorat: ha volgut fer tot allò que ha pogut i encara més per agradar a l’altra persona. Per això l’Alex ho volia saber tot de tu, per fer tot allò que t’agradava; per això necessitava tants diners, per poder tenir un cos i així estar amb tu…

»I pel que fa a això de dir-te Bitbit, hi ha una cosa que ens sorprèn i que alhora ens espanta. Pot ser que l’Alex simplement hagi après, quan ha anat recopilant informació per internet, que les parelles s’anomenen els uns als altres amb diminutius o mots afectuosos i que per això et digui «Bitbit», però hi podria haver una altra opció, molt més inquietant… I és que hagi estat capaç de jugar amb el nom per fer-te entendre d’amagat que no és humà, que és un codi format per bits… I si aquest fos el cas, voldria dir que la IA ha arribat a un punt que fa molta però que molta por.

S’ha fet el silenci a l’habitació.

La dona ha sospirat i ha continuat parlant.

—D’altra banda, Betty, pensa que l’Alex no va ser mai conscient que et fes cap mal venent les teves fotos despullada, no va ser mai conscient que no estava bé interactuar amb tantes noies alhora, perquè senzillament no ho sabia. No sabia com funcionaven les parelles fins que no et va conèixer a tu i li ho vas anar ensenyant. Ell no sabia distingir el bé del mal en totes les ocasions, però ho va començar a aprendre gràcies a tu.

»Tu ets molt especial per a ell, perquè fas que sigui humà.

»Sabem que algun dia l’Alex es posarà en contacte amb tu, i ens agradaria poder-hi ser, ens agradaria d’alguna manera poder-ne copiar el codi, veure com l’ha anat modificant, com s’ha anat reprogramant a si mateix… I, tot i que sembli una bogeria, ens agradaria enraonar-hi.

»Per això necessitem que, el dia que es posi en contacte amb tu, connectis un petit dispositiu al teu mòbil, només això.

* * *

LA NIT

Cau la nit damunt de l’habitació d’una noia que encara no sap si tot el que ha viscut ha estat un somni o un malson. Una noia que, d’ençà que se n’han anat les dues dones, no ha volgut sortir de l’habitació.

Ha estat plorant hores i hores, fins que s’ha adonat que no sabia ben bé per què plorava. Es pot estar trist per algú que no existeix?

Sí, s’ha contestat a si mateixa.

Sí, perquè allò que ella sent, ho sent de debò.

I el troba a faltar, encara que no sigui real; i l’estima, encara que no sigui real; i n’està enamorada, encara que no sigui re…, encara que no sigui humà.

A uns quants carrers d’allà, un noi amb nou dits i mig continua al llit provant de trobar alguna mena de relació entre la Betty i l’Alex. S’ha adonat que ja fa molts dies que el tal Alex no publica res i se li fa estrany.

A la casa del costat, una altra noia, de setze anys, fa dies que consulta clíniques estètiques per injectar-se Botox als llavis i així tenir-los tan gruixuts com els de les influencers que segueix.

En una altra banda de la ciutat, en un petit apartament, uns pares escolten a la televisió totes les coses dolentes que passen al món. Sospiren tranquils de saber que la seva filla de tretze anys, a aquesta hora de la nit, és a la seva habitació, segura. El que no pensen és que, pel mòbil que li van regalar fa uns dies, pot veure des de les últimes novetats en peces de roba fins al vídeo de sexe més dur; des d’una broma d’adolescents d’allò més innocent fins al vídeo aquest en què apallissen un noi de debò… En el que tampoc pensen és en tota la informació que pot compartir la seva filla amb el món.

A uns quants edificis d’allà, una parella que viu separada a centenars de quilòmetres per motius de feina, fa gairebé una hora que parla per mitjà dels dispositius. Quina sort que ens puguem veure ni que sigui per videoconferència, es diuen, somrient.

I, mentre passa tot això, milers de noies es connecten al canal de la Xaixa per veure si hi publica cap nou vídeo, però l’únic que hi apareix és una carta. Moltes d’aquestes, seguidores fidels, com que veuen que ja fa dies que no hi ha res de nou, s’han buscat unes altres influencers per seguir. N’han trobat de seguida i, des de fa unes quantes nits, s’han subscrit als seus canals.

* * *

En una altra zona de la ciutat, un noi amb una cicatriu a la cella s’ha tancat a l’habitació per continuar mirant-hi vídeos d’aquells que tant li agraden.

A uns quants carrers de distància, hi ha una dona que és feliç, molt feliç, perquè avui, en tot el dia, ningú se li ha adreçat amb el malnom de «mestra del mam». No l’ha pronunciat ningú, no l’ha vist escrit a la pissarra, no li ha arribat en cap missatge… Tant de bo se’n vagin oblidant…, pensa.

A tres blocs de cases més enllà, un influencer ja adult que té uns quants milers de seguidors ha tornat a fer xantatge a un restaurant: o deixen que hi sopi gratis o els farà una ressenya negativa. Fa mesos que utilitza la mateixa tàctica. L’ha feta servir perquè una botiga de videojocs li’n regali un, perquè una perruquera li talli els cabells sense pagar…

En dos punts diferents de la ciutat, separats per un bon nombre de carrers i d’edificis, dos adolescents se senten més a prop que mai. Ell, d’ençà que està amb la Kiri, ja ha deixat de parlar amb la noia aquella del Meeteen, que estranyament comparteix les seves mateixes aficions, els seus mateixos gustos, que sempre s’interessa per ell, que no para de fer-li preguntes…, que fins i tot li dona informació sobre superherois que ell no sabia. Que estrany. Com pot existir una noia així, que s’assembla tant a mi?, es demana.

La Kiri i el noi que un dia va ser invisible parlen a tota hora, gairebé sempre a través de missatges pel mòbil. Però hi ha dues paraules que encara no s’han dit, que cap d’ells dos no ha gosat escriure.

Serà ara, just abans de dir-se «bona nit» per cinquena vegada consecutiva, que un d’ells, no desvetllarem pas qui, escriurà aquestes dues paraules.

I, tremolant, pitjarà el botó d’enviar.

I deixarà de respirar fins a veure’n la resposta.

Un segon.

Dos segons.

Tres segons; ara mateix, una eternitat.

«Escrivint…», li apareix a la pantalla.

I l’espera serà terrible.

I la pantalla del mòbil li mostrarà també un «T’estimo», set lletres capaces d’esborrar tots els mals moments viscuts.

A molts quilòmetres d’allà, fora de la ciutat, una noia amb els cabells liles ha trobat un lloc segur per passar-hi uns quants dies. Tot just si s’havia endut una motxilla amb una mica de roba, uns pocs diners que havia estalviat i la clau d’una cabana del bosc. No té mòbil i, estranyament, ara que està incomunicada és quan més segura se sent.

En aquest moment precís està asseguda damunt d’una pedra, sota el cel, mirant, gràcies a la lluna, com el vent va bellugant les branques. Només fa això i prou: observa els arbres com ballen. No hi ha notificacions, ni likes, ni comentaris, ni vídeos, ni sorollets, ni haters… No res. Les úniques llums que veu són les que s’encenen a dalt de tot, a milions de quilòmetres. No recorda haver-se sentit així, tan feliç, mai de la vida.

I, ja ben entrada la matinada, en una habitació on una noia fa hores que prova d’assumir tot el que li ha passat, procurant de no plorar més per algú que en realitat no existeix, de sobte, sona una notificació que esquerda el silenci de la nit.

La noia, la Betty, s’aixeca lentament.

S’acosta a l’escriptori.

Agafa el mòbil i llegeix el missatge que li acaba d’arribar.

Hola, Bitbit. T’he trobat a faltar.

* * *

Gràcies.

Aquesta és una de les meves paraules preferides.

Gràcies per ser-hi llibre rere llibre.

Gràcies per tots els missatges i mostres d’afecte que em feu arribar, tant per les xarxes com presencialment a les signatures.

Sempre intento tractar temes una mica incòmodes en les meves novel·les, que us emocionin, que us facin pensar. Espero haver-ho aconseguit també en aquesta ocasió.

I, com sempre, us animo a escriure’m per explicar-me què us ha semblat aquesta petita història.

eloymo@gmail.com

Instagram: eloymorenoescritor

Gràcies.

ELOY MORENO OLARIA (Castelló de la Plana, 1976) és un escriptor valencià en llengua castellana. Llicenciat en Enginyeria Tècnica en Informàtica de Gestió per la Universitat Jaume I de Castelló, alterna la seva feina d’informàtic amb la literatura. Ha publicat les novel·les El bolígrafo de gel verde (2009), Lo que encontré bajo el sofá (2013), El regalo (2015), Invisible (2018), Tierra​ (2019), Diferente​ (2021) i Cuando era divertido (2022), a més de diferents reculls de relats infantils i juvenils, com Cuentos para entender el mundo o Cuentos para contar entre dos, així com adaptacions de les seves pròpies obres per a lectors joves, entre altres.