Az Ukrajna lerohanásáig vezető út

Mihail Zigar

Athenaeum (2024 febr)

Címke:
ismeretterjesztő, háború

ismeretterjesztőttt háborúttt

2022. február 24. Vladimir Putyin megkezdi Ukrajna átfogó invázióját. Mihail Zigar független orosz újságíró petíciót tesz közzé a Facebookon, amelyet több száz újságíró, majd további ezrek írnak alá. Ennek hatására Oroszországban törvényt hoznak a háborút kritizálók büntethetőségéről, és Zigarnak el kell hagynia a hazáját. Németországban, Berlinben telepedik le, ahol újraolvassa azt a több száz interjút, amelyet az elmúlt tizennyolc évben Oroszországban és Ukrajnában készített, és amely feltárja, mi vezetett a háború kirobbanásáig. Ezekből az interjúkból született meg a könyv. Zigar nem csupán a jelenről, hanem a múltról és mindazokról a történelmi mítoszokról is mesél, amelyekben a jelen orosz politikája gyökerezik és amelyekhez a saját legitimációját köti. Zigar részrehajlás nélkül tárja fel a történeti forrásokat, és követi nyomon az Orosz Birodalom eredetének és felemelkedésének történetét. A kötet annak krónikája, hogy Oroszország miként nyomta el Ukrajnát az elmúlt öt évszázad alatt, miképp próbált kinevelni egy hozzá lojális elitet, és arról, hogy végül mégsem tudta leigázni az ukrán társadalmat. Mihail Zigar a háborúhoz vezető hosszú útról mesél.

„Ezt a könyvet tudatos elhatározásból modern nyelvezettel és jelen időben írtam, megpróbálva minél érthetőbben közvetíteni és tisztázni a történelmi fogalmakat, és igyekezve felhívni a figyelmet a jelenkori párhuzamokra, hogy az olvasó ne csak a felszínhez, de a mélyben rejlő szellemiséghez is közelebb kerülhessen.
Szeretném, ha ez a könyv egy évszázad múlva is érthető lenne az akkori olvasók számára, és bepillantást engedne a mi gondolkodásunkba. Ennek érdekében minden szereplőt élő, hús-vér emberként, nem pedig elhagyatott szoborparkok lakóiként igyekeztem ábrázolni. Le akartam számolni a régi mítoszokkal, és nem kíméltem a tegnap bálványait, ahogyan az sem tartott vissza, hogy esetleg megsérthetem orosz honfitársaim érzéseit.
Ez a könyv nem teheti semmissé a múltat és a jelent, de talán megváltoztathatja a jövőt. A nacionalista történetírás egyfajta betegség, amely sok népet megmérgez. Az orosz népnek még mindig van arra lehetősége, hogy megszabaduljon azoktól a mítoszoktól, amelyek megfertőzték a lelkét; az ukrán népnek pedig egyedül kell majd szembenéznie a sajátjaival.”

Címoldal

BEVEZETÉS

Ez a könyv vallomás. Vétkes vagyok benne, hogy nem vettem észre már jóval korábban a jeleket. Én magam is felelős vagyok Oroszország Ukrajna ellen folytatott háborújáért. Akárcsak a kortársaim és az elődeink. Sajnálatos módon az orosz kultúra is hibás abban, hogy ez a borzalom megtörténhetett.

Számos orosz író és történész bűnös abban, hogy ez a háború kirobbanhatott. Az elmúlt háromszázötven évben az ő szavaik és gondolataik vetették el az orosz fasizmus magvait, és tették lehetővé annak felvirágzását, még akkor is, ha közülük most sokan maguk is elszörnyedve szemlélik munkájuk gyümölcsét. Nem fogtuk fel, miféle halálos veszedelem rejlik az Oroszország mint „hatalmas birodalom” eszméjében. (Természetesen minden „birodalom” gonosz, de a többi megítélését hagyjuk a történészekre.) Lebecsültük a tényt, hogy a „nagyorosz kultúra” évszázadokon át megvetette, elnyomta és pusztította a többi nemzetet és népcsoportot.

Cselekednünk kell, hogy az orosz kultúra a jövőben is fennmaradhasson. Azzal kell kezdenünk, hogy önvizsgálatot tartunk, és kimondjuk az igazságot a múltunkról és a jelenünkről.

Az orosz, az ukrán és egyáltalán, bármilyen történelem mítoszokból szövődik össze. Sajnos a mi mítoszaink 2022-re a fasizmushoz vezettek. Itt az ideje leszámolni velük.

Ez a könyv mítoszokról és emberekről szól. Olyan emberekről, akik száz, kétszáz, háromszáz évvel ezelőtt éltek, és idővel mitikus figurákká váltak. Testi értelemben persze már meghaltak, majd a történészek lehántották róluk emberi tulajdonságaikat, gyengeségeiket, szenvedélyeiket, kételyeiket és valódi szándékaikat. „A történelem kérlelhetetlen logikájának” áldozataivá váltak.

Ez a könyv olyan kortársakról is szól, mint Volodimir Zelenszkij. Ő és még sokan mások nagyon is valóságosnak és ismerősnek tűnnek a számunkra, ennek ellenére idővel ők is halhatatlanná válnak, és a történelem legendás hőseinek soraiba emelkednek. A könyv másik főszereplője, Putyin, már életében túlvilági, egyetemes gonosszá változott – az alábbiakban igyekszem nyomon követni, hogy erre miként kerülhetett sor.

Ezt a könyvet tudatos elhatározásból modern nyelvezettel és jelen időben írtam meg, megpróbálva minél érthetőbben közvetíteni és tisztázni a történelmi fogalmakat, és igyekezve felhívni a figyelmet a jelenkori párhuzamokra, hogy az olvasó ne csak a felszínhez, de a mélyben rejlő szellemiséghez is közelebb kerülhessen.

Szeretném, ha ez a könyv egy évszázad múlva is érthető lenne az akkori olvasók számára, és bepillantást engedne nekik a mi gondolkodásunkba. Ennek érdekében minden szereplőt élő, hús-vér emberként, nem pedig elhagyatott szoborparkok lakóiként igyekeztem ábrázolni. Le akartam számolni a régi mítoszokkal, és nem kíméltem a tegnap bálványait, ahogyan az sem tartott vissza, hogy esetleg megsérthetem orosz honfitársaim érzéseit.

Ez a könyv nem teheti semmissé a múltat és a jelent, de talán megváltoztathatja a jövőt. A nacionalista történetírás egyfajta betegség, amely számos népet megmérgez. Az orosz népnek még mindig van rá lehetősége, hogy megszabaduljon azoktól a mítoszoktól, amelyek megfertőzték a lelkét; az ukrán népnek pedig egyedül kell majd szembenéznie a sajátjaival.

2004-től kezdve újságíróként sokszor jártam Ukrajnában. Ebben az időszakban az összes ukrán elnökkel interjúztam, és rengeteg politikussal, üzletemberrel, riporterrel, illetve egyházi személlyel megismerkedtem. Számos eseménynek váltam tanújává testközelből: ott voltam Leonyid Kucsma és Vlagyimir Putyin 2003-as tárgyalásán, és ott voltam 2021-ben is, amikor Volodimir Zelenszkij felavatta a Babi Jar-i emlékművet, azon a helyen, ahol a nácik zsidók ezreivel végeztek.

Többször is hosszú időt töltöttem Kijevben és a környező régióban. Így például Bucsában, Nadia barátom házában írtam meg All the Kremlin’s Men (A Kreml összes embere) című könyvem nagy részét. Nadia ma már nem áll szóba velem: mivel orosz vagyok, „imperialistának” tart.

Az elmúlt évtizedekben politikai újságíróként dolgoztam Oroszországban, és igyekeztem feltárni a közéleti események mögött rejlő okokat és szándékokat. Kitartóan nyomon követtem az orosz vezetés egyfolytában változó Ukrajna-politikáját. Sokszor elborzasztott, amiről tudomást szereztem, ellenzéki újságíróként és szerzőként pedig sosem rejtettem véka alá a véleményemet.

2010-ben egyike voltam az egyetlen független oroszországi hírtelevízió, a Dozsgy (Eső) csatorna alapítóinak. 2014-ben a tévét az ukrajnai „méltóság forradalmának” hiteles és alapos közvetítése miatt lényegében bezáratták; ekkor történt, hogy a korrupcióba és hatalmi visszaélésekbe belefáradt ukránok megdöntötték a kormányukat. Egy hónappal a Krím elfoglalása előtt a Kreml az összes orosz műholdas és kábelszolgáltatóját utasította, hogy tegyék elérhetetlenné a Dozsgy adását.

Élénken emlékszem rá, ahogy 2014. március 1-jén az orosz szenátorok felhatalmazták az elnököt „az orosz fegyveres erők országhatárokon kívül történő bevetésére” – vagyis zöld utat adtak az ukrajnai háborúnak. Azon a napon a csatorna főszerkesztőjeként levelet írtam a kollégáimnak, amelyben elmondtam, hogy a független Ukrajna melletti kiállásunk jeleként ettől kezdve mindig azt írjuk: „Ukrajnában”, még akkor is, ha ez idegenül cseng az orosz fülnek. Korábban az oroszok sok-sok éven át hagyományosan azt mondták, na Ukrainye („Ukrajnán”) ahelyett, hogy v Ukrainye („Ukrajnában”). Az ukránok ezt a megfogalmazást általában sértésnek veszik, mivel a „na” előtag használata mellett Ukrajna inkább tűnik térségnek, semmint valódi országnak. Hasonló megkülönböztetés az angol nyelvben is létezik, ahol az „Ukraine” (Ukrajna) szó felváltotta a „the Ukraine” (kb. „az Ukrán-térség”) kifejezést. 2014 márciusában mindenesetre napnál is világosabbá vált számomra, hogyha ezek a nyelvi nüanszok fontosak az ukránok számára, akkor nekünk is tekintettel kell lennünk rájuk.

2022. február 24-én, amikor Putyin megkezdte Ukrajna átfogó invázióját, írtam egy nyílt levelet, amelyet számos orosz író, filmrendező és újságíró is aláírt. Később több tízezer orosz állampolgár is csatlakozott az aláírókhoz. A levél szövege így szólt:

„Az oroszok Ukrajna ellen indított háborúja gyalázat.

A mi szégyenünk, de sajnálatos módon a gyerekeink és a még meg sem született orosz nemzedékek tagjai fogják viselni érte a felelősséget. Nem akarjuk, hogy a gyerekeink egy háborús agresszor országban éljenek, és nem akarjuk, hogy szégyenkezniük kelljen amiatt, hogy a hadseregünk megtámadott egy szomszédos, független államot. Oroszország minden polgárát felszólítjuk, hogy mondjanak határozott nemet erre a háborúra.

Nem hiszünk abban, hogy a független Ukrajna bármiféle fenyegetést jelentene Oroszországra vagy bármelyik másik államra. Nem hiszünk Vlagyimir Putyin állításainak, miszerint az ukránok felett »nácik« uralkodnának, és ezért fel kell »szabadítani« őket.

Követeljük a háború befejezését.”

Ezt követően Németországba kellett menekülnöm. A Berlinben töltött első évem után átbogarásztam azokat az interjúkat, amelyeket az elmúlt tizennyolc évben Oroszországban és Ukrajnában készítettem, és beszélgettem az emberekkel, sok százzal. Ők pedig elmesélték, hogy mi juttatott bennünket oda, ahol most vagyunk. Ezekből a régi és új beszélgetésekből született meg ez a mű.

A kötet két részből áll: nem csupán a jelenről, hanem a múltról is szól – mindazokról a történelmi mítoszokról, amelyekben a jelen politikája gyökerezik, és amelyekhez saját legitimációját köti. Gondosan és részrehajlás nélkül tanulmányoztam a történeti forrásokat, és igyekeztem nyomon követni a brutális Orosz Birodalom eredetének és felemelkedésének történetét, amely a jelenkori háborúhoz vezetett. Ez a könyv semmiképp nem tesz kísérletet Ukrajna történelmének elbeszélésére. Inkább afféle „detektívtörténet, amelyet a bűnös szemszögéből mesélnek el”. Annak krónikája, hogy Oroszország miként nyomta el Ukrajnát az elmúlt öt évszázad során. Hogy miképp próbált a birodalom kinevelni egy hozzá lojális elitet, és hogy végül ennek ellenére sem tudta leigázni az ukrán társadalmat.

Ez a könyv a háborúhoz vezető hosszú útról mesél, valamint a bűnhődéshez vezető útról, amelyet még be kell járnunk.

Nadia, én nem vagyok imperialista. Azért írom ezeket a sorokat, hogy mások se legyenek azok.

I. RÉSZ HÉT TÖRTÉNET AZ UKRAJNAI GYARMATI ELNYOMÁSRÓL

1. AZ EGYSÉG MÍTOSZA: BOHDAN HMELNICKIJ ÉS A MOSZKVAI EGYEZMÉNY

Az orosz világ feltalálása

Kijiv1, 1670. Egy német szerzetes történelemkönyvet ír. A szerzetes neve Innokentyij Gizel; Königsberg szülötte, protestáns családban nőtt fel, de ifjúkorában Kijivbe költözött, és felvette az ortodox hitet.

Innokentyij könyve nem közönséges történeti munka; úgy hiszi, hogy a mű elősegítheti az ortodox egyház, hőn szeretett városa, Kijiv, illetve egész Ukrajna ügyét. Kit tekint az ukránokra leselkedő legnagyobb veszedelemnek? A muszlimokat, vagyis az Oszmán Birodalmat és a Nyugatot. A 17. századi Kelet-Poroszországból származó német lévén a katolikusokat tekinti Kijiv esküdt ellenségeinek, különösen a lengyel katolikusokat és a jezsuitákat, akik ebben az időszakban igencsak aktívak Kelet-Európában. Maga Innokentyij nem közönséges szerzetes. A kijivi főapátság vezetője, vagyis fontos politikai tényező. A könyvében mindazt összegyűjti, amit a kijivi szerzetesek előtte már megírtak, ugyanakkor nem mulasztja el hozzáfűzni a saját meglátásait sem.

Ahogyan az a középkori történészek esetében megszokott, Innokentyij is Noé történetével kezdi a művét. Felidézi, hogy Noé fiát, Jáfetet tekintik az európaiak ősének. A narratíva ezután Jáfet hatodik fiához, Mesekhez kanyarodik, akitől a legenda szerint az oroszok is származnak – az ő nevéből eredeztetik a Moszkva nevet is.

Innokentyij Gizel sosem járt Moszkvában, a műve mindenesetre annak az elképzelésnek a megalapozását szolgálja, hogy Moszkva és Kijiv közös történelemmel rendelkezik.

Az újkori kritikus bizonyára azt mondhatná, hogy a porosz származású Innokentyij találta fel a manapság „russzkij mir”-nek (orosz világ) nevezett fogalmat, ez a megállapítás azonban nem volna teljességgel helytálló. Innokentyij lényegében egyetlen, elvileg közös őstörténettel rendelkező nemzetet talál fel, és ezt a Ruszt állítása szerint egyetlen nép lakja. A 17. század második feléig a moszkvai uralkodók csupán zavaros és mitologizáló elképzelésekkel rendelkeztek a saját történetüket és őseiket illetően. Egyszerre tekintenek magukra a római császárok és a kijivi fejedelmek leszármazottaiként és utódaiként. Az orosz uralkodók meg vannak győződve arról, hogy a családfájuk visszakövethető Augustusig (i. e. 63–i. sz. 14), és Vlagyimir kijivi nagyfejedelemben (kb. 958–1015) látják a kapcsot saját maguk és a római császárok közt. Emellett előszeretettel emlegetik Moszkva kapcsolatát az ortodox Konstantinápollyal, amelyet a törökök mintegy két évszázaddal korábban foglaltak el. A 17. századi oroszok képzeletében Róma, Konstantinápoly és Kijiv általában egyaránt távoli, félig-meddig mitikus városokként élnek.

Innokentyij Gizel azonban kapcsolatot teremt ezen városok között, és minden történelmi logikát ennek a kapcsolatnak rendel alá. Az ő világnézete szerint egykor Kijiv volt a fővárosa valamiféle absztrakt, nemzetek felett álló Oroszországnak, később pedig Moszkva töltötte be ugyanezt a szerepet.

Innokentyij Gizel kortársai számára ez a történelmi újraértékelés forradalmi jelentőséggel bír. A 17. században a lengyel királyok a Rusz uralkodóinak nevezik magukat; végső soron Kijiv és a környező területek ekkor már évszázadok óta hozzájuk tartoznak. A „Rusz” itt az ortodox keresztények által lakott lengyel–litván államközösség részét jelenti. A lengyelek elvi okokból nem hajlandóak a keletibb „moszkvai” cárokat „russzkijé”-nek (orosz), vagyis a „Rusz népéhez tartozónak” nevezni. Innokentyij Gizel azonban szándékosan lengyelellenes csavart visz a saját történelemfelfogásába.

Mindezek mellett a tudós szerzetes a mindent magában foglaló „pánorosz ortodox nép” létét vallja, amellyel egyetlen csokorban egyesíti a keleti szlávokat, vagyis a mai oroszok, ukránok és belaruszok elődeit. Moszkva erről a kérdésről másképpen gondolkozik. Az orosz ortodox egyház vallási értelemben még csak nem is tekinti rokonainak a kijivi keresztényeket. Ha a 17. században valaki Kijivből Moszkvába akart költözni, akkor újra kellett keresztelkednie, minthogy az orosz papok teljességgel különböző vallásként tekintettek az ukrán ortodoxiára. Innokentyij azonban a saját politikai céljait követi: könyve valójában nem történelmi tanulmány, hanem diplomáciai eszköz, még inkább fegyver. Innokentyij célközönségét ugyanis a moszkvai diplomaták alkotják, ők azok, akikkel szemben egyfajta morális nyomásgyakorlással igyekszik élni. Rá akarja venni az orosz cárt, hogy lépjen katonai szövetségre az ukránokkal, és adjon nekik biztonsági garanciákat a lengyelekkel szemben viselt háborújuk során. Addig csűri-csavarja a történelmet, amíg el nem éri kívánt végcélját, vagyis amíg be nem sikerül bizonyítania, hogy Kijiv és Moszkva közvetlen kapcsolatban állnak egymással, és ebből adódóan a cárnak kötelessége támogatni Kijivet.

Innokentyij Gizel Szinopszis címmel jelenteti meg nem éppen elfogulatlan művét. A könyv rövid idő alatt komoly politikai visszhangot kelt, és váratlan módon a kor egyik bestsellerévé válik. Természetesen nagy hatást gyakorol az akkori orosz cárra, Alekszej Romanovra is.

Nem telik el sok idő, és máris napvilágot lát a Szinopszis második, majd harmadik kiadása. Hamarosan következnek a latin és görög nyelvű fordítások. Végül a következő orosz cár, Alekszej fia, a leendő Nagy Péter alatt a Szinopszis válik az 1700-as évek sztenderd orosz történelemkönyvévé.

A következő évszázadokban a Szinopszis lesz az orosz történetírók (Vaszilij Tatyiscsev, Nyikolaj Karamzin, Szergej Szolovjov, Vaszilij Kljucsevszkij stb.) legfontosabb hivatkozási alapja, amikor megírják az orosz történelemről alkotott saját verziójukat. Gizel nyomán az orosz állam egész története az egykori Kijevi Nagyfejedelemséggel veszi kezdetét. 1913-ban a történész és a rövid életű, 1917-es Ideiglenes Kormány leendő külügyminisztere, Pavel Miljukov, a fent említett Kljucsevszkij tanítványa a következőket írta: „A 18. századról szóló történetírásunkat teljes mértékben átjárja a Szinopszis szellemisége; ez határozza meg az olvasók ízlését és érdeklődését, ez jelenti a kiindulópontot a kutatók számára, egyúttal ez sarkallja őket a leghevesebb vitákra. Röviden, ez alkotja a múlt századi történettudományi fejlődés hátterét.”

Az Innokentyij Gizel által kiötölt történelmi logika oly mértékben illeszkedik a moszkvai uralkodók érdekeihez, hogy egészen a 21. századig ez lesz a történelem hivatalos verziója. Úgyhogy azok az orosz propagandisták, akik azt állítják, hogy az orosz és az ukrán valójában egyetlen, közös múlttal rendelkező nép, lényegében nem tesznek mást, mint hogy egyszerűen beveszik egy 17. századi propagandista ideológiáját.

A Sztyeppe Helénája

Minden a szerelem miatt történt. A neve Elena (Helena). Fiatal és gyönyörű, akár a görög mitológiából ismerős névrokona, aki miatt a trójai háború kitört. Dadusként kap munkát egy gazdag ukrán családnál. A ház úrnője, Hanna súlyos betegségben szenved, és segítségre van szüksége a gyerekek nevelésében. A tulajdonos, Hanna férje megkedveli a fiatal dadust, és hamarosan a szeretője lesz.

Rajta kívül még egy gazdag lengyel szerelemre gyúl Elena iránt – vagy legalábbis megkívánja. Ő arról álmodozik, hogy elragadja a nőt ukrán szomszédjától, és feleségül veszi. Egy ilyen történet még a 21. században is jó eséllyel sírással érne véget, a 17. század azonban jóval kegyetlenebb kor.

A vágytól epedő lengyelt Danielnek hívják, ukrán vetélytársát pedig Bohdannak. 1647 tavaszán Daniel kihasználja, hogy Bohdan éppen nem tartózkodik otthon, és a szolgáival megostromolja a birtokát, felgyújtja az otthonát, elrabolja Elenát, és olyan súlyosan összeveri Bohdan tízéves fiát, hogy az nem sokkal később belehal a sérüléseibe.

Mivel Ukrajna ekkoriban lengyel gyarmat, a bosszúra szomjazó Bohdan Varsóba utazik. Először a bírósághoz fordul, csakhogy ellensége, a lengyel nemes Daniel Czapliński magas rangú tiszt, úgyhogy a bíróság csupán egy megalázó összeget, 150 forintot ítél meg a számára. Bohdan úgy véli, hogy a birtoka – nem beszélve a fia és a szeretője elvesztéséről – legalább húszszorosát éri a megítélt összegnek, úgyhogy személyesen keresi fel a lengyel királyt, hogy előadja a panaszát.

A legenda szerint a király a palotájában, az éj leple alatt fogadja Bohdant. Egyidősek, és a szóbeszéd szerint régóta ismerik egymást, miután a király korábban már több kényes ügyének elintézését is Bohdanra bízta, többek közt ő segített megszerezni a kozákok támogatását az Oszmán Birodalom elleni háborúban, amelyet a saját parlamentje nem volt hajlandó finanszírozni. A találkozójukon először a király önti ki a lelkét vendégének: nincs hatalma, sóhajtozik, a nemesek irányítják az országot. Válaszképpen Bohdan megosztja vele szívszaggató történetét. A király azonban nem akar belekeveredni a dologba, és kijelenti:

– Ha ti, kozákok [vagyis zsoldosok] valóban olyan bátor harcosok vagytok, és ha megvannak hozzá a fegyvereitek, akkor miért nem álltok ki magatokért?

Ez a foghegyről odavetett felvetés megváltoztatja a világtörténelem menetét.

Most pedig ismerkedjünk meg valamivel közelebbről Elena és Bohdan világával!

Élet a 17. században

1647-ben Bohdan ötvenegy esztendős. A vidék, ahol él, számos néven ismert. Ezek közül a leginkább elterjedt az Ukrajna. Nagyjából ekkorra tehető, hogy egy Guillaume Levasseur de Beauplan nevezetű utazó megjelenteti Ukrajna leírása című könyvét Franciaországban. A szerző kifejti, hogy Ukrajnát általában Lengyelország részének tekintik, elhelyezkedését tekintve pedig „Moszkóvia és Erdély között található”. A vidék másik gyakori megnevezése Rusz vagy Malaja Rusz (Kis Rusz); ezek görög eredetű megnevezések. Az egyik változat szerint, amelyben számos mai ukrán történész is osztozik, a „Kis” melléknév egyszerűen arra utal, hogy ez a térség alkotja az állam történelmi magját. Az ettől északra fekvő területeket ennek megfelelően „Nagy Rusznak” nevezték, mivel azok nagyobb kiterjedésűek voltak. Idővel ezek a nevek átalakultak: Malorosszija (Kis-Oroszország), vagyis Ukrajna, és Velikorosszija (Nagy-Oroszország), vagyis a Moszkva körüli területek.

Bohdan még a kor viszonyai között is zűrzavaros időkben él. Európát – a népesség halálozási arányát tekintve – története legvéresebb fegyveres viszálya szaggatja szét: majdnem mindegyik ország részt vesz benne, és 5–8 millió halálos áldozatot követel. A történészek később harmincéves háborúként fogják emlegetni. A kezdetekor Bohdan huszonkét esztendős, és a harcok majdnem egész felnőtt élete alatt tartanak majd.

A kor legjelentősebb európai nagyhatalmát egyszerűen „a Birodalomnak” nevezik, ugyanis ekkor nincs riválisa a kontinensen. A teljes neve Német Nemzet Szent Római Birodalma, egyszerűbben Német-római Birodalom; hercegségek és fejedelemségek szövevénye, amelyekből a 19. századi egyesítést követően kialakul majd a modern Németország. A Habsburg-ház által igazgatott Birodalom fővárosa Bécs.

A harmincéves háború 1618-ban tör ki a Birodalom és a mai Csehország területén lévő Bohémia között. A 17. századi „világháború” a felszínen a vallás körül zajlik: a katolikus Szent Római Birodalom és annak szövetségesei állnak szemben a protestáns fejedelemségekkel. Hamarosan azonban a felekezeti szempontok zavarossá válnak, és a különböző népek már a vallástól függetlenül is ott ütik egymást, ahol csak érik.

A 17. században az emberek identitását elsődlegesen a vallás határozza meg. Az ukránok döntő többségéhez hasonlóan Bohdan is ortodox családba születik, ám tizenöt évesen egy lvivi jezsuita iskolába küldik, ahol értelemszerűen arra buzdítják, hogy katolizáljon, amit elvi okokból megtagad.

Bohdan huszonnégy évesen az apja oldalán hadba vonul, és a lengyel hadseregben szolgál az oszmán erők ellen. A törökök győznek; Bohdan apja meghal az összecsapásokban, őt magát pedig foglyul ejtik, és eladják rabszolgának (az ilyesmi gyakorinak számít a 17. században). Ezzel együtt szerencséje lesz, ugyanis két évvel később a rokonai kiváltják a rabszolgaságból.

Miután hazatér, az elnyűhetetlen Bohdan hamarosan ismét hadba vonul. A 17. században az ukrán férfiak jelentős része katonaként éli az életét. Az ukránok nagy része ekkoriban kozák; zsoldos, aki nem annyira földművelésből vagy kereskedelemből, hanem a harcból él. A háború sújtotta Európában jelentős igény mutatkozik a zsoldosseregekre.

Ekkor Franciaország is hadba lép, mégpedig a Birodalom ellen. Annak ellenére, hogy Franciaország katolikus állam, Richelieu bíboros, az első miniszter – akit a Három testőrből is ismerhetünk – meglátja a lehetőséget, hogy a konfliktusban a Habsburgok kárára kiterjesszék Franciaország határait. A lutheránus svédeket hasonló birodalmi ambíciók fűtik, úgyhogy ők is a Birodalom ellen indulnak. Richelieu halálát követően Mazarin bíboros folytatja elődje politikáját. 1644-ben Mazarin lesz az, aki felbérel egy ukrán zsoldosokból álló csapatot, hogy elfoglalják a franciaországi Dunkerque kikötőjét.

A legenda szerint Bohdan nem sokkal a dunkerque-i küldetés után arra tér haza, hogy a birtokát felégették, a szeretőjét pedig elrabolták. Mint fentebb már szó volt róla, először úgy jár el, ahogy az a lengyel király, IV. Ulászló király hű alattvalójától elvárható: panaszával a bírósághoz, majd személyesen a királyhoz fordul. Ám miután megütközik a vele szemben tanúsított bánásmódon, kozák sereget toboroz magának. Ukrajna minden tájáról gyűlésre hívja a kozákokat, és felkelésre buzdítja őket. Az ötlet roppant népszerűnek bizonyul: az ukrán parasztoknak ekkor már régóta elegük van a gazdasági és vallási elnyomásból. Mindenkinek jó oka van a lázadásra – a dolog egyáltalán nem Elenáról szól.

Bohdannak szüksége van szövetségesre. Lengyelországgal szemben az északra fekvő Orosz Cárság lenne az ideális szövetséges. Csakhogy Moszkva, az állam fővárosa és központja az évtizedes megosztottságot követően még túlságosan gyenge. Nem marad más lehetőség, mint a déli szomszédnak, Krímnek udvarolni. Ekkoriban a félsziget egyetlen nagy, muszlim állam, a Krími Kánság, amely felett még mindig Dzsingisz kán leszármazottai uralkodnak.

A kishitű Moszkva

Mi a helyzet a Moszkva-központú (Moszkóviaként is ismert) Orosz Cársággal a 17. században? Miért tartja Bohdan gyengének és képtelennek arra, hogy segíteni tudjon? Tény, hogy az ország nem tudta maga mögött hagyni Rettegett Iván örökségét, aki ötven évig ült a trónon, és ezzel az orosz történelem leghosszabb ideig hatalmon lévő szereplőjének mondhatja magát (ezt a rekordot még Putyin sem tudja megdönteni – valószínűleg). Iván jelentősen kiterjesztette az állam határait, miközben olyan könyörtelenséggel uralkodott alattvalóin, hogy a nép még 1584-ben bekövetkezett halála után is évtizedekig demoralizált és megnyomorított maradt.

Bohdan nem sokat tud az ország politikai viszonyairól. Nagyjából tíz évvel a cár halála után született, és még csak nem is hallott semmiféle „Rettegett Ivánról”. Hivatalosan ugyanis a cárt IV. Ivánnak hívják, a „Rettegett” jelzőt pedig csak mintegy egy évszázaddal később kapja meg Vaszilij Tatyiscsev történésztől.

Bohdan gyermekkorában sokat hall a Lengyelország és az Orosz Cárság közti háborúkról, illetve arról, hogy miként igyekezett az előbbi időről időre a saját emberét ültetni Moszkóvia trónjára. Amikor 1610-ben betölti a tizenötöt, a moszkvai elit (amelynek tagjait bojárokként is ismerik) elmozdítja a trónról az épp aktuális cárt, és egy másik tizenöt éves fiatalember fejére helyezi a koronát: ő a lengyel trón örököse, a leendő IV. Ulászló király. A király és Bohdan ekkor még természetesen nem ismerik egymást.

A moszkvai bojárok mindössze egyetlen feltételt támasztanak: a lengyel hercegnek át kell térnie a katolikus hitről az ortodoxra. Ha ezt a feltételt elfogadják, alighanem a világtörténelem is más mederben csordogál tovább. Ulászló apja, a jelenlegi lengyel király, III. Zsigmond azonban közbeavatkozik, és kategorikusan megtiltja a fiának az áttérést. Jobb ötlete támad: a jezsuitáknál nevelkedett Zsigmond inkább maga ajánlkozik Oroszország új cárjának, abban az esetben, ha az orosz népet arra kényszerítik, hogy áttérjen a katolikus hitre. A bojárok ezt természetesen visszautasítják. Háború tör ki, és a lengyel csapatok elfoglalják Moszkvát. A harcokba a lengyelek szövetségeseként a kozákok is bekapcsolódnak.

Bohdan számára az Orosz Cárság tehát nem annyira fenyegetés, mint inkább zűrzavar sújtotta, ortodox keresztények által lakott vidék. Amikor betölti a tizenhetet, megtudja, hogy egy orosz hadosztály visszafoglalta Moszkvát, a lengyelek pedig visszavonulót fújtak. Habár az ifjú Ulászló továbbra is Moszkóvia cárjának nevezi magát, időközben Moszkvában új uralkodót választanak a Romanov-dinasztiából. Mindenesetre Moszkóvia uralkodói hosszú időn át következetesen tartózkodni fognak a külföldi hadjáratoktól. Bohdan és a kozák sereg még harmincöt évvel később is tisztában van azzal, sosem fogják tudni meggyőzni az oroszokat arról, hogy hadat üzenjenek a lengyeleknek, ezért jobb híján a Krími Kánsághoz fordulnak segítségért.

A független Ukrajna

Annak érdekében, hogy Bohdan átfogó felkelést indíthasson Lengyelország ellen, a demokratikus eljárásrendet kell követnie: először is szüksége van rá, hogy a kozákok hetmanná, vagyis a hadsereg vezetőjévé válasszák, úgyhogy ellátogat a Zaporizzsjai Hadba. Ez Délkelet-Ukrajna egyik jelentős védelmi létesítménye; lényegében egy világvégi erődítményről van szó, amely a lakókat a különféle betolakodóktól, elsősorban a Krími Kánság csapataitól hivatott megvédeni, akik délről rendszeresen rárontanak az országra, fosztogatnak, és rabszolgasorba taszítják a lakosokat. A 21. század embere, aki a Trónok harcán nevelkedett, talán a leginkább az Éjjeli őrségként és a hozzá tartozó Falként tudja elképzelni a Hadat. Az itt élő kozákok az ukrán társadalom speciális rétegét alkotják; ők a legbátrabbak közülük, ahogyan arról számos népi hagyomány is tanúskodik. Nem kérdés, hogy gondolkodás nélkül a legnagyobb örömmel csatlakoznak a felkeléshez. Teljes körű támogatásukról biztosítják Bohdant, akit annak rendje és módja szerint megválasztanak hetmanná, majd a kozákok az összes lengyel parancsnokot elűzik. Az ukrán felkelés futótűzként terjed.

Varsó hatalmas sereget küld az ukrán lázadás (a korábban már emlegetett Hmelnickij-felkelés) leverésére, sőt ehhez még Moszkóviától is segítséget kér – ironikus módon az orosz cár ebbe bele is egyezik. 1648 májusában Bohdan Hmelnickij serege megnyeri első nagy ütközetét Zsovti Vodi mellett, nem messze attól a helytől, ahol százhúsz évvel később megalapítják a kozák Krivij Rih városát, háromszázharminc évvel később pedig megszületik a leendő ukrán elnök, Vova Zelenszkij.

Alig néhány nappal később Varsóban a lengyel IV. Ulászló király urulithiasisban (vagyis vesekövektől) hal meg. Bohdan némiképp megütközik ezen a fejleményen, minthogy a felkelés ellenére továbbra is úgy számolt, hogy a jövőben fenn tudja tartani a kapcsolatokat a lengyel királlyal. A terv nem a Lengyelországtól való teljes elszakadás, mindössze a jogok bővítése és az önrendelkezés kiszélesítésének kiharcolása volt. Ulászló halálát követően Bohdannak fogalma sincs arról, hogy ki követi majd a lengyel trónon, és kivel kell majd tárgyalóasztalhoz ülnie, ha eljön az ideje.

Ekkoriban a lengyel–litván államközösség koronája nem a családon belül öröklődik tovább. A következő királyt mindig a lengyel és litván nemesség és papság képviselőiből álló parlament (szejm) választja meg. Miután Bohdan végiggondolja helyzetét, arra jut, hogy a legkisebb rosszat az jelentené számára, ha Moszkóvia új cárja, Alekszej Romanov foglalná el a lengyel trónt. Az ötlet a cár számára is vonzó, de egyelőre habozik beadni a derekát. Mindeközben Bohdan az elhunyt lengyel király öccsével, az utódlásra szintén erős jelöltnek számító Kázmér Jánossal is megpróbál tárgyalni. Alekszej továbbra sem tud dönteni, úgyhogy végül Kázmér Jánost választják királlyá.

A felkelés azonban folytatódik. A lázongó parasztok elkezdik felgyújtani az Ukrajna területén élő lengyelek és zsidók otthonait. Az összes, a lengyel–litván államközösség területén élő zsidó mintegy harmada él ezen a vidéken. A többségük a lengyel közigazgatásban dolgozik, jellemzően adószedőként tevékenykedik a lengyel nemesség szolgálatában.

A felkelés során a kozákok kifosztják a lengyel birtokokat, és lemészárolják azok tulajdonosait. Ezenkívül tömeges zsidóellenes pogromokra is sor kerül. Nem a zsidók a felkelés elsődleges célpontjai: ők csupán rossz helyen vannak, rossz időben. Maga Bohdan nem szereti a zsidókat. Mivel a felkelés az ortodox keresztények jogainak jegyében tört ki, a kozákok ellenségként tekintenek a zsidókra, és a lengyelekkel együtt mészárolják le őket. A 17. században az antiszemitizmus széles körben elterjedt és mélyen gyökerező jelenség. Európában gyakoriak az olyan peres eljárások, amelyekben zsidókat keresztény gyerekek feláldozásával vádolnak. A felkelést követően Bohdan örökké ádáz antiszemitaként marad meg a köztudatban.

Néhány hónap leforgása alatt az ukrán vidéket nagyjából az összes lengyel nemestől, hivatalnoktól, katolikus paptól és zsidótól megtisztítják. Az áldozatok számára vonatkozó becslések változóak. A 17. században az emberélet csekély értékkel bír; bármilyen viszály rengeteg áldozatot szedhet. Ugyanakkor a történészek is hajlamosak eltúlozni a valódi számokat.

1648 decemberében Bohdan serege győzedelmesen bevonul Kijiv ősi fővárosába. Az egyházi vezetők ünnepélyesen köszöntik: az érsek-metropolita (vagy egyszerűen csak metropolita), a Kijivi Barlangkolostor főapátja, Innokentyij Gizel, sőt még a Moszkva felé tartó útján épp Kijiven áthaladó jeruzsálemi Paisziosz pátriárka is jelen van. Gratulálnak Bohdannak a győzelméhez, és a knyaz nemesi címen szólítják meg, amelyet nagyjából „fejedelemnek” lehetne fordítani – ezzel fejezik ki, hogy uralkodóként tekintenek rá. Bohdan a szó hallatán egyfajta lelki forradalmat él át: korábban még sosem gondolt arra, hogy Ukrajna független, önálló állammá válhat, amelyet ráadásul ő maga irányíthatna.

Mindenesetre amikor Bohdan találkozik a pátriárkával, először más ügyben fordul hozzá: szeretett Elenáját rákényszerítették, hogy katolizáljon, és hozzámenjen egy lengyelhez, aki időközben elmenekült. Lehetséges volna, hogy valamiképpen elváljon a férjétől annak távollétében, és újraházasodjon, ezúttal Bohdannal? A pátriárkának nincs ellenvetése, amiért cserébe rögtön kap hat lovat és ezer aranyat. Bohdan és Elena megesküsznek.

Az új világrend

A Hmelnickij-felkelés egybeesik egy másik jelentős történelmi eseménnyel, az európai harmincéves háború végével. 1648 októberében lezárják a béketárgyalásokat a németországi Osnabrückben. A történészek az itt létrejött egyezséget később vesztfáliai békének hívják.

Az itt megszövegezett dokumentum garantálja a német protestáns fejedelemségek vallásszabadságát, és rögzíti a Birodalom vereségét. A Birodalom hanyatlása elsősorban két másik európai nagyhatalom felemelkedésével magyarázható: Franciaországéval (amely Elzászt követelte a Birodalomtól) és Svédországéval (amely pedig kiterjesztette ellenőrzését a Balti-tengerre). „Oroszország” nem vesz részt a béketárgyalásokon; ez az egy szóból álló megnevezés még mindig ismeretlen Európában, a svéd küldöttség ugyanakkor az egyezségben említést tesz a „moszkvai nagyfejedelemről” mint az egyik – habár hadat nem viselő – szövetségeséről.

Bohdan Hmelnickij természetesen értesül a háború befejezéséről; alig emlékszik már a béke megelőző időszakára. Úgy tűnik, saját magára vonatkoztatva is szeretné kipróbálni a vesztfáliai béke szabályait: a német fejedelemségekhez hasonlóan biztosítani akarná a vallásszabadságot és az önrendelkezés jogát, csak éppen a lengyel–litván államközösség keretein belül.

Bohdan tárgyalásokba kezd a lengyel királlyal, hogy maximális autonómiát biztosíthasson Ukrajnának, és a lehető legtöbb jogot tudja kivívni az ortodox papságnak. Ezenkívül szeretné, ha a lengyelek és a litvánok mellett egy ukrán küldöttség is részt vehetne az új király megválasztásában. Bohdan Hmelnickij a lengyel küldöttséggel folytatott megbeszélések során hivatkozik magára első ízben „Rusz kizárólagos uraként” – vagyis nagyjából úgy lép fel a királlyal szemben, ahogyan egy szászországi vagy bajorországi herceg tenné a császárral szemben. A lengyel diplomaták még nem állnak készen erre az éles fordulatra, úgyhogy a tárgyalások rövid úton zátonyra futnak.

A lengyelekkel párhuzamosan Bohdan Hmelnickij Moszkóvia uralkodójával is tárgyal. A megbeszélések témája egy lehetséges szövetség a lengyelekkel szemben. Alekszej Romanov visszautasítja az ajánlatot, hozzátéve, hogy természetesen szívesen gyámkodik a kozákok fölött, de nem fog szembeszállni Lengyelországgal. Ha viszont az ukránok esetleg önként csatlakoznának a Moszkvai Cársághoz, hát legyen. Az ukrán szabadság lehetősége nem igazán tetszik Moszkvának: a cár nézőpontjából Bohdan nem több közönséges lázadónál, aki felkelést szított az uralkodójával szemben. Az ukrán lakosság túlságosan „európai”: szabad kozákokból és parasztokból, nyugati nevelésben részesült elitből, továbbá felvilágosult klérusból áll, akik a nyugat-európai katolikus papokhoz hasonlóan folyékonyan beszélnek latinul. Moszkvát ezzel szemben szigorú központosítás és a bürokrácia uralma jellemzi. A kozák szabadság és a demokratikus szellemiségű nemesség együttesen túlságosan nyugatinak és idegennek tűnik Moszkva számára.

Miután a Lengyelországgal folytatott tárgyalások kútba esnek, a háború újrakezdődik, és újabb kozák diadallal ér véget. 1649-ben Bohdan és a lengyel király, Kázmér János aláír egy egyezményt, amely gyakorlatilag autonóm térségként, önálló kozák államként ismeri el Ukrajnát. A megállapodás értelmében a zsidókat kitiltják Ukrajnából. A főváros Csihirin, a hetman szülővárosa lesz.

Bohdan új állami intézményeket hoz létre, lényegében a lengyel és a török rendszert alkalmazza Ukrajnára. A megválasztott király helyét a hetman (maga Bohdan) foglalja el, a lengyel nemességét (slahta) a kozák lovasság, a szejmet pedig az Általános Gyűlés (rada) váltja fel. Ezek az intézmények azonban még csupán kezdetleges formában léteznek.

Az új állam számára problémát okoz, hogy lakói nagyrészt felhagytak a földműveléssel. Ukrajna gyakorlatilag paramilitáris állam (hivatalos neve Zaporizzsjai Had), amelyben a katonák különleges státussal rendelkeznek, ami azt eredményezi, hogy mindenki kozák szeretne lenni. Háború idején ez hasznosnak bizonyul, mivel nagy tömegeket lehet gyorsan mozgósítani, békeidőben viszont a hatalmas félkatonai lakosság megnehezíti a fejlesztéseket.

1649-ben nem Bohdan Hmelnickij az egyetlen politikus Európában, aki új államot és köztársaságot hoz létre. Vele nagyjából egy időben a kontinens másik végén Oliver Cromwell is leváltja a lefejezett királyt Anglia új uraként. Ez csupán az egyik párhuzam Hmelnickij és Cromwell között; a hasonlóságaikra már a 17. században többen felfigyeltek. Majdnem egykorúak egymással, majdnem ugyanakkor jutottak hatalomra, és majdnem ugyanakkor haltak meg; az általuk megteremtett állam végül összeomlott; a holttestüket pedig később kikaparták a sírjukból, majd meggyalázták. Ennél is fontosabb, hogy mindketten olyan történelmi precedenst teremtettek, amely nem múló hatást gyakorolt országuk történelmére: a szabadság nevében sikeres lázadást vezettek a koronával szemben. Nem valószínű, hogy Cromwell tudott Bohdan Hmelnickij létezéséről, Ukrajnában viszont majdnem biztosan hallottak az angol forradalomról és I. Károly kivégzéséről, ami politikai és pszichológiai értelemben is hallatlan mérföldkőnek számított.

Örök szerelem

A háború folytatódik. A lengyel király, Kázmér János hadjáratot indít Ukrajna ellen. Bohdan és hadserege elindul, hogy megütközzön a támadókkal, miközben Elena és a gyerekek hátramaradnak Csihirinben. Ekkor szörnyűség történik: Bohdan legidősebb fia, aki még az első feleségétől, Hannától született, az ekkor tizenkilenc esztendős Timos megtámadja és megöli egykori dadusát – jelenlegi mostohaanyját –, majd megbecstelenített holttestét felakasztja apja házának kapuja elé.

A források nem adnak rá magyarázatot, hogy mi vezetett ezekhez az eseményekhez. Timos a jelek szerint valamilyen rettenetes bűncselekménnyel vádolhatta meg Elenát: lopással, házasságtöréssel, a lengyeleknek való kémkedéssel, a volt férjével, Daniel Czaplińskivel folytatott titkos levelezéssel – többféle változat létezik. Történészek egy része szerint Timos az apjának is megírta, hogy mivel gyanúsítja a mostohaanyját, de azt nem tudni, hogy ez a gyilkosság előtt vagy után történt-e.

Bohdan reakciójáról sincs tudomásunk, de bármit gondolt vagy érzett is a történtek után, jelenleg más problémákkal kell foglalkoznia: ismét hadat kell viselnie a lengyelek ellen, ráadásul a szövetségesei, az Iszlám Giráj kán vezette krími tatárok váratlanul visszavonulót fújnak. Bohdan megpróbálja feltartóztatni őket, erre viszont a tatárok őt ejtik foglyul. Hetmanjuk távollétében a kozákok folytatják ugyan a harcokat, ám vereséget szenvednek. A krími tatárok csak tíz nappal később engedik szabadon Bohdant, amikor a csata már elveszett. Ez idő alatt a Litván Nagyfejedelemség a mai Csernobil térségén keresztül, északi irányból megtámadja Ukrajnát, és elfoglalja Kijivet. Miután Bohdan kiszabadult a fogságból, hetmannak sikerül visszaszereznie a hatalmát, a felügyelete alá tartozó térség ugyanakkor Kijivre és a környező térségekre korlátozódik.

Bohdan újra azt fontolgatja, hogy szövetségre kellene lépnie Moszkvával, miután krími szövetségesei ennyire megbízhatatlannak bizonyultak. Úgy véli, hogy Ukrajna sokkal jobban jár, ha elszakad a katolikus Lengyelországtól, és elfogadja az ortodox Moszkóvia támogatását.

1652 után Moszkva magatartása Ukrajnával szemben megváltozik. A korábbi pátriárka meghal, és az orosz ortodox egyház élére a becsvágyó Nyikon kerül. Nyikon nagyjából Richelieu bíboros orosz megfelelőjének látja magát, vagyis olyan egyházfőnek, aki az egész nemzet irányítására hivatott. Ő az, aki elindítja az Orosz Cárság átalakítását, és akinek köszönhetően megszületik a hatalmas Orosz Birodalom. Nyikon kifejti a cárnak, hogy a kozákok segítségével az összes olyan területet vissza tudják foglalni, amelyeket a lengyelek elvettek tőlük.

Bohdan kényes helyzetbe kerül, miután a Moldávia ellen indított hadjárata kudarcba fullad, amelyben ráadásul még a fia, Timos is odavész.

1654. január 8-án Bohdan és a moszkvai küldöttség Perejaszlav városában találkozik, amely pontosan félúton fekszik a régi fejedelmi főváros, Kijiv, valamint Bohdan új fővárosa, Csihirin között. Bohdan a kozákok és az oroszok kíséretében meglátogatja a város katedrálisát, hogy hűségesküt tegyen Alekszej cárnak. A döntő pillanatban azonban vita támad köztük. Bohdan követeli, hogy Alekszej képviselője, Vaszilij Buturlin bojár a cár nevében esküdjön meg rá, hogy a továbbiakban is fenntartja a kozákok szabadságjogait. Buturlin ezt megtagadja, de arra kéri Bohdant, hogy adja írásba a kívánságait, és küldje el azokat a cárnak – amennyiben ennek eleget tesz, részéről utána sor kerülhet az eskütételre. (Határozott fellépéséért Buturlin később fejedelmi jutalomban részesül: egy prémkabátot, egy aranykupát és 150 rubelt kap ajándékba.) A hetman beleegyezik a dologba, a kozákok pedig megesküsznek rá, hogy „Őfelsége, a Rusz cárja és az ő utódainak örökös alattvalói” lesznek. (Az ilyen megfogalmazások gyakorinak számítottak a kora újkorban, amikor sokszor elhangzott olyasmi, mint „örök szerelem”, „örök hűség” vagy „örök barátság” – ami soha nem előzött meg semmiféle vérontást, arra ellenben jó volt, hogy utóbb mindig a másik felet lehessen vádolni a szóban forgó egyezség felrúgásával.)

Az eskütétel után Bohdan részletes levelet szövegez Alekszej cárnak, amelyben kifejti, hogy Ukrajna milyen feltételek mellett csatlakozna az Orosz Cársághoz. Ennek értelmében az ukránok továbbra is megválaszthatják saját hetmanjukat, aki szabadon dönthet az ország külpolitikájáról és fogadhat külföldi követeket, amiről a cárt sem mulasztja el értesíteni, viszont megesküszik rá, hogy semmilyen kapcsolatot sem ápol a lengyel királlyal vagy az oszmán szultánnal; Ukrajna Moszkvának fizet adót, a cárnak azonban nincs joga lefoglalni a kozákok földjét; az egész politikai berendezkedés lényegében megmarad ugyanolyannak, mint amilyen már a lengyel fennhatóság alatt is volt, az ukrán nemesség pedig továbbra is megőrizheti régi jogait.

Alekszej cár elfogadja ezeket a feltételeket – leszámítva az önálló külpolitikát. A két fél ugyanakor persze másképp tekint az egyezségre. A kozákok korábban már számos és sokféle egyezséget aláírtak a lengyel királyokkal, számukra tehát ez csupán egy újabb diplomáciai dokumentum a sok közül, igaz, ezúttal az ellenkező oldalon álló féllel. Bohdan álláspontja szerint amennyiben Moszkva nem teljesíti az egyezség rá eső részét, úgy a kozákok is felmondhatják a szerződést. A hetman már visszavonta a lengyel királynak tett esküjét, miután úgy ítélte meg, hogy az elmulasztotta megvédeni az ortodox hitet, és ezzel nem tett eleget a megállapodásuknak.

Csakhogy Moszkóvia cárja korábban még soha semelyik alattvalójával sem írt alá semmilyen szerződést, úgyhogy ez a dokumentum leginkább afféle hűségeskünek látszik számára, amelyet csak a cicoma kedvéért rögzítettek díszes papiroson.

Halál és áradat

Hat hónappal azt követően, hogy Bohdan Hmelnickij hűségesküt tesz Alekszej cárnak Perejaszlav városának katedrálisában, 1654. június 6-7-én két fontos szertartásra kerül sor Európában. Franciaországban, a reimsi katedrálisban királlyá koronázzák a tizenöt esztendős XIV. Lajost, Svédországban pedig, Uppsala városának nagytemplomában királlyá koronázzák az akkor tizenkét éves X. Károly Gusztávot.

Franciaország és Svédország a harmincéves háború lezárása óta Európa két legerősebb országa. A két uralkodó majdnem egyidejű megkoronázása szimbolikus egybeesés. Nemsokára Lajos és Károly Gusztáv fogja kialakítani Európa új arculatát.

XIV. Lajos névlegesen valójában már jó ideje, egész pontosan négyéves kora, apja, XIII. Lajos halála óta király. Nem mondhatni, hogy a gyerekkora túlságosan nyugodt körülmények között telt vona. Franciaországban a nemesek lázadást szítottak az anyja, Ausztriai Anna és annak szeretője, Mazarin bíboros ellen, ami után a kis Lajos kénytelen volt elmenekülni Párizsból. Ezekben az időkben megszokottak voltak a királlyal szembeni felkelések: a harmincéves háborúban a német fejedelmek a saját császárukat győzték le; Angliában Oliver Cromwell megdöntötte I. Károly hatalmát, majd ki is végeztette az uralkodót; Bohdan Hmelnickij pedig a lengyel király fennhatósága alól szabadította fel a földjeit. A Fronde néven ismert franciaországi polgárháború Lajos teljes gyerekkorára rányomta a bélyegét, és végül a lázadók vezetője, Bourbon Lajos, Condé hercegének diktatúrájához vezetett. Amikor aztán Bourbon Lajos népszerűsége megcsappant, XIV. Lajos visszatérhetett a trónra. Ebben az időben már akkora hatalommal rendelkezett, amekkoráról a középkori uralkodók nem is álmodhattak volna.

1652-ben a tizenöt esztendős Lajos így fogalmaz a francia parlamentnek írt levelében: „Minden hatalom a miénk. És mi Isten akaratából bírunk e hatalommal, hogy azt címétől függetlenül egyetlen ember se követelhesse a magáénak.” XIV. Lajos később elhíresült mondásáról, „L’État, c’est moi” ( „Az állam én vagyok”) válik majd ismertté. Érdekes módon ez a gyermeteg maximalizmus több évszázadon keresztül magától értetődőnek számít a nemzetközi politikában, és egészen a mai napig sok vezető hisz vakon az uralkodáshoz való, isteni eredetű jogában.

X. Károly Gusztáv idősebb XIV. Lajosnál. Miután a harmincéves háborúban belekóstolt a győzelembe, birodalmi ambíciók fűtik. Elképzelése szerint a Balti-tengert svéd fennhatóság alá kell vonni, éspedig minél hamarabb, annál jobb.

1654-ben az abszolutizmus és az imperializmus divatja még nem érte el Oroszországot. Moszkóvia cárja azonban elhatározza, hogy ráront a lengyel–litván államközösségre, méghozzá Bohdan Hmelnickij kozákjaival szövetségben. A két sereg végül közös erővel elfoglalja a mai Belarusz területét. Itt kerül sor a cár és a hetman közti vitára, miután mindketten maguknak követelik az elfoglalt földeket. A helyi nemesség a moszkvai cár uralmát fogadja el, míg a parasztság inkább a hetman alá kíván tartozni, abban reménykedve, hogy ők is kivívhatják azokat a szabadságjogokat, amelyeket a kozákok. A belarusz parasztok mindeközben nagy számban csatlakoznak a kozák sereghez. És ezzel kezdetét veszi az ukrán és az orosz vezetés közötti első konfliktus.

A birodalmi ambícióktól fűtött svéd király, X. Károly Gusztáv is megtámadja Lengyelországot és Litvániát. A mindeddig stabil alapokon nyugvó államközösségnek egyszeriben a túlélésért kell küzdenie. Ezen a ponton Moszkva stratégiát vált: Alekszej cár szövetségre kíván lépni a lengyelekkel, mivel szerencsésebbnek ítéli, ha egy gyenge Lengyelország a szomszédja, mintsem egy erős Svédország. Mindeközben Bohdan Hmelnickij sem marad tétlen – ő már nem törekszik békére Lengyelországgal, úgyhogy Moszkvát megkerülve tárgyalásokba bocsátkozik a svéd királlyal, és hamarosan lengyelellenes szövetséget köt vele. Ezzel az alig egy éve Bohdan és a moszkvai cár között köttetett perejeszlavi szerződés lényegében érvényét veszti.

1656 októberében a mai Vilniusban (akkoriban: Vilna) tárgyalások kezdődnek Oroszország és Lengyelország között. Az ukránok szempontjából ez a fordulat igazi drámával ér fel. Először is, a lengyelek ragaszkodnak hozzá, hogy az ukrán küldötteket kizárják a tárgyalásról. Ezután a lengyelek megpróbálják átverni őket, és azt mondják, a cár beleegyezett, hogy az ukránok által nagy nehézségek árán elfoglalt területek visszakerüljenek a lengyelekhez. Bár egyszerű dezinformációról van szó, az ukránok ezt bemondásra elfogadják.

Bohdan és az ukránok elszörnyednek: meg vannak győződve arról, hogy Alekszej cár elárulta őket. Bohdan ezután már nem tekinti magát a moszkóviai cár alattvalójának, akit kötne a perejaszlavi szerződés. A svédekkel szövetségre lépett kozákok folytatják a Lengyelország elleni háborút, és el is tudják foglalni Krakkót. X. Károly Gusztáv, Bohdan és néhány további szövetségesük hamarosan már arról tárgyalnak, hogy miként osszák fel maguk között Lengyelországot.

1657 júliusában a moszkvai küldött, Fjodor Buturlin meglátogatja Bohdant Csihirinben. Az ekkor már nagybeteg Bohdan mostanra kiválasztotta az utódját: tizenhat éves fiát, Jurijt. A megbeszélés meglehetősen zord hangnemben zajlik: Buturlin és Bohdan kölcsönösen a perejaszlavi szerződés megszegésével vádolja egymást. Nem sokkal a Buturlinnal folytatott találkozó után a hetman agyvérzésben meghal. Bohdan halála nyomán a hiábavaló tárgyalások megszakadnak, de a folytatást ez sem teszi könnyebbé.

Zűrzavar és feledés

A tizenhat éves Jurij Hmelnickij jóval kevésbé bizonyul sikeres fiatal uralkodónak, mint XIV. Lajos. Bohdan jobbkeze, Ivan Vihovszkijnak sikerül meggyőznie a kamaszfiút, hogy adja fel a trónt, és inkább menjen el tanulni Innokentyij Gizel akadémiájára. Ezt követően Vihovszkij lesz a hetman. Habár tapasztalt politikus, híján van Bohdan karizmájának.

1658 szeptemberében, egy évvel Bohdan halála után Vihovszkij hetman megállapodást köt Lengyelországgal, amelynek időközben nagy nehezen sikerült visszavernie Svédország és a szövetségesei támadását. Ukrajna a Lengyel Királyság és a Litván Nagyfejedelemség mellett harmadik, egyenlő félként csatlakozik az államszövetséghez, és ettől kezdve Rusz Nagyfejedelemségnek hívják. Az ortodox hitnek a katolicizmussal egyenlő jogokat biztosítanak, az ukránok pedig ugyanannyi helyet kapnak a parlamentben, mint a lengyelek és a litvánok. A hetmant a lengyelek beavatkozása nélkül választják meg, és saját ukrán pénzt verethet az országában. Az államszövetség Moszkóvia cárjával vívott háborúskodásában a kozákok semlegesek maradnak, ha viszont Moszkva Ukrajnára támadna, akkor a lengyel királynak kötelessége az utóbbi védelmére sietni. Végül pedig a megállapodás leginkább szimbolikusnak tekinthető kitétele: „Ami Hmelnickij alatt történt, arra boruljon örök feledés” – vagyis a Moszkóvia cárjának tett ukrán hűségeskü érvényét veszítette. Ukrajna és Oroszország egyesítése így jogi értelemben kevesebb mint négy és fél éven át tartott. (Ez mindenesetre nem veszi el a szovjet vezetés kedvét attól, hogy háromszáz évvel később is megemlékezzen az eseményről.)

A diplomaták 1658. szeptember 16-án írják alá a perejaszlavinál jóval részletesebben megszövegezett úgynevezett hadjacsi szerződést. Az egyezményt a lengyel szejm csak a rákövetkező év májusában tárgyalja, ám ekkor rettenetes eseményre kerül sor: a parlament kiszedi a szövegből az ukrán államiságot garantáló tételeket, mind ami a Rusz Nagyfejedelemséget, mind pedig ami a saját pénzverés jogát illeti. Az egyezményt végül felvizezett változatban fogadják el, ami azt jelenti, hogy Vihovszkij hetman elképzelései végül sosem válnak valóra, többek közt az sem, hogy „a Rusz Nagyfejedelme” titulust viselhesse. Ezzel Vihovszkij pályafutása véget ér – Bohdan hívei és a lengyelellenes erők eltávolítják a hatalomból, és az ekkor tizennyolc éves Jurij Hmelnickijt választják hetmanná.

Bohdan fia azonban nem képes az apja nyomába érni. Először is újabb szerződést ír alá Moszkvával (vagyis feledésre ítéli az „örök feledést”), majd hűségesküt tesz a lengyel királynak. Ezután vereséget szenved a saját nagybátyja csapataitól, majd lemond a hatalomról, és kolostorba vonul.

Ekkor veszi kezdetét az az időszak, amelyet az ukrán történészek némiképp költőien „zűrzavaros időszaknak” (ruina) neveznek – a szó elég világosan visszaadja, hogy mi maradt meg a kozákok független államról szőtt álmaiból.

1667-ben Oroszország és Lengyelország békét köt egymással, és felosztják maguk között Ukrajnát. A Dnyepertől nyugatra fekvő területek Lengyelországhoz, a keletre lévők pedig Oroszországhoz kerülnek. Ez újabb súlyos csapás a kozákoknak, akiknek a hazáját így anélkül szakították ketté, hogy abba bármiféle beleszólásuk lehetett volna.

Rabszolgák és más javak

A 17. századi Európa értékei és technológiai lehetőségei oly mértékben eltértek a maiaktól, hogy az akkori világ rekonstruálása és megértése egyáltalán nem könnyű feladat. A legnagyobb nehézség azonban abban rejlik, hogy a ma ismert országok többsége ebben az időszakban még nem, vagy nem a jelenlegi formájában létezett, miközben azok közül, amelyek már megvoltak, számos éppen a terjeszkedés kezdeti szakaszában járt.

Míg Ukrajna bekebelezése számos kérdést és kételyt ébreszt Moszkvában, addig a keleti terjeszkedés nyaktörő sebességgel zajlik tovább. A Moszkóvia keleti határai mentén fekvő uráli területet szintén kozákok lakják – ugyanazok a szabad harcosok, akiknek Ukrajna az otthonuk. Mindössze annyi a különbség, hogy ezek a kozákok oroszul beszélnek, és a cár szolgálatában állnak. Ők szervezik meg Szibéria gyarmatosítását, és ők hajtják a cár uralma alá az Urálon túl lakó őslakos népeket.

1648-ban a kozák Szemjon Gyezsnyev a Csukotka és az Alaszka közti szoroson keresztül eléri Amerikát. A következő évtizedekben a moszkvai csapatok elfoglalják Kelet-Szibériát, és megküzdenek a helyi lakosokkal, többek közt a Bajkál-tó partvidékén élő burjátokkal.

Ezzel egy időben a szomszédos vidékeket a kínaiak gyarmatosítják, akik megszerzik maguknak a mai Mongólia területét. Az újonnan hatalomra került Csing-dinasztia önálló birodalmat hoz létre, amely egészen a 20. század elejéig fennmarad, és ugyanabban az évtizedben bukik meg, amikor a Romanovok orosz birodalma is. A moszkvai cár és a kínai császár seregei között a 17. század közepén több összetűzésre is sor kerül, végül azonban egyezséget kötnek egymással: Mongólia Kínához, Burjátia pedig Moszkóviához kerül.

Számos bizonyíték van arra, hogy a gyarmatosítók milyen kegyetlenül bántak a burjátokkal: a kozákok nőket erőszakoltak, gyerekeket gyilkoltak, és rabszolgasorba taszították a helyi lakosságot. Mindez persze gyakori megtorlásokat eredményez, mígnem aztán 1661-ben az orosz kozákok az egykori burját vidéken megalapítják Irkutszk városát.

Érdekes módon 360 évvel később az oroszországi Burjátföldről származó zsoldosokat vádolják majd az orosz ellenőrzés alatt álló ukrán területeken élő lakossággal szemben elkövetett atrocitásokért, ideértve a bucsai és az irpini, illetve a hosztomeli mészárlásokat. A szemtanúk nemi erőszakról és kivégzésekről számolnak be.

A 17. században sem a rabszolga-kereskedelem, sem az őslakos népek lemészárlása nem számít ritkaságnak. Szibéria elfoglalása időben egybeesik Észak-Amerika gyarmatosításával. 1660-ban az angol király állami monopóliumot vezet be az Afrikából érkező „mahagóni, elefántcsont, négerek, rabszolgák, drágakövek, viasz és egyéb javak” kereskedelmére. Létrejön a Királyi Afrikai Társaság, az egyik legnagyobb olyan vállalat, amely közel egy évszázadon keresztül szállít majd rabszolgákat Észak-Amerikába.

Ezekben az esztendőkben dől el a jelenkori New York sorsa is. 1655-ben a susquehannock törzs fellázad az Új-Amszterdam környéki holland telepesek ellen, akik közül több tucatnyit megölnek. Egy évtizeddel később, 1665-ben britek érkeznek a kontinensre, és elorozzák a földet holland vetélytársaiktól. A földek aztán többször is gazdát cserélnek, az viszont nem változik, hogy az őslakos közösségek mind a britek, mind a hollandok fennhatósága alatt elnyomás alatt élnek. Végül 1674-ben az európaiak beleegyeznek, hogy New York (az egykori Új-Amszterdam) brit kézre kerüljön, cserébe pedig a hollandok megkapnak egy kis dél-amerikai gyarmatot, Surinamét.

Szintén 1674-ben Innokentyij Gizel szerzetes közzéteszi Szinopszis című művét Kijivben. Szeretné meggyőzni róla Moszkóvia uralkodóit, hogy ne engedjék át az ukrán kozákok földjét Lengyelországnak és Törökországnak, hanem inkább igyekezzenek azt megvédeni. Oroszország története a könyvben a perejaszlavi szerződéssel, vagyis Kijiv és Moszkva diadalmas, noha kérészéletű egyesítésével ér véget. Gizel még említést sem tesz Bohdan nevéről. A 20. századi szovjet vezetők számára Hmelnickij népi hőssé válik, a 17. századi Alekszej cár számára azonban nem több veszélyes lázadónál. Gizel magától értetődőnek tekinti, hogy moszkvai olvasóközönsége a legszívesebben hallani sem akar róla.

2. AZ ÁRULÁS MÍTOSZA: IVAN MAZEPA SZAKÍTÁSA NAGY PÉTERREL

A lovaglás veszélyeiről

1817, Velence. Lord Byronra, Európa ünnepelt és botrányos hírű költőjére nagy hatást gyakorol egy jelenet, amelyre Voltaire-nél bukkant: egy meztelen fiatalembert büntetésképpen hozzákötöznek egy vadlóhoz, amiért viszonyba bonyolódott egy tehetős gróf feleségével. A lovat szabadon engedik, ezzel majdnem biztosan halálra ítélve az áldozatot. Byron figyelemreméltónak találja ezt a kivégzési formát. A történet minden eleme elnyeri a tetszését.

A főszereplőben természetesen saját magát látja. Nemrégiben hagyta el Angliát, hogy számos botránya következményeit megússza: a felesége egy évvel az esküvőjük után elhagyta és őrültnek nyilvánította; a londoni társaságban azt rebesgetik, hogy valójában biszexuális; sőt egyes pletykák szerint a saját nővérével is vérfertőző viszonyt folytatott. Byron hátrahagyja tehát szülőföldjét, és pontosan úgy érzi magát, mint a történetben szereplő férfiú: őt is egy zabolátlan ló húzza maga után az ismeretlenbe.

Byron Mazeppa című költeményét a címszereplő, Ivan Mazepa ihlette (a szerző Voltaire írásmódját követte). A mű az 1709-es poltavai ütközetre tett utalással kezdődik, amikor is XII. Károly svéd király hadseregét legyőzik Moszkóvia cárjának, I. Péternek (a későbbiekben: Nagy Péter) a csapatai. Károly mellett ott találjuk Mazepát, az idős ukrán hetmant is. A svéd királynak feltűnik, hogy Mazepa kényelmesebben érzi magát a lovon, mint a többi lovas. Amikor rákérdez, a hetman kifejti, hogy a lovaglás tudományát komoly szenvedések árán sajátította el. Húszévesen a lengyel király szolgálatában állt, és elcsábította egy gazdag lengyel nemes szeretőjét. Egy nap aztán az idős férj rajtakapta őket az ágyban, és felháborodásban szokatlan büntetést eszelt ki: Mazepát meztelenül hozzákötözték egy szabadjára engedett, zabolátlan lóhoz. Csakhogy a várakozásokkal ellentétben a bűnös nem csupán túlélte a dolgot, de utóbb Ukrajna vezetője lett.

Amikor története végére ér, Mazepa észreveszi, hogy a király elszundított; nagyon úgy tűnik, hogy nem nyűgözték le a lóhoz kötözött fiatalember hányattatásai.

Byron költeménye 1819-ben jelenik meg, és hallatlan sikert arat. Olyan nagy hatásúnak bizonyul, hogy nem csupán sokan olvassák, de seregnyi festő is ihletet merít belőle, továbbra is életben tartva a művészi témát. Évtizedeken át művészek százai festik meg a megvadult lóhoz kötözött Mazepát. Az európaiak szemében Mazepa romantikus hős, akinek egy felszarvazott, kicsinyes öregember miatt kell szenvednie.

Puskin és a lovasa

Byron munkássága és személyisége Európa-szerte óriási hatást gyakorol az írókra, beleértve az oroszokat, köztük Alekszandr Puskint is. Ő tíz évvel fiatalabb az angol költőnél, és egy időben előszeretettel hivatkozik magára „az orosz Byronként” – amit az olvasók, barátok és kritikusok is átvesznek tőle. Byron legnépszerűbb művei a Childe Harold zarándokútja és a Don Juan című hosszú, önéletrajzi ihletettségű elbeszélő költemények, és Puskin is ezekből inspirálódva írja meg saját verses regényét, a Jevgenyij Anyegint, amelyet sokan a mai napig az orosz irodalom legkiválóbb művének tartanak. (A kritikusabb hangok szerint ugyanakkor a mű nem több utánzatnál.) Byronhoz hasonlóan Puskin is szeretne világot látni, magával ragadja az utazás romantikája. Csakhogy az Orosz Birodalom merőben eltérően viszonyul a költőihez, mint a brit. Puskin számos politikai költeményt is jegyez, és nem rejti véka alá az I. Sándor cár iránti megvetését, aminek eredményeképpen megtiltják neki az ország elhagyását. Ezután egyfajta „belső száműzetésbe” vonul a Fekete-tenger déli partjára: először a Krímbe és Odeszába (a mai Ukrajna területén), majd Chişinăuba (Kisinyov; a mai Moldova) kénytelen távozni.

Hogy tovább gazdagítsa saját romantikus mítoszát, Byron 1823-ban csatlakozik a görögök szabadságharcához, amelyet az oszmán uralommal szemben vívnak. Byron 1824 áprilisában, a frontra tartva meghal mocsárlázban. Ezzel egy időben Puskin büntetése is súlyosbodik: száműzetése helyszíne ezentúl az Oroszország északnyugati csücskében található, Mihajlovszkoje nevezetű eldugott falu lesz.

1825 decemberében meghal Puskin ellensége, I. Sándor cár, amelynek nyomán katonatisztek egy csoportja (a titkos kormányellenes társaságok tagjai, akikre a történelem dekabristákként fog emlékezni) felkelést szít Szentpéterváron és Kijivben, amit azonban levernek. Puskin több barátját is az összeesküvők között találjuk; öt társát halálra ítélik, a többieket pedig kényszermunkára küldik Szibériába. Nem telik el sok idő, és magát Puskint is a fővárosba hívják. A költő biztos benne, hogy őt is perbe fogják és elítélik, csakhogy az új cár, I. Miklós épp az ellenkezőjét teszi: engedélyezi, hogy hazatérjen a száműzetésből. A cenzúra alól nem menti fel ugyan, de ígéretet tesz rá, hogy személyesen fogja elolvasni a műveit, és a továbbiakban ő dönt majd azok sorsáról.

A lázadó természetű Byron rajongójaként Puskin jól tudja: annak érdekében, hogy elaltassa a hatóságok gyanakvását, hazafias műveket kell szereznie az állam jó hírének öregbítésére. Ennek szellemében 1828-ban ír egy verset, amelynek Byron nyomán eredetileg a Mazepa címet adja. Az elbeszélő költemény cselekménye az ukrán hetman életének egy másik legendáján alapul, miszerint az ötvenhat esztendős Mazepa elcsábítja a barátja, Vaszilij Kocsubej lányát, aki egyúttal nem mellesleg a saját mostohalánya. Ezzel egy időben elárulja I. Péter orosz cárt, és átáll XII. Károly svéd király oldalára. Kocsubej levelet ír Péternek, bevádolva nála Mazepát, aki bosszúból megöli régi barátját és a szerelme apját. A költemény végén Mazepát és XII. Károlyt a poltavai ütközetben legyőzik az orosz csapatok. A mű lényegében egy Nagy Pétert éltető dicshimnusz.

Puskin az utolsó pillanatban új címet ad a költeménynek – Poltava –, nehogy megint azzal vádolják, hogy csak Byront utánozza.

A költemény egy történelmi mítoszt önt formába: Mazepáét, a megveszekedett hitszegőét. Főszereplője leírása során Puskin nem is fukarkodik a becsmérlő jelzőkkel: „becstelen öreg”, „zsivány” és „szennyes áruló”, hogy csak néhányat említsünk, míg Kocsubej, aki elárulja a barátját, „bátor” és „bűntelen”.2

Alig néhány évvel később azonban Puskin Nagy Péterről alkotott véleménye megváltozik. 1833-ban ír egy újabb költeményt A bronzlovas címmel, amelyben az orosz uralkodót (illetve inkább az uralkodó Szentpétervárott látható szobrát) szörnyetegként ábrázolja, aki bárkit könyörtelenül feláldoz saját becsvágya oltárán. Nem meglepő módon ez a mű nem nyeri el a cenzorok tetszését, így Puskin és a hatóságok mézeshetei ezzel véget is érnek, és az utóbbiak ettől kezdve egészen halála napjáig nem szűnő gyanakvással fognak tekinteni a költőre. Puskin élete hátralévő részében semmiféle állami elismerésben nem részesül, és egykori hőséhez, Byronhoz hasonlóan őt is meghurcolják.

Az igazi Mazepa

Valójában Ivan Mazepát sosem kötözték oda semmilyen paripához – mindez nem több a költői képzelet szüleményénél. A következő történt: 1662-ben a fiatal Mazepa II. Kázmér János lengyel király udvarában szolgál. Alig öt év telt el Bohdan Hmelnickij halála óta, Ukrajna pedig ketté van szakítva: a keleti fele a moszkóviai cár, a nyugati pedig a lengyel király ellenőrzése alatt áll. Mazepa kiváló nevelést kapott: az Innokentyin Gizel vezette kijivi Mohila Akadémiára, Ukrajna legrégebbi és legjobb oktatási intézményébe járt, azonkívül Hollandiában, Itáliában, Németországban és Franciaországban is tanult. Ezzel együtt a Kázmér János udvarában élő lengyel nemesek nem tekintenek magukkal egyenrangúnak egy kozákot, legyen az bármilyen művelt is. Egy napon a népszerű lengyel szerző, Jan Pasek érkezik látogatóba a királyhoz, és a fogadóteremben találkozik Mazepával. Az iszákos Paseknek nem tetszik valami Mazepában, megjegyzéseket tesz rá, majd ököllel arcon csapja. Mazepa ezt már nem hagyja szó nélkül. A két férfi a kardjáért nyúl, a szolgák azonban még időben szétválasztják őket.

A király nem akar ítéletet hozni az ügyben, és felszólítja a haragosokat, hogy a nyilvánosság előtt béküljenek ki egymással. Pasek azonban erre nem hajlandó, és sohasem felejti el az esetet. Nagyjából három évtizeddel később közzétesz egy félig fikciós memoárt, amelyben kitalál egy történetet Mazepa állítólagos házasságtöréséről és büntetéséről. Állítása szerint a történtek után Mazepa örökre elhagyta Lengyelországot, és többé nem is hallottak róla. Ez nyilvánvalóan nem így történt: Mazepa a Pasekkel történt összetűzés után valóban elhagyta Lengyelországot, ám ennek nem volt köze semmiféle büntetéshez. Az sem igaz, hogy többé ne hallottak volna róla, ugyanis Mazepa később visszatért, és az ukrán nép vezetőjévé vált. Ezzel együtt Pasek története olyannyira rögzült a köztudatban, hogy száz évvel később már Voltaire és Byron is minden kritika nélkül veszi azt át, hogy elbeszélje a saját változatát a lóhoz kötözött meztelen fiatalemberről.

Mazepa valójában nagyon is felöltözve hagyta el Varsót. A király gyakran bízta rá a nyugat-ukrajnai hetmannak szánt üzenetei kézbesítését. Mazepa egyik vidéken sem érzi otthon magát: Lengyelországban kozáknak tekintik, Ukrajnában pedig lengyelnek, úgyhogy az egyik ilyen küldetés után úgy dönt, hogy nem tér vissza Varsóba, és inkább Ukrajnában igyekszik megalapozni a jövőjét, és annak rendje s módja szerint el is veszi az új hetman egyik közeli rokonát. Kiváló neveltetésének köszönhetően hosszú pályafutást mondhat majd magának diplomataként, és gyakran jár moszkvai kiküldetéseken.

1686-ban Mazepa azt a feladatot kapja, hogy akadályozza meg a Moszkva és Lengyelország közötti békeszerződést, ám kudarcot vall: a két régi ellenség végül is aláírja a – nem szándékosan ironikusan csengő – örökbékét, amelynek értelmében hivatalosan is felosztják egymás között Ukrajnát. Mazepa és az ukránok számára ez a dokumentum elviselhetetlen megaláztatást jelent. A kozákok azonban nem lázadnak fel, hanem inkább engedelmeskednek.

1687 májusában Moszkva Vaszilij Golicin herceg vezetésével sereget küld a Krímbe. Az ukrán hadsereg is csatlakozik a hadjárathoz, amely végül csúfos kudarcba fullad. Golicinnek valahogy ki kell mentenie magát a moszkvai vezetés előtt, úgyhogy minden felelősséget a hetmanra, Ivan Szamojlovicsra hárít, akit szabotázzsal vádol.

A kozák vezetők egyáltalán nem tiltakoznak, sőt kifejezetten üdvözlik a fejleményeket. 1687 júliusában írásban is elítélik Szamojlovicsot, akit ezúttal hazaárulással vádolnak meg. A dokumentumon tíz aláírás szerepel: a negyedik Mazepáé, a tizedik Kocsubejé. Valójában ő, Kocsubej „főtitkár” az összeesküvés igazi kitervelője; azt tervezi, hogy Szamojlovics eltávolítása után ő lesz az új hetman.

Golicin elolvassa a dokumentumot, majd elküldi Moszkvába, ahonnan azt az utasítást kapja, hogy tartóztassa le a hetmant. Mazepa ezután lefizeti, úgyhogy segít neki elintézni, hogy ő legyen az új hetman. A kenőpénz tényét egy átvételi elismervény bizonyítja, noha bizonyos történészek nem tekintik korrupciónak az esetet.

Mivel Mazepa Moszkva pártfogoltja, számos megalázó feltételt is habozás nélkül elfogad: például azt, hogy Ukrajna a későbbieknek nem közvetlenül, hanem csak azután választhat hetmant, hogy ahhoz Moszkóvia cárja is a jóváhagyását adja.

Mazepa hetmansága szörnyűségesen kezdődik – mind személyesen, mind pedig pénzügyileg teljes mértékben Moszkvára, illetve Golicinre van utalva, ráadásul a kozákok is egyre ellenségesebbek vele szemben, mivel nem azt várták tőle, hogy a moszkvai kapcsolatait kihasználva váljon hetmanná, beelőzve az összes lehetséges vetélytársát. A legnagyobb kellemetlenséget az jelenti, hogy a kozákok hazája, a Zaporizzsjai Had sem fogadja el.

Mazepa a maga részéről Moszkva segítségében bízik a kényes ügyek elsimításában. Csakhogy van egy kis probléma: kiderül, hogy moszkóviai pártfogói új keletű és némileg talán eszelős birodalmi ambíciókat dédelgetnek.

Dicstelen forradalom

1687-ben két cár is ül Moszkóvia trónján: Iván és Péter, az elhunyt Alekszej cár fiatal gyermekei. Iván és Péter féltestvérek, és részben ebből adódóan egymással szembenálló frakciókhoz tartoznak. Az országot lényegében idősebb testvérük, Szofja (Iván nővére, Péter féltestvére) irányítja régensként. Golicin a kedvenc udvaronca, és mindkettőjüket rabul ejti a geopolitikai álmodozás: arról ábrándoznak, hogy Moszkva a harmadik Róma (vagyis az eredeti Róma és Konstantinápoly eleste után a harmadik Római Birodalom fővárosa). Ez az elképzelés már csak azért is különösnek hat, mert Európának időközben meglett a saját Rómája: Bécs, amelynek uralkodói az ekkor Szent Római Birodalomként ismert állam felett uralkodnak. Szofja mindenesetre felettébb becsvágyónak bizonyul: ha törik, ha szakad, akkor is akar magának egy saját birodalmat.

Szofjára a kortárs politika is nagy hatást gyakorol. 1688-ban Angliában kezdetét veszi a „dicsőséges forradalom”, amely a népszerűtlen II. Jakab király megdöntésével éri el tetőpontját. A trónt a nővére, Mária, valamint a férje, a tehetséges hadvezér, III. Orániai Vilmos örökli meg. Szofja és Golicin kedvtelve álmodoznak arról, hogy ők Mária és Vilmos keleti megfelelői. Ehhez azonban némi hadisikert is fel kellene mutatniuk, úgyhogy terveket szőnek arról, hogy visszafoglalják a balkáni keresztény vidékeket az Oszmán Birodalomtól, aminek során Mazepa támogatására és tanácsaira fognak támaszkodni. Mazepa megpróbálja lebeszélni őket a szándékukról, de hiába.

Szofja kedvence, Golicin éppen visszatér Moszkvába a legutóbbi hadjáratáról, amikor Mazepát is meghívja, hogy tartson vele. A hetman nem érti, hogy miért kellene vele mennie, és meglepődik, hogy a fővárosban vörös szőnyeggel fogadják. Pompásan feldíszített hintóban hordozzák körbe, és maga Szofja fogadja, mellette a két ifjú cár egyikével, V. Ivánnal, továbbá az orosz ortodox egyház pátriárkájával. Mazepa csak ekkor sejti meg, hogy Moszkvában puccsot forralnak: a második cár, a tizenhét esztendős Péter elhagyta a várost, hogy sereget gyűjtsön maga köré, és megdöntse a féltestvére uralmát. Szofja és Golicin tisztában van a veszéllyel, ezért Mazepát és a kozákokat akarják használni személyes őrségükként, hogy biztosítsák a hatalmukat és leverjék Péter felkelését. Mazepa csapatai két-három hétnyi útra vannak Moszkvától, a vezetőjük azonban habozik, és nem adja ki a parancsot az indulásra.

A válság egészen 1689 augusztusáig eltart: Szofja megpróbál tárgyalni a féltestvérével, Péterrel, aminek eredményeképpen a pátriárka, az orosz ortodox egyház vezetője a hadsereggel egyetemben átáll a tizenhét éves cár oldalára. Augusztus végén Golicin felkeresi Pétert az apátságban, hogy megadja magát. Péter azonban nem fogadja, és rögtön száműzetésbe küldi.

Szeptember elején Mazepa látogatására is sor kerül. Péter először őt sem akarja fogadni – a hetmannak ki kell várnia, amíg a cár végez Szofja közeli szövetségeseinek kínvallatásával.

Mindeközben Ukrajnában megkezdődnek az új hetman megválasztásának előkészületei, mivel mindenki biztos benne, hogy Péter súlyos büntetést helyezett kilátásba Mazepa számára, amiért az lepaktált Szofjával és Golicinnal. Csakhogy ekkor váratlan dolog történik: kiderül, hogy Péter nagy örömmel fogadja Mazepát. Úgy tűnik, a cár nagyra értékeli, hogy Mazepa habozott bevetni a csapatait egykori pártfogói oldalán. Ha másként döntött volna, talán a világtörténelem is más mederben csordogál tovább.

Szofja a történtek után zárdába kerül. Harminckét esztendősen elmondhatja magáról, hogy hét éven keresztül sikeresen igazgatta az orosz államot; a kortársak az angliai I. Erzsébet királynőhöz hasonlítják. Sajnálatos módon a történelem lapjaira csupán Nagy Péter konspiráló nővéreként fog bevonulni.

A tizenhét esztendős Péter és az ötvenéves Mazepa mindenki meglepetésére rögtön szót ért egymással. A cár teljes bizalommal van a hetman felé, és visszavonja azokat a megalázó feltételeket, amelyeket Mazepának a megválasztása után kellett elfogadnia, egyúttal lehetővé teszi számára, hogy megszilárdítsa a pozícióját. A hetman ellenlábasai be akarják mártani Mazepát a cárnál, és többek közt azzal vádolják, hogy titkos kapcsolatot tart fenn Szofjával. Péter azonban nem hisz a vádaknak, és kivégezteti a rágalmak kiötlőit. A következő két évtizedben Mazepa mindvégig Péter belső körének legbefolyásosabb figurája lesz.

Az első császár

Péter cárt progresszív uralkodóként ábrázolják az orosz történelemkönyvekben. Ő az orosz történelem szupersztárja, habár megítélése is ellentmondásos. Péter és a többi orosz uralkodó között az a lényegi különbség, hogy ő nem tart a nyugati hatástól, hanem inkább üdvözli azt.

Péter huszonöt évesen inkognitóban (Peter Mihajlov álnéven) Európába utazik, és ellátogat Németországba, Hollandiába, Angliába és Ausztriába. Nem annyira az európai politikai berendezkedés foglalkoztatja, hanem inkább a technológiai fejlesztések, különös tekintettel a hajó- és fegyvergyártásra. Útja során holland és angliai hajóépítő műhelyekben is munkát vállal. Angliában egyebek mellett felkeres egy öntödét, a parlamentet, a Greenwich-i Obszervatóriumot és az Oxfordi Egyetemet is. Majdnem találkozik Isaac Newtonnal, aki ekkoriban a Királyi Pénzverde vezetőjeként is tevékenykedik, csakhogy a nagy tudós, habár előre tud Péter látogatásáról, aznap nem jelenik meg a pénzverdében.

Miután visszatér Oroszországba, Péter reformokba kezd, amelyek egy részéhez sejthetően külföldi útjain nyerte az inspirációt: példának okáért szakálladót vezet be. A cárra annyira nagy hatást gyakorolt az Európában látott, simára borotvált arcélek látványa, hogy alattvalóit is szeretné megszabadítani hagyományos arcszőrzetüktől, amelyet ekkor már az elmaradottsággal azonosít. Az orosz férfiaknak súlyos döntést kell meghozniuk: vagy megborotválkoznak, vagy fizetnek. A kezdeményezés megfelel a korszakra jellemző, meglehetősen egzotikus adónemek divatjának. Egy évvel korábban Angliában bevezették az ablakadót, amelynek következtében rengetegen befalaztatták a házuk ablakát – ez az intézkedés aztán rövid úton népegészségügyi válsághoz vezetett.

A technológia mellett Péter európai körutazásának másik célja az volt, hogy szövetségeseket keressen a Törökország elleni küszöbön álló háborúhoz. 1700-ban Moszkóvia diplomatái békeszerződést kötnek a törökökkel, ami lehetővé teszi, hogy Péter újabb hadjáratot indítson – ezúttal Svédország ellen, éspedig annak érdekében, hogy hozzáférést szerezzen a Balti-tengerhez. XII. Károly svéd király az elődeihez hasonlóan a Balti-tengert egyfajta „svéd tónak” tekinti, Péternek azonban a maga részéről jóval komolyabb birodalmi ambíciói vannak.

Fő támasza az ukrán hetman, Ivan Mazepa, főleg mióta a Törökországgal kötött békeszerződés viszonylagos nyugalmat hozott Ukrajna déli határára. Mazepa fokozatosan kiterjeszti hatalmát Ukrajna nyugati területeire is, amelyek korábban lengyel fennhatóság alatt álltak; az új hetman lényegében Ukrajna Bohdan idejében kialakult határait állítja helyre.

1700-ban Mazepa megkapja a legnagyobb orosz állami kitüntetést, az Első Meghívott Apostol Szent András rendjét, amelyet Péter cár vezetett be nemrégiben. Péter ugyanezzel az elismeréssel csak jóval később tiszteli meg saját magát és legközelebbi barátját, Alekszandr Mensikov herceget.

Mazepa és Moszkva majdnem kizárólag Mensikovon keresztül érintkezik egymással, ugyanakkor a két férfi nem találkozik szemtől szemben. Ez komoly problémát jelent Mazepa számára. 1703-ban Péter megbízza Mensikovot, hogy építse fel a leendő birodalom fővárosát, Szentpétervárt egy akkoriban lakatlan – és lakhatatlan – lápvidéken. Mensikovnak tetemes mennyiségű munkaerőre van szüksége, amelynek előteremtése érdekében a zaporizzsjai kozákokhoz fordul. Mazepa alaposan feldühödik a fejlemények miatt, de kénytelen engedelmeskedni.

A svédek ellen indított hadjárat megkezdését követően Péter és Mensikov újra és újra módosítanak a Mazepával és csapataival kapcsolatos terveiken. A hetman levelet ír Mensikovnak, aki azonban nem válaszol. Mazepa úgy érzi, Moszkva lenézi az ukránokat, akiknek az élete semmiféle értéket nem képvisel az uralkodó szemében (amihez hozzátehetjük, hogy Péter a saját katonai sorsa iránt sem tanúsít nagyobb érdeklődést).

Hamarosan svéd–lengyel küldöttség érkezik Mazepához, aki azonban letartóztatja a követeket, és beszámol Péternek a fejleményekről. Időközben az orosz irányítás alatt álló ukrán csapatok folytatják a svédek elleni harcokat, noha egyre keserűbben nyilatkoznak a vezetőség velük szemben tanúsított méltatlan bánásmódjáról.

1706 nyarán Péter és Mensikov Kijivbe látogat. Péternek egyáltalán nem tetszik a város, és utasítást ad rá, hogy haladéktalanul építsék át az erődítményt. Mazepa számára még ennél is nagyobb sértés, hogy Péter Mensikovot nevezi ki az egyesített hadsereg parancsnokává, míg ő maga csupán a Mensikov alárendeltje lesz. Napnál is világosabb, hogy Mensikov a saját birtokaként tekint Ukrajnára.

Péter nézőpontjából mindebben semmi meglepő nincs: Mazepa már majdnem hetvenesztendős, a kora egyre inkább ellene szól. Emellett Mensikov herceg – aki Moszkva szülötte – arra számít, hogy Ukrajna földjeinek legalább egy része hamarosan a személyes tulajdona lesz, ami megmagyarázza a fellépését.

1707 áprilisában ennél is kellemetlenebb eseményekre kerül sor. Mazepa elmegy egy katonai megbeszélésre az Ukrajna nyugati felében fekvő Zsovkába, ahol tudomására jut, hogy Péter úgy döntött, gyökeresen átalakítja az államigazgatást: az ukrán területeket teljes mértékben meg fogják fosztani az autonómiájuktól, és Oroszországba olvasztják azokat. Az indoklás szerint erre a lépésre azért van szükség, hogy a szóban forgó térségek növeljék a védelmi képességeket a svédek elleni háborúban. Péter emellett arra is utasítást ad Mazepának, hogy adja vissza Lengyelországnak a jelenleg a hetman fennhatósága alatt álló nyugat-ukrajnai városokat; a cár erre már korábban ígéretet tett a mellette harcoló lengyeleknek.

Mazepa arra kéri Pétert, küldjön egy legalább tízezer fős sereget, hogy megvédhesse Ukrajnát a svédektől. A cár erre így reagál: „Felejtsd el a tízezret, még tíz katonát sem tudnék küldeni. Védekezzetek, ahogy tudtok!” Mazepa nem vesz részt a cár és kísérete által rendezett vacsorán, ehelyett visszavonul a lakosztályába, és egész nap egy falatot sem eszik.

1707 júliusában, miután Kijivbe érkezik, Mazepa újabb utasításokat kap Pétertől arra vonatkozóan, hogy miként járjon el XII. Károly király támadása esetén: vissza kell vonulnia a Dnyeper túloldalára, és a felperzselt föld taktikáját kell alkalmaznia, vagyis fel kell adnia Kijivet – a Szent Szófia-székesegyházat, a kijivi Mohila Akadémiát, a számára oly kedves többi helyszínnel egyetemben –, és sorsára kell hagynia a várost.

Az első zrada

1707 augusztusának végén Vaszilij Kocsubej első ízben ítéli el írásban Mazepát. Ugyanarról a Kocsubejről van szó, aki húsz évvel korábban az előző hetman, Ivan Szamojlovics ellen is hasonló szöveget tett közzé, abban a reményben, hogy elfoglalhatja a helyét. Kocsubejnek jócskán van törlesztenivalója egykori vetélytársával, Mazepával szemben, aki korábban felülkerekedett rajta a hatalomért vívott küzdelemben.

1704-ben a hatvanöt éves Mazepa viszonyba bonyolódott saját mostohalányával, Motrijával (vagy Matrenával), Kocsubej fiatal leányával. Puskin ennek a kapcsolatnak a történetét írja meg a Poltavában. A történet majdnem mindegyik eleme igaznak tekinthető, leszámítva, hogy Puskin Marijára3 változtatja a hősnő nevét. A Motrija és Mazepa közti szerelem kölcsönös, és az idős hetman még egykori barátja, Kocsubej beleegyezését is kéri a frigyhez. Csakhogy az ortodox egyház szabályai szerint a mostohalánnyal kötött házasság a vérfertőzéssel egyenértékű, úgyhogy Motrija szülei határozottan visszautasítják a kérést. A szerelmi bánattól gyötört tizenhat éves lány megszökik Mazepával, ám a férfi egy idő után hazaküldi a lányt a szüleihez. Motrija mindenesetre továbbra sem tud megbocsátani nekik: megátkozza anyját és apját, majd újra elszökik otthonról. Ezek után már Kocsubej sem tud megbocsátani Mazepának. 1707-ben levelet ír Moszkvának, amelyben árulással és a svédekkel való összeesküvéssel vádolja meg ellenlábasát. Puskin Poltavájában Mazepa elégtételt vesz Kocsubejen a történtekért, a valóságban azonban maga Péter cár rendeli el az utóbbi kivégzését, miután Kocsubej a kínvallatás során beismeri, hogy hamisan vádolta meg a hetmant.

Csakhogy Kocsubej árulásra vonatkozó vádjai korántsem alaptalanok. Mazepa tényleg úgy döntött, hogy átáll XII. Károly oldalára – de csak akkor, ha a svédek és a lengyelek hadba indulnak Ukrajna ellen: „Hacsak nem feltétlenül szükséges, nem mondom fel Őfelségének, a cárnak tett hűségeskümet”, közli legközelebbi bizalmasával, Pilip Orlikkal, akinek részletesen beszámol a motivációiról: elmondása szerint nem a saját maga, hanem az utódai, illetve „hazánk, szegény Ukrajna és Malorosszija népének” érdekeit szem előtt tartva cselekszik.

A kortárs ukrán történészek megítélése szerint Mazepa a kor klasszikus dilemmájával szembesül: a felvilágosodás és az abszolutizmus között kell választania. Egyfelől ott van a Nagy Péter által megtestesített önkényuralom, aki bármi áron létre akarja hozni birodalmát, másfelől ott van a felvilágosodott és Mazepa számára nagyon is ismerős Nyugat, amely jóval demokratikusabb az autoriter Moszkvánál. Bármelyiket választja, súlyos következményekkel kell szembenéznie. Mazepa végül is politikai és civilizációs szempontból is lelkiismeretes döntést hoz.

Mindeközben XII. Károly nagy sikerrel folytatja előrenyomulását. A svéd királynak komoly tervei vannak: fejedelemségekre akarja felosztani Oroszországot, és Péter fiát, Alekszej cárevicset akarja megtenni uralkodónak, hogy lengyel mintára egyfajta „arisztokratikus demokráciát” hozzon létre, amelyben a nemesek szavazati joggal rendelkeznek. Európában senki sem kételkedik benne, hogy az akciót ugyanolyan siker fogja koronázni, mint Svédország korábbi, Dániában, Szászországban és Lengyelországban folytatott hadjáratait. Mazepa nagyon is tisztában van az általános érzülettel. XII. Károly Moszkva felé menet Minszken és Szmolenszken is át akar haladni.

Péter utasítja Mazepát, hogy küldje el a csapatait Szmolenszk védelmére, csakhogy a kozák kapitányok arról tájékoztatják a hetmant, hogy míg a hazájukért készek feláldozni az életüket, addig ugyanerre Oroszországban, orosz tábornokok irányítása mellett nem hajlandók. Ekkor, mintha csak a gondviselés lépne közbe, XII. Károly Moszkva helyett déli irányba, Ukrajna felé fordul. Amikor Mazepa értesül erről, így kiált fel: „Az Ördög vezeti erre!”

Mazepát Péter elé idézik, ő azonban megrendült egészségére hivatkozva kitér az invitálás elől. Helyette inkább levelet ír Károlynak, amelyben kifejti, hogy nagyon hálás az érkezéséért, és amiért végre megszabadítja őket „Moszkva nehéz igájától”. Ám úgy tűnik, a hetman még nem hozta meg a végső döntést, ugyanis nem osztja meg elképzeléseit a sereggel. Csak 1708. október 23-án jut elhatározásra, amikor a Baturinból (Észak-Ukrajnából) érkező követ azt a hírt hozza, hogy Mensikov a serege élén Mazepa letartóztatására készül – Mazepa ekkor dönt úgy, hogy csatlakozik a svédekhez, és a csapataival Károly király főhadiszállásához vonul.

Nem sokkal később, 1708. november 13-án Péter árulónak kiáltja ki Mazepát. Mensikov csapatai kifosztják Baturint, és mintegy tizenötezer embert, köztük rengeteg nőt és gyereket lemészárolnak. Péter utasítására az összes házat és templomot felgyújtják. A baturini mészárlás később fontos szimbólumává válik annak, ahogyan Nagy Péter rabszolgasorba taszította Ukrajnát.

Mazepát az ortodox egyház is kiátkozza. Péter személyesen vesz részt Mazepa in absentia, kivégzésében: a Szent András-rendet letépik a hetmant jelképező báburól, amelyet ezt követően szertartásosan felakasztanak – a Baturinban elfogott ukrán kapitányok esetében ez a művelet már korántsem jelképes. Az orosz csapatok ezután ostrom alá veszik a Zaporizzsjai Hadat; a kozákokat kivégzik, az épületek többségét pedig a földdel teszik egyenlővé.

Péter új hetmant választ Mazepa helyére. A cár brutalitása ellenére számos kozák átáll az oroszok oldalára, és csak maroknyian maradnak hűségesek Mazepához.

A svéd csapatoknak mindeközben a szokatlanul cudar téllel is meg kell küzdeniük: sokan már azelőtt elpusztulnak, hogy egyáltalán megütközhetnének Péter csapataival. Mazepa ezúttal is habozik. Levelet ír a cárnak, amelyben ígéretet tesz rá, hogy kiszolgáltatja neki XII. Károlyt, csakhogy a svédek elfogják az üzenetet, és házi őrizetre ítélik Mazepát. 1709 májusában Károly megostromolja a Kijivtől mintegy ötszáz kilométerre keletre fekvő Poltava városát, de nem engedi meg a mostanra kegyvesztetté vált Mazepának, hogy csatlakozzon hozzá a harcmezőn; feltehetően azért sem, mert az öregember egészsége ekkor már aligha viselné el a további megpróbáltatásokat. A svéd csapatok vereséget szenvednek. Alig három hónappal később a hetvenéves Mazepa meghal. Jobbkeze, a száműzetésben lévő Pilip Orlik saját magát kiáltja ki új hetmannak, sőt még az első ukrajnai alkotmány vázlatát is megszövegezi. Péter az utóbb nagy északi háborúnak nevezett konfliktus végeztével kikiáltja magát császárrá, és új nevet ad egyre csak terjeszkedő államának: létrejön az Orosz Birodalom.

Mivel Ukrajna ekkoriban az Orosz Cárság egyik fontos oktatási központja, Péter egy ukrán tudóst bíz meg az új birodalmi ideológia alapjainak lefektetésével. 1716-ban Szentpétervárra hívatja Feofan Propokovicsot, a kijivi Mohila Akadémia rektorát. Propokovics a tervek szerint nem csupán az új főváros metropolitája (érseke), hanem egyúttal az új birodalom létrehozója is lesz, egyfajta „orosz Torquemada”, aki a továbbiakban számos, kínzással tarkított kihallgatási módszert fog kieszelni. Történeti témájú írásaiban Innokentyij Gizel nyomdokain halad: az oroszok, ukránok és belaruszok „hármas egységének” tételéből indul ki, emellett leszögezi, hogy nem a pátriárkának, hanem az uralkodónak kell az egyház élén állnia. Péter kapva kap az alkalmon, és megszünteti a pátriárka tisztségét – ez aztán majdnem kétszáz éven keresztül így is marad. Végül pedig Feofan Propokovics lesz az, aki a Nagy Péter történetében és a további műveiben megalapozza a gonosz áruló Mazepa mítoszát, amelyet később Puskin is feldolgoz.

Mazepa átállása a svédekhez, illetve az utóbbiak poltavai veresége fordulópont az ukrán történelemben. Az árulás témája évszázadokon keresztül, egészen a mai napig erőteljesen visszhangzik az ukránok kollektív emlékezetében.

Az orosz történészek és propagandisták számára Mazepa neve köznevesült, és az árulás jelképévé vált. Az ukrán történetírók ellenben ragaszkodnak hozzá, hogy Mazepa, annak ellenére, hogy felmondta a Péternek tett hűségesküjét és átállt a svédek oldalára, valójában sosem árulta el az ukrán nép érdekeit, márpedig ez a legfontosabb szempont.

A Mazepa körüli viták az 1990-es években újult erővel törnek felszínre. A 21. században a „zrada” (árulás) alighanem az ország politikai szótárának egyik legterheltebb kifejezése. A 2014-es orosz inváziót követően Kijivben megszületik a zradophilia kifejezés – az új fogalom az ukrán társadalomnak az árulók leleplezésére és megbüntetésére vonatkozó szenvedélyére utal. Az ukrán társadalom Kocsubejt, nem pedig Mazepát tekinti a valódi bűnösnek.

3. A KRÍM MÍTOSZA: HOGYAN FOSZTOTTA MEG NAGY KATALIN A KOZÁKOKAT A SZABADSÁGUKTÓL

1831, Szentpétervár, az Orosz Birodalom fővárosa. Az ifjú író, Nyikolaj Gogol éppen egy fantáziavilág megteremtésével van elfoglalva. Huszonkét éves, és mindennél jobban áhítozik a hírnévre.

Néhány évvel korábban költözött a városba Ukrajnából. Még otthon a német romantika szellemében írt egy Hans Küchelgarten című költeményt. Miután megérkezik az orosz fővárosba, az első dolga, hogy meghallgatást kér példaképétől, a nagy versfaragó Alekszandr Puskintól. Puskin azonban nem fogadja: egész éjjel tivornyázott, és jelenleg alig áll a lábán. Gogol nem zavartatja magát, és a saját költségén jelenteti meg versét – majd elborzadva szembesül vele, hogy az összes kritikus lehúzza a művet. Idegrohamában az ifjú szerző az összes példányt felvásárolja és elégeti. A nyomor szélére jutott Gogol irodai munkát vállal az egyik minisztériumban. Úgy tűnik, az irodalmi nagyságról szőtt romantikus álmai máris véget értek.

Ezekben a napokban Gogol számos honfitársa is Szentpétervárott tartózkodik, és néhányan összefognak, hogy kisegítsék az ifjú tehetséget. Gogol észreveszi, hogy a legtöbb ukrán mintha szégyellné a gyökereit, és alig várja, hogy teljes körű „pétervárivá” avanzsálhasson; kizárólag oroszul beszélnek. Maga Gogol is ezen a nyelven beszél és ír.

Gogolnak végül is sikerül megismerkednie Puskinnal, aki megkedveli, és más íróknak is bemutatja. Gogol hamar felismeri, hogy ukrán származása akár a javára is válhat. A birodalom déli szegletéről szóló, felettébb érdekfeszítő történetei a fagyos és komor Szentpétervárott nem kevésbé népszerűek, mint Byron hasonlóan egzotikus keleti (görög, török, zsidó stb.) tematikájú művei a londoniak körében.

Gogol fantazmagóriákkal teletűzdelt történeteket költ Ukrajna varázslatos vidékeiről. A gyerekkorában megismert népmesékből és folklórból inspirálódva rejtélyes teremtmények tucatjaival, varázslókkal, boszorkányokkal, démonokkal és mindenféle természetfeletti lényekkel népesíti be hazáját. Nem feltalálja, hanem inkább csak lejegyzi a mítoszt, mely szerint az ukránok nem hétköznapi emberek, a világukat pedig megmagyarázhatatlan jelenségek, varázslat és titkok népesítik be.

Válogatott ukrán mesékből álló első kötetét 1831-ben jelenteti meg. Ugyanebben az évben jelenik meg Victor Hugo A párizsi Notre Dame című műve, és ekkor veszi kezdetét az HMS Beagle fedélzetén Charles Darwin ötéves hajóútja, amelynek során lefekteti evolúciós elmélete alapjait.

A pétervári társadalmat ekkoriban a lengyelországi és nyugat-ukrajnai felkelés tartja lázban. A lengyeleket elsősorban az 1830-as franciaországi események inspirálták. Miután az orosz csapatok bevonulnak Varsóba, a lengyel zeneszerző és zongorista, az ekkor épp Párizsban turnézó Frédéric Chopin rájön, hogy soha többé nem térhet vissza a hazájába.

Az európai és különösen a francia közvélemény teljes mértékben a lengyelek pártján áll, a parlamentben még az esetleges katonai támogatás kérdését is tárgyalják. Puskin ekkor írja meg Oroszország rágalmazóihoz című költeményét, amelyben először is leszögezi, hogy a lengyelországi felkelés letörése mindössze „ősi belviszály”, amelytől az illetékteleneknek jobb volna távol tartaniuk magukat: „Évszázadok teltek, mióta / E törzsek testvérharca dúl”.4 Ezután a franciákhoz fordul, akik állítása szerint azért gyűlölik az oroszokat, mert legyőzték Napóleont. Puskin ígéretet tesz rá, hogy amennyiben a franciák még egyszer Oroszországba akarják küldeni „megkeseredett fiaikat”, úgy rájuk is ugyanez a sors vár. (Ugyanezt az elképzelést harsogja majd a Putyin-féle katonai propaganda a 21. század elején: „Újra megtesszük”, mondják az orosz hazafiak a második világháborúra utalva.) Igaz, hogy Putyin propagandistáitól eltérően Puskin maga is a háború gyermeke. Tizenhárom esztendős volt, amikor Napóleon megtámadta Oroszországot, és egy Szentpétervár környéki líceumban tanult. A szülővárosát és gyermekkora helyszínét, Moszkvát elfoglalták és felégették a franciák.

Puskin kortársait megosztja a költemény. Néhányan ünneplik a művet, másokat viszont elborzaszt és szégyennel tölt el.

Gogolból mindeközben a lengyel felkelés semmiféle reakciót nem vált ki: ő Poltava környékéről, Ukrajna keleti feléből származik, a lázadás helyszínétől és a lengyelellenes indulatoktól távol. A huszonkét éves szerzőt túlságosan lefoglalja az ukrán álomvilág. Ugyanebben az esztendőben, vagyis 1831-ben ír egy történetet, amelynek Karácsony éjszakája címet adja – ez az egyetlen műve, amelyben valós szereplők is felbukkannak.

Az elbeszélés a pétervári közönségre való tekintettel oroszul íródik, de tele van ukrán szófordulatokkal és mondásokkal, azonkívül a szerző kései műveihez hasonlóan ez is alaposan megdolgoztatja a rekeszizmokat. Valószínűleg ez az orosz humoros irodalom első igazi példája: természetesen Gogol előtt is jócskán születtek szórakoztató művek, de egyik sem ennyire tehetséges szerző tollából.

Ami a történetet illeti: a főszereplő, a kovács Vakula arról álmodozik, hogy feleségül veszi hőn szeretett Okszanáját, ám a leány csak akkor áll rá a frigyre, ha a férfi elhozza neki a cárnő cipellőjét. Vakula már azon töpreng, hogy inkább vízbe öli magát, ám ekkor a szerencse varázslatos módon mellé szegődik. Sikerül rávennie az ördögöt, hogy vigye el Szentpétervárra, ahol találkozik az orosz uralkodóval, Nagy Katalinnal.

Egy véletlennek köszönhetően ugyanebben a pillanatban Katalin egy kozákokból álló delegációt is fogad, akiket a cárnő kegyeltje, Grigorij Patyomkin herceg vezet. Vakulának sikerül elvegyülnie a csoport soraiban, és a megfelelő pillanatban elkéri a cipellőt. A többi kozák megdöbben Vakula vakmerőségétől, ám Katalinra nagy hatást gyakorol az őszintesége, úgyhogy eleget tesz a kérésének. Vakula hazatér, a történet pedig tündérmesébe illő módon végződik. Vakula összeházasodik Okszanával, és a búcsúzkodás után még az ördögöt is elfenekeli.

Érdekes döntés, hogy a szerző a varázslatos Ukrajnát éppen Nagy Katalin idejébe helyezi. Számára Katalin uralkodásának időszaka a közelmúltat jelenti: Gogol 1809-ben, alig tizenhárom évvel a cárnő halála után született, és gyerekkorában bizonyára számtalan történetet hallott róla. A mesében az orosz uralkodó jóságos varázslónőként viselkedik, aki minden további nélkül megadja ügyefogyott főszereplőnknek, amit az kíván. Csakhogy Nagy Katalin a valóságban meglehetősen különbözött a Gogol által lefestett képtől: az ukránok szempontjából leginkább zseniális gonosztevőnek tűnhetett. Gogol természetesen tisztában van ezzel, mint ahogy feltehetően az ukrán kozákok történetét is ismeri.

Kozák, tudós, hetman

Egy évszázaddal azelőtt, hogy Gogol megírta a Karácsony éjszakáját, nem kevésbé csodaszerű történet esik meg egy Alekszej (vagy Olekszij) Rozum nevű ifjú ukránnal. Alekszej egyszerű kozák fiaként látja meg a napvilágot Csernyihiv városa mellett, majd tizenévesen elszökik otthonról, hogy a szomszédos faluban énekelhessen a templomi kórusban. 1731-ben Alekszejt egyszer csak megteszik udvari kóristának, és meghívást kap Szentpétervárra, ahol Erzsébet, Nagy Péter cár huszonkét esztendős lánya beleszeret a tehetséges ifjú énekesbe.

Tíz évvel később Erzsébet palotaforradalmat szervez, és megszerzi a trónt. Alekszej „éjjeli uralkodóvá” lesz – 1742-ben összeházasodnak egymással, ő pedig beköltözik a palotába, és minden hivatalos eseményen a cárnő mellett foglal helyet. Időközben felveszi az Alekszej Razumovszkij nevet, és grófi rangot kap, a házasságukat azonban sosem jelentik be a nyilvánosság előtt.

Alekszej továbbra is ugyanúgy szereti Ukrajnát, és még a cárnőt is magával viszi a szülőföldjére, sőt a falujában az édesanyjának is bemutatja. Ezzel együtt nem igazán mondható államférfinak, és nem is érdeklődik olyan nagyon a honfitársai sorsa iránt. A családjáért azonban minden tőle telhetőt megtesz, tizenöt éves öccsét, az írástudatlan Kirillt például külföldre küldi, hogy jobb oktatásban részesülhessen, még egy ifjú tudóst, Grigorij Tyeplovot is mellé ad tanítónak. Ahhoz képest, hogy írástudatlan kozák fia, Kirill egészen bámulatos neveltetésben részesül: Berlinben él, ahol a 18. század egyik legnagyobb matematikusa, Leonhard Euler ad neki magánórákat. Két évvel később a fiatalember visszatér Szentpétervárra. Amikor 1746-ban betölti a tizennyolcat, Erzsébet cárnő kinevezi az Orosz Tudományos Akadémia vezetőjévé. A kinevezés ugyanakkor csak névleges – az intézményt valójában ekkor harmincéves tanítója, Tyeplov irányítja.

Kirill Razumovszkij bizonyosan nem értelmiségi, ám az európai tudományos élet sztárjai veszik körbe, akiket sikerült elcsábítani az Akadémiára. Kirill udvariasan és egyenesen viselkedik velük szemben, és jól emlékszik rá, hogy honnan érkezett. A tudósok hercegi bánásmódban részesítik. Tyeplov, akit a tudósok többsége megvet, mindeközben vasakarattal igazgatja az Akadémiát.

Nem telik el sok idő, és az Akadémia életét botrányok sora forgatja fel. Az egyik legsúlyosabb ügy egy olyan könyvvel kapcsolatos, amelyet Oroszország történelméről készülnek írni. A hagyományos hivatkozási alap ekkoriban a porosz származású Innokentyij Gizel Szinopszisa. Tyeplov és Razumovszkij azonban 1747-ben egy másik németet, Gerhard Müllert nevezi ki udvari történésznek.

1749-ben Müller lead egy jelentést, amely az Az orosz nép és nevének eredete címet viseli – lényegében ez tekinthető az ország múltját tárgyaló egyik első, tudományos igényű történeti munkának. A szerző központi állítása az, hogy az orosz hercegek alapvetően skandináv gyökerekkel bírnak. Müller ezt az állítását a legrégebbi kijivi krónikára, a Régmúlt idők elbeszélésére (amely A Kijevi Rusz első krónikája címen is ismert) alapozza, amely szerint Rurik vezér, a moszkóviai fejedelmi és cári dinasztia megalapítója varég, vagyis viking volt. Müller kétségesnek tartja, hogy a varégokat behívták volna: szerinte jóval valószínűbb, hogy erővel hódították meg az orosz földeket.

A 21. században ez általánosan elfogadott elmélet, és ma már igen kevesen vitatják, ám a 18. században komoly felzúdulást váltott ki. Mint korábban említettük, a régi korok cárjai nem érték be kevesebbel, egyenesen Augustus császártól eredeztették magukat. Így aztán Müller elmélete sokak szemében különösen sértőnek tűnt.

Müllert az orosz születésű tudósok támadják a leghevesebben, bár ők képviselik a kisebbséget (az Akadémia tagjainak többsége német). A vegyészet professzoraként ténykedő, nem mellesleg a Szinopszis elkötelezett hívének számító Mihail Lomonoszov különösen felháborítónak tartja kollégája értekezését. Lomonoszov kifejti, hogy a varégelmélet puszta koholmány és rágalom, és Müller szántszándékkal igyekszik nevetség tárgyává tenni az orosz múltat, kisebbíteni Oroszország diadalait, illetve eltúlozni vereségeinek mértékét és jelentőségét.

Tyeplov a vitában Lomonoszov mellé áll, és a segédje, az Akadémia huszonegy éves elnöke, Razumovszkij tanácsát követve demonstratív jelleggel megfosztja Müllert a tudományos fokozatától. Most a vegyész Lomonoszov kapja a feladatot, hogy megírja saját verzióját az orosz történelemről. Lomonoszov őszintén meg van győződve róla, hogy az efféle munkák célja a nép nagyságának hangsúlyozása és a múlt komorabb epizódjainak elhallgatása. Politikai ösztönének és további intrikáknak köszönheti, hogy a későbbiekben őt tekintik az orosz tudomány, egyúttal az Orosz Állami Egyetem megalapítójának, amely mind a mai napig az ő nevét viseli.

Az ekkor huszonkét éves Alekszej Razumovszkij új posztot talál a fivérének, Kirillnek: megteszi Ukrajna hetmanjává. Grigorij Tyeplov ezúttal is mellé áll, állítólag a hetmanátus kancelláriájának fejeként, de valójában ő fogja a kormányzat gyeplőjét. Egy ideig az a terve, hogy megírja Ukrajna történetét, és szorgosan gyűjtögeti az ehhez szükséges dokumentumokat, ám a dologból végül semmi sem lesz. A legnagyobb érdeme, hogy ő lesz Ukrajna első olyan de facto ura, aki az ország határain kívül született.

Razumovszkij hetman kétségkívül szereti a hazáját és annak hagyományait, és még a régi fővárost, Baturint is újjáépítteti, amelyet Nagy Péter pusztított el. A szíve mélyén ugyanakkor udvaronc marad, és nem tölt sok időt Ukrajnában. Nem a legnagyobb őszinteséggel írja a cárnőnek, hogy az egészségére károsnak tartja a „nyirkos ukrajnai klímát”, és jobban kedveli a „jóval üdvösebb pétervári levegőt”.

A hercegnő és az orgyilkos

Amikor a tizenhat éves Kirill Razumovszkij visszatér Európából Oroszországba, vele egy időben Sophie Auguste Friederike német hercegnő is Szentpétervárra utazik. Erzsébet cárnő őt választotta ki Péter – unokaöccse és leendő örököse – majdani feleségének. Érdemes hozzátenni, hogy Péter sem oroszabb a menyasszonyánál: ő is Németországban, egész pontosan Kielben született. Apja 1739-ben bekövetkezett halálakor a tizenegy esztendős Péter a teljes neve, a Karl Peter Ulrich mellé felvette a Holstein-Gottorp hercege címet. Még mindig csak tizennégy éves, amikor anyai nagynénje, Erzsébet megszerzi az orosz trónt. Ekkor Szentpétervárra kerül, mindenesetre a szíve mélyén német marad, továbbra sem szívesen öltözik orosz viseletbe, és az orosz nyelvvel is hadilábon áll.

A következő tizenhét esztendőt Friederike (aki az ortodox vallással együtt a Katalin nevet is felveszi) a szentpétervári cári udvarban tölti, ahová remekül sikerül beilleszkednie, és számos barátra és ismerősre tesz szert – köztük találjuk Kirill Razumovszkijt is. Pétertől eltérően Friederike mindent megtesz azért, hogy a magáévá tegye az orosz szokásokat: amikor például súlyosan megbetegszik, ortodox papot hívat magához, amivel még az anyját is alaposan megdöbbenti.

Katalin huszonhét évesen kezdi el fontolgatni, hogy meg kellene szabadulnia a férjétől, és amikor eljön az ideje, akár egyedül is uralkodhatna. Az Orosz Birodalom viszonyai között ez nem is volna kirívó: a 18. században gyakorlatilag végig asszonyok vezették az országot. Nagy Péter előtt a féltestvére, Zsófia ténykedett régensként, a halálát követően pedig a korona az özvegyére, egy lengyel származású hölgyre, majd az unokahúgára, végül a lányára szállt. Ezek az asszonyok mind palotaforradalmakon keresztül jutottak hatalomra, úgyhogy ilyen értelemben Katalin is csupán a régi hagyományt követi.

Katalin ideje 1762-ben, Erzsébet cárnő halálakor érkezik el, amikor is III. Péter néven a férje kerül a trónra. A férjet és a feleséget sem lehet azzal vádolni, hogy gyöngéd érzelmeket táplálnának egymás iránt: a férfi nyíltan él együtt a szeretőjével, Katalin pedig áprilisban hozza világra kedvence, Grigorij Orlov gyermekét. Hogy az udvaroncok ne hallják a vajúdás közben hallatott kiáltásokat, az egyik hű szolga lángba borítja a saját, közelben álló házát. Az új cár és köre kíváncsian szemléli a magasba szökő lángokat, miközben a cárnő az elhagyatott palotában megszüli a házasságon kívüli gyermeket.

Katalint nem sokan szeretik az orosz fővárosban, de III. Pétert még nála is jobban gyűlölik. Ellenlábasai között ott találjuk Grigorij Tyeplovot, akit a fiatal cár egyszer saját kezűleg hagyott helyben mások szeme láttára, egy másik alkalommal pedig egy semmiségért tizenkét napra letartóztatta.

III. Péter mindössze hat hónapot tölt a trónon. 1762. július 9-én a palotaőrök hűségesküt tesznek a cárnőnek. Péter megpróbál ellenállni, de végül kénytelen aláírni a lemondását, amelyet maga Tyeplov hitelesít. Tyeplov ezután megfogalmaz egy kiáltványt, amelyben bejelenti II. Katalin trónra lépését.

Ezzel nagyjából egy időben igencsak borúsra fordul a hangulat a fővárosban. A reguláris hadsereg össze van zavarodva. Mégis miként lehetséges, hogy a koronát csak úgy elvették Nagy Péter unokájától, majd odaadták valami német nőszemélynek?

Katalin és a szeretője, Grigorij Orlov aggódik. Orlov testőrt ad az egykori uralkodó, III. Péter mellé, és kétértelmű leveleket szövegez Katalinnak, amelyekben kifejezésre juttatja a Pétert érő esetleges „balesettel” kapcsolatos aggodalmait. Katalin orvost küld a férjéhez, aki érdekes módon nem orvosságokat, hanem boncolási eszközöket visz magával.

Július 17-én Katalin kedvencének bátyja, Alekszej Orlov is felkeresi III. Pétert Grigorij Tyeplov és néhány további személy társaságában. Az egykori cárt megfojtják. Az orvos türelmesen megvárja a halál beálltát, majd elvégzi a boncolást, és jelentést tesz róla, hogy III. Péter természetes halált halt. Katalin a férje haláláról értesülve kissé talán túlságosan is mesterkélt könnyeket hullajt.

Tyeplov, aki a minap még az ukrán hetman támogatója volt, egyszer csak a cárnő személyi titkárává és legfontosabb bizalmasává válik. Ekkor azonban hallatlan botrányba keveredik: nem kevesebb mint kilenc alattvaló vádolja meg szexuális zaklatással. Kétségtelen, hogy a 18. században a #MeToo mozgalom még nem tett szert olyan jelentőségre, mint manapság, és az sem valószínű, hogy a parasztok saját ötletüktől vezérelve jelentették volna fel Tyeplovot. Valószínűbb, hogy Razumovszkij így akarta megakadályozni, hogy egykori tanácsadója a hatalom közelébe jusson. Mindenesetre sor kerül az eljárásra, amely a hivatalos iratokban a következő megnevezést kapta: „Grigorij Tyeplov államtanácsos pere, akit alattvalói pederasztiával és szodómiával vádolnak.”

Az ügyben Katalin hozza meg a végső döntést: az összes feljelentőt megbünteti. Tyeplov érinthetetlen. A per eredményének Ukrajna sorsára nézve is komoly következményei lesznek.

Volt hetman, nincs hetman

Miután a per szembefordította Razumovszkijjal, Tyeplov hosszas szöveget tesz közzé, amelynek lényege, hogy Ukrajnát nem lehet különálló országnak tekinteni, amelyet csupán egy szerződés kapcsolna Oroszországhoz. Amellett érvel, hogy Ukrajna valójában orosz föld, úgyhogy értelemszerűen az orosz monarchiához tartozik, a közigazgatási rendszere pedig nem térhet el attól, amely a Birodalom többi részében is fennáll.

Razumovszkij nem értesül Tyeplov fogalmazványáról, de biztos benne, hogy a puccsban nyújtott segítsége miatt nagyon is élvezi a cárnő támogatását. Hosszú távú tervei közt szerepel, hogy örökletes pozícióvá teszi a hetmanságot, és tovább fogja adni azt a gyerekeinek. Meg is fogalmaz egy petíciót a kérdésben, és felkéri a kozák kapitányokat, hogy írják alá. Razumovszkij meglepetésére azonban a kozákok ezt megtagadják.

A hetman nem különösebben zavartatja magát a fejlemények miatt, úgyhogy elviszi a petíciót Szentpétervárra, ahol Tyeplov tárt karokkal fogadja a Téli Palota lépcsőin. Katalin kedvence, Grigorij Orlov, aki szemtanúja a jelenetnek, bibliai utalással jellemzi a látottakat: „ma még csók, holnap már árulás”.

Katalin, akit alaposan összezavar Tyeplov jelentése, drasztikus döntésre jut: elhatározza, hogy mindenestül felfüggeszti a hetmanátus intézményét. „Ezeket a tartományokat a lehető leghatékonyabb eszközökkel haladéktalanul oroszosítani kell, és nem szabad hagyni, hogy farkasként kóboroljanak az erdőben [egyfolytában szét akarjanak szaladni]”, írja 1764 februárjában kelt levelében a szenátus hivatalnokainak. „Amikor már nem lesz többé hetman Malorosszija [Ukrajna] élén, a régi korok hetmanjainak nevét is ki kell törölni az emlékezetből…”

1764 májusában Katalin magához hívatja Razumovszkijt, és a Tyeplov által dokumentált vétkekkel vádolja meg, továbbá tudatja vele, hogy Razumovszkij azon szándékát, miszerint örökletessé kívánja tenni a hetmanátus intézményét, a birodalmi hatalommal szembeni összeesküvésnek tekinti. Tyeplov vádjai végzetesnek bizonyulnak. Razumovszkij rájön, hogy a legjobb, amit tehet, ha önként lemond, úgyhogy arra kéri a cárnőt, hogy „mentse fel az emberpróbáló és veszélyes pozícióból”. Miután sikeresen átvészeli a történteket, nyugdíjat és birtokot kap Ukrajnában.

Novemberben Katalin kiad egy manifesztumot „a Hetmanátus megszüntetéséről”, amelyet a benne foglaltak értelmében a „Kis-oroszországi Kollégium” fog felváltani; ez egyfajta „ukránügyi minisztérium”, amelynek Pjotr Rumjancev, a kiváló tábornok, nem mellesleg a szóbeszéd szerint Nagy Péter házasságon kívül született fia lesz a vezetője. Mivel tisztában van vele, hogy III. Péter támogatóinak szemében trónbitorlónak minősül, a cárnő ellenpuccstól tart, úgyhogy saját érdekeire való tekintettel Szentpétervárról a távoli Ukrajnába helyezi át Rumjancevet.

Rumjancev sosem élt Ukrajnában, és semmit sem tud az ország viszonyairól. Példás szigorral igyekszik megvalósítani a Tyeplov által vázolt terveket: eltökélt szándéka, hogy minden, addig érvényben lévő szabadságjogától megfossza Ukrajnát, továbbá összehangolja a helyi törvényeket az oroszokkal. A reformok lépésről lépésre haladnak: először elpusztítják a harkivi kozák erődöt, majd egész Ukrajnában felfüggesztik a helyi vezetők megválasztását. A reformok legfontosabb következménye, hogy Ukrajna parasztságának döntő többsége elveszíti a szabad önrendelkezés jogát.

Ebben az időben Ukrajnában az Orosz Birodalom többi részétől eltérően nem létezett jobbágyság, vagyis rabszolgaság. Az ország más részein a parasztok, akiket az orosz hagyomány szerint „jobbágyoknak” hívtak, a földbirtokosok tulajdonában álltak. A történészek ragaszkodnak hozzá, hogy a jobbágyok és a rabszolgák között fontos gyakorlati különbség van: az előbbiek nem csupán a földbirtokoshoz, de magához a földhöz is kötődtek, vagyis elvben csak ezzel a földdel együtt lehetett eladni őket. A gyakorlatban azonban alig volt különbség: a jobbágyokat is adták-vették, sokszor kártyán tették meg őket tétként, és minden további nélkül el lehetett választani őket a családjuktól, meg lehetett korbácsolni, sőt akár agyon is lehetett verni őket; a nőnemű jobbágyokkal szemben mutatott erőszak pedig, ideértve a nemi erőszakot, széles körben elterjedt volt. További különbség volt a jobbágyság és a rabszolgaság (annak a más gyarmatbirodalmakban létező formája) között, hogy az orosz jobbágyok és a birtokosaik egyazon néphez tartoztak, vagyis ugyanannak az etnikumnak a tagjai és egyazon vallás gyakorlói voltak.

Oroszországban nem volt mindig jobbágyság: a parasztság rabszolgasorba döntése a 17. századdal befejeződött. Ukrajnában a Hmelnickij-féle felkelés hozta el a parasztság felszabadítását. 1767-ben azonban Katalin cárnő arra jutott, hogy az ukrajnai parasztság veszélyt jelent, úgyhogy a fennhatósága alatti területek lehető legteljesebb egységesítésére szólította fel a beosztottjait. Vagyis Katalin Ukrajnára is kiterjesztette az orosz jobbágyrendszert, amely tehát gyakorlatilag rabszolgaságot jelentett. Ez a lépés csupán a „felvilágosult” cárnő új politikájának kezdetét jelentette: a következő években ugyanis minden tőle telhetőt megtett azért, hogy megsemmisítse Ukrajna függetlenségét.

Érdekes módon, Katalin éppen a Voltaire-rel, a kor legnevesebb filozófusával, egyúttal az európai felvilágosodás megtestesítőjével folytatott levelezése idején vezeti be Ukrajnában a jobbágyság intézményét. A cárnő szemében a barbár politikai rendszer kiépítése nem mond ellent saját, elvileg progresszív nézeteinek. Éppen ellenkezőleg, a felvilágosodás eszméinek még hasznukat is veszi a kormányzati rendszer megváltoztatásában, új hivatalnokok egész nemzedékének kinevelésében és az új orosz politikai kultúra megalapozásában.

Katalin másik szenvedélye a birodalmi terjeszkedés, amely olyanokkal rokonítja, mint például III. György brit király. Ő 1760-ban, alig két évvel Katalin előtt kerül hatalomra, és a Brit Birodalom az ő irányítása alatt szilárdítja meg a fennhatóságát Indiában. 1764-ben, éppen amikor II. Katalin eltörli az ukrajnai kozák hetmanátust, a brit hadsereg jelentős győzelmet arat Bukszárban az egyesített indiai erők fölött: 1765-ben az indiaiak megalázó egyezséget kénytelenek aláírni, amely lényegében teljes gazdasági függésbe taszítja az országot.

A Katalin alatt folytatott orosz diplomácia egyre agresszívebbé, egyúttal egyre hatékonyabbá válik. 1764-ben a varsói követ, Nyikolaj Repnyin lengyel királlyá választatja Katalin korábbi szeretőjét, Stanisław Poniatowskit, aki aztán 1795-ig uralkodik II. Szaniszló Ágost néven. Az egykor oly jelentős európai nagyhatalom ezzel lényegében elveszíti függetlenségét. Ám az 1770-es évek nem csupán az orosz, de az egész világtörténelem szempontjából döntőnek bizonyulnak.

Két függetlenségi háború

Az emberi történelemben többször is sor került gyors ütemű változásokra: a technológiai és társadalmi átalakulások nem egy esetben eredményeztek tektonikus mozgásokat a politikában, a gazdaságban és a kultúrában; egykor érinthetetlennek tűnt értékek kérdőjeleződtek meg, hogy újaknak adják át a helyüket.

Az 1650-es éveket is joggal tekinthetjük ilyen időszaknak: ekkor élt Cromwell, a francia Mazarin bíboros és Bohdan Hmelnickij. De ilyen volt az 1700-as évek eleje, XIV. Lajos és Nagy Péter kora is. Ennél is jelentősebb azonban az 1770-es évek időszaka, amelyben kialakult a ma is ismert globális politikai és földrajzi struktúra, továbbá elkezdődött az ipari forradalom, és lefektették a modern gazdasági rendszerek alapjait. James Watt feltalálja a gőzgépet; Adam Smith megírja a Vizsgálódás a nemzetek jólétének természetéről és okairólt; James Cook kapitány pedig eléri Ausztrália és Új-Zéland partjait. Érdekes módon mindezzel egy időben új típusú politikai szembenállás is születik: az emberek már nem a hazájukért vagy a királyukért, hanem absztrakt értékekért küzdenek. Az 1770-es évek a populizmus és a liberális eszmék bölcsője is.

Ekkorra az európai államok már készen állnak arra, hogy újrarajzolják a világtérképet. Ez 1772-ben kezdődik Lengyelország felosztásával, amelynek során Oroszország, Poroszország és Ausztria kiterjeszti ellenőrzését a végzetesen meggyengült szomszéd területeire.

Mindeközben újra fellángol az Oroszország és Törökország közötti konfliktus. A viszály sokáig tart, és a fő színterét a Krím, illetve a mai Ukrajna déli vidékei szolgáltatják. Oroszország errefelé újabb gyarmatokat hoz létre, aminek következményei a mai napig érezhetők.

A világ két legnagyobb birodalmát közben majdnem egyszerre rázzák meg felkelések.

1773-ban tiltakozó mozgalom indul, amely utóbb bostoni teadélutánként vonul be a történelemkönyvekbe. Az észak-amerikai brit telepesek fellázadnak a brit korona ellen, ami hamarosan függetlenségi háborúba torkollik. A lázadók vezetője George Washington, az Egyesült Államok majdani első elnöke.

Ugyancsak 1773-ban az uráli kozákok – Szibéria gyarmatosítóinak leszármazottai – fellázadnak az Orosz Birodalom ellen. (Az Urál folyó lényegében Európa és Ázsia határát alkotja.) A forgatókönyv az amerikaira emlékeztet: az újonnan kivetett adók és a korábban autonómnak minősülő területeken bevezetett, egyre fájdalmasabb szabályozások lázongáshoz vezetnek. Katalin kormánya megfosztja a kozákokat egykori szabadságjogaiktól, amire azok fellázadnak. Az uráli konfliktus, akárcsak az amerikai, csak egy erőskezű, karizmatikus vezető megjelenésével terebélyesedik igazi polgárháborúvá. Oroszországban ez a személy egyszerű kozák, bizonyos Jemeljan Pugacsov. Tekintélye nyomatékosítása érdekében kijelenti, hogy valójában III. Péter cár, Katalin férje, akinek ezek szerint sikerült túlélnie az ellene elkövetett merényletet.

Az amerikai és az uráli lázadó erők számosságukat tekintve is összevethetők: mindkettő nagyjából negyvenezer főt tesz ki. Pugacsov kozákjaihoz a Volga mentén és a Szibéria nyugati részén élő több gyarmatosított népcsoport, tatárok, baskírok, kazahok és kalmükök is csatlakoznak. Franciaország a III. György ellen küzdő amerikai csapatok segítségére siet, majd 1778-ban hadat üzen Angliának. A kozákok is szövetségesre lelnek Oroszország első számú külhoni riválisában, Törökországban. Mindenesetre az oszmánokkal folytatott harcok 1774-ben befejeződnek, és Katalin még nagyobb haderővel szállja meg a lázongó Urált.

A történészek sosem vontak párhuzamot a George Washington és a Jemeljan Pugacsov által folytatott harcok között – ez végső soron nem meglepő, hiszen amíg az egyik lázadás sikeres volt, addig a másik elbukott. Azonkívül a két felkelő hadsereg az összetételét illetően is meglehetősen különbözik egymástól: igaz, hogy Pugacsovhoz is csatlakozik néhány szentpétervári nemes, de az amerikaiak összességében jóval képzettebbek és jobban felszereltek. A lényegi különbség az, hogy míg a brit gyarmatok a tengerentúlon találhatók, vagyis nem kapcsolódnak közvetlenül Angliához, addig az orosz gyarmatok közvetlenül az anyaország mellett fekszenek. A kozákok kezdetben fel tudnak mutatni néhány harctéri sikert, és több jelentős települést, köztük Kazanyt, Oroszország akkori ötödik legnagyobb városát is elfoglalják. Csakhogy amikor Katalin támadásba lendül, egyszer csak kiderül, hogy a lázadók híján vannak az eltökéltségnek és az eszméknek, és általában véve nincs igazán világos fogalmuk arról, hogy miért is harcolnak – vagyis mindaz hiányzik belőlük, ami az észak-amerikaiakat győzelemre vezette. Pugacsov serege szétszóródik, őt pedig végül a saját emberei árulják el.

Vajon miként alakul a világtörténelem, ha Jemeljan Pugacsov George Washingtonhoz hasonlóan sikeresen leválasztja az Urálon túli gyarmatokat az Orosz Birodalomról, és kikiáltja a „Szibériai Egyesült Államokat”?

Két évszázaddal később, az 1990-es években Jurij Karjakin orosz író, miután Oroszország első elnöke, Borisz Jelcin mellett részt vesz egy hivatalos eseményen a Kremlben, a látottakat ahhoz hasonlítja, „mintha a győzedelmes Pugacsov bevette volna Moszkvát”. Jelcin valóban több tekintetben is Pugacsovhoz hasonlít. Mindketten sok évet töltöttek az Urálban, és mindkettejükre erőteljesen jellemző a szabadságvágy és az alkohol szeretete.

Mindez persze csak spekuláció. A valóságban Jemeljan Pugacsovot elfogták, elítélték, majd 1775-ben a moszkvai Bolotnaja téren felnégyelték – ez a tér lesz később a 21. század legnagyobb Putyin-ellenes tüntetésének helyszíne is.

Krím de la crème

A 21. század Oroszországában éles viták folynak arról, hogy ki birtokolja a Krím-félszigetet. Putyin propagandája Nagy Katalin jelentőségét hangsúlyozza a Krím és Dél-Ukrajna fejlődésének történetében, mintha előtte egyáltalán nem is lett volna errefelé élet. Néhányan azonban ismerik a vidék történetét, és azzal is tisztában vannak, hogy egy ideig történetesen a mai Oroszország volt alávetve a Krímnek, nem pedig fordítva. A Krími Kánság lényegében az utolsó maradványa volt Dzsingisz kán egykor hallatlan erejű és kiterjedésű birodalmának, amelyet a későbbiekben is az ő leszármazottai irányítottak. Volt idő, amikor a moszkvai cárok a Krím urainak fizettek adót.

A dolog valahogy így kezdődött: a 13. században Dzsingisz kán egyesítette a mongol törzseket, és hatalmas birodalmat hozott létre, amelyet a fiai között osztott fel. Az unokája, Batu újabb hadjáratot indított a Nyugat ellen, és egészen Kelet-Európáig nyomult előre. Menet közben számos várost, többek közt Kijivet, Vlagyimirt és Moszkvát is elfoglalta; az utóbbi ekkor még korántsem számított jelentős településnek. Batu kán egészen a mai Németország területén lévő Szászországig jutott, hogy azután visszaforduljon a Volga irányába, ahol megalapította új fővárosát, Szarajt, nem messze a mai Asztrahánytól. A 14. században Párizs után Szaraj volt Európa második legnagyobb városa.

Dzsingisz kán leszármazottai Dzsocsi Ulusznak nevezték el államukat; az orosz krónikákban, illetve később a nyugati historiográfiában „Aranyhordaként” ismert. Ha ezt az államot egy modern világtérképre helyeznénk, Oroszország és Ukrajna déli és Kazahsztán északi területeit, továbbá Üzbegisztán és Türkmenisztán jelentős részét lefedné. A következő három évszázad során ez volt Kelet-Európa legerősebb állama – egy középkori szuperhatalom. Logikus tehát, hogy az orosz propagandisták ehhez nyúlnak vissza, amikor Putyin birodalmának előképét keresik. Ami a területét illeti, többé-kevésbé meg is felel a Szovjetuniónak, úgyhogy remekül illeszkedik a nagy és elveszett birodalomról szőtt álomhoz, amelyben manapság annyian hisznek Oroszországban.

A 15. században ez a hatalmas kiterjedésű állam összeomlott, és lényegében a Krím Kánság lett az örököse: a krími kánok „Nagy Hordának” nevezték az országukat, amelynek fővárosa a mai Szimferopoltól nem messze fekvő Bahcsiszeráj volt.

A 13. századtól kezdve az orosz tartományok kötelesek voltak adót fizetni a Hordának, ami jelentősen hozzájárult Moszkva felemelkedéséhez: Moszkóvia fejedelmeit jelölték ki a feladatra, hogy szedjék be az adókat a szomszédaiktól, és vigyék el a pénzt Szarajba. Az orosz történetírás szerint Moszkva a Nagy Horda összeomlásával 1480-ban „levetette magáról a mongol igát”. Ám valójában továbbra is adót fizetett a Krími Kánságnak, egészen a 17. századig (még Nagy Péter idejében is), a lengyel–litván államközösséghez hasonlóan.

A 17. században a Krím több háborút is vívott az Oszmán Birodalommal, ám végül alulmaradt: a kán a konstantinápolyi szultán vazallusa lett. A Krím lényegében törökké válik, és az Oroszország ellen folytatott későbbi háborúk során minden alkalommal az oszmánok mellett száll harcba.

A Krími Kánság egyik fontos bevételi forrása a rabszolgakereskedelem volt: a katonák rendszeresen portyáztak a szomszédos vidékeken, elsősorban Dél-Ukrajnában, és rengeteg embert elraboltak, akiket aztán a bahcsiszeráji és isztambuli rabszolgapiacokon adtak tovább. Épp ezért, mint arról korábban szó volt, a Zaporizzsjai Had, a Dél-Ukrajnában létesített erődrendszer elsődleges célja az volt, hogy az efféle betörésektől védje az embereket.

1768-ban Nagy Katalin háborút indít Törökország és a Krím ellen, és a következő néhány évtized során teljesen átrajzolják a régió térképét. Az orosz sereget Pjotr Rumjancev vezeti, és a hadjáratban a zaporizzsjai kozákok is részt vesznek.

Rumjancev jelentős területeket elfoglal, és védelmi vonalakat hoz létre, amivel lényegében bekebelezi a Zaporizzsjai Hadat – a határ ekkor már attól délre húzódik. Az orosz csapatok számos kulcsfontosságú krími erődítményt is elfoglalnak, és maga a Kánság is orosz fennhatóság alá kerül.

Bár Rettegett Ivánnal kezdve Moszkóvia majdnem mindegyik uralkodója háborúzott a Krímmel, a konfliktus ötletgazdájának Voltaire-t tekinthetjük: 1763-tól kezdődően levelezik rendszeresen Nagy Katalinnal, akit arra biztat, hogy indítson hadjáratot a törökök ellen. A francia filozófus úgy véli, hogy az Oszmán Birodalom barbár képződmény, amelyet mielőbb el kell törölni a föld színéről; Konstantinápolyt ezután lehetőség szerint Oroszország fővárosává kell megtenni, Katalinnak pedig meg kellene tanulnia görögül, és újra kell alapítania Platón Akadémiáját. „Asszonyom, ha elpusztítja a törököket, azzal Őfelsége jelentősen hozzájárulna napjaim gyönyörűségessé tételéhez” – írja 1769-ben az orosz cárnőnek.

Voltaire hamarosan méltó tanítványára talál Katalin új kedvencében, Grigorij Patyomkinban. Patyomkin kulcsszerepet tölt be Oroszország történelmi fejlődésében: ő győzi meg róla Nagy Katalint, hogy Oroszországot olyasféle gyarmatosító birodalommá kell tenni, amely méltó vetélytársa lehet az angoloknak. Számára Voltaire „görög projektjének” megvalósítása – Konstantinápoly elfoglalása és visszahódítása a kereszténységnek – valóban élete küldetésévé válik. Katalin még az egyik unokáját is Konsztantyinnak fogja elnevezni, remélve, hogy egy nap ő kormányozhatja majd Konstantinápolyt.

Patyomkin még fiatal katonatisztként részt vett a Katalint hatalomra juttató államcsínyben, és azóta sikerült maga mögé szorítania a cárnő korábbi kedvencét, Grigorij Orlovot. 1774 áprilisában Katalin őt bízza meg a Zaporizzsjai Hadtól délre fekvő gyarmatok igazgatásával – ezt a térséget akkoriban a lengyelek „vad vidéknek” hívják. Napjainkban ezek területén található az a Herszon és a Zaporizzsja megye, amelyeket az orosz csapatok 2022 márciusában foglalnak el. A cárnő a gyarmatosított területet Novorosszijának (Új-Oroszország) nevezi.

Katalin utasítást ad rá Patyomkinnak, hogy hozzon létre új erődítményeket és városokat – a 21. századi putyinista propaganda nem győzi hangsúlyozni ezt az előzményt. A helyi lakosok, vagyis a krími tatárok és a kozákok ugyanolyan bánásmódban részesülnek, mint az észak-amerikaiak a franciák és a britek részéről: tőlük is elrabolják az őseik földjét.

A kozákok megpróbálnak tiltakozni a törvény adta keretek között, és írásos dokumentumokat nyújtanak be Szentpétervárnak annak bizonyítására, hogy ezek a területek jog szerint őket illetik. (Gogol ezt az utazást írja le Karácsony éjszakája című művében.)

Az orosz állam kiterjesztésének lesz még egy következménye. Lengyelország elcsatolását követően jelentős számú zsidó is a birodalom alattvalójává válik, Katalin azonban rendeletet hoz róla, hogy a zsidók nem telepedhetnek le a nagyobb városokban, helyette külön „letelepedési övezeteket” jelölnek ki a számukra. A legtöbb zsidó ennek következtében a mai Ukrajna területére kerül.

Ugyancsak Katalin alatt kerül sor Alaszka gyarmatosításának megkezdésére, miután a szibériai kozákok egészen addig nyomulnak keletre, míg el nem érik a távoli Amerikát.

A Volt Had, nincs Had

1774 júniusában a zaporizzsjai kozákok megérkeznek Szentpétervárra, és audienciát kérnek Katalintól, hogy kifejezhessék a Zaporizzsjai Had területén lévő földjeik megtartására vonatkozó óhajukat. Temérdek ajándékkal kedveskednek a fővárosi hivatalnokoknak: lovakat, ékszereket, szőtteseket, húst, szalonnát, halat, bort és gyümölcsöket hoznak magukkal. Az ügyükben eljáró hivatalnokok anélkül veszik át az ajándékokat, hogy ígéretet tennének a segítségre. A kozákokat zavarja honfitársaik magatartása: Ukrajna szülötteiről van szó, akik a fővárosban vezető beosztásba kerültek, mégsem tanúsítanak semmiféle érdeklődést a Had sorsa iránt.

A kozákok azon viccelődnek, hogy „mindenki sötétben ücsörög” – vagyis valójában Patyomkin herceg, a cárnő szeretője gyakorolja a hatalmat. (Oroszul a „potyomki” „sötétet” jelent.) Az ukránok nem tudják, hogy alig pár nappal a megérkezésük előtt, június 19-én Katalin titokban feleségül ment Patyomkinhoz.

Gogol elbeszélésében Patyomkin az, aki végül tető alá hozza a kozákok és a cárnő közti találkozót, és ő magyarázza el nekik, hogy mit kell mondaniuk az uralkodónak. Csakhogy a cárnő előtt a kozákok lefagynak, és nem jutnak eszükbe a megfelelő szavak. Végül valahogy összegyűjtik a bátorságukat, és megkérik Katalint, hogy ne pusztítsa el a Zaporizzsjai Hadat. A valóságban erre a találkozóra egyáltalán nem kerül sor: Katalin nem is akarja fogadni a kozákokat, akiknek mindössze annyit sikerül elérniük, hogy a vidéki rezidenciájában, Carszkoje Szelóban együtt ebédelhetnek néhány nemessel. A kozákok végül üres kézzel térnek haza.

A cárnő ekkor utasítja udvari történetíróját, Gerhard Müllert a Zaporizzsjai Had tanulmányozására. Ugyanarról a Müllerről van szó, aki korábban akkora zűrbe keveredett, amiért az orosz cárokat a varégoktól eredeztette. Müller ekkor már hetvenesztendős, betegségtől gyötört öregember, ennek ellenére végrehajtja, amit kérnek tőle. Valóságos karaktergyilkosságot hajt végre a kozákokkal szemben: lusta, iszákos banditák; „zabolátlan szabadságvágyukból” kizárólag baj származik. Innokentyij Gizel után Müller lesz a második német származású történész, aki alapvető hatást gyakorol Ukrajna jövőjére.

1775. május 4-én Katalin úgy dönt, hogy elpusztítja a Zaporizzsjai Hadat. Hat héttel később az orosz csapatok körbeveszik a térséget. A kozákok többsége ekkor a törökök ellen harcol, úgyhogy alig néhány ezren védik az erődítményt. A hátramaradt csapatok kénytelenek letenni a fegyvert.

Augusztus 14-én a cárnő kiad egy manifesztumot, amelyben közli, hogy a Hadat meg kell semmisíteni, a nevét pedig ki kell törölni a történelemből. Dölyfösséggel, rablással, engedetlenséggel és az orosz állampolgárok elleni erőszakkal vádolja a kozákokat. A Had birtokait felosztják a tiszti kar tagjai között, beleértve Patyomkint és az egykori hetman Razumovszkijt.

Ugyanabban az évben az egykori Had területén megalapítják Krivij Rih városát, ahol kétszáz évvel később megszületik Volodimir Zelenszkij. Egy évvel később, 1776-ban Patyomkin herceg a közelben megalapítja Jekatyerinoszlav (Katalin dicsősége) városát, amelyet kinevez az új tartomány fővárosának. A 20. században a város a Dnyipropetrovszk nevet kapja, ahonnan a kései Szovjetunió vezetőinek egész klánja (mások mellett a főtitkár, Leonyid Brezsnyev is) származik. A 21. században a várost még egyszer átnevezik, ezúttal Dnyipróra. Patyomkin más városokat is alapít, többek között Herszont és Mariupolt, amelyeket az orosz csapatok aztán 2022-ben foglalnak el.

1787-ben Katalin hatalmas kísérettel, továbbá a szent római császárral, II. Józseffel körbeutazza Ukrajnát, majd ellátogat a frissen meghódított Krímbe. A népszerű, bár nem bizonyítottan hiteles legenda szerint Patyomkin hamis településeket építtet az útvonal mentén, amelyek kívülről mind pompásan mutatnak, hogy a helyiek idilli életét demonstrálják. Mindez nagy hatást gyakorol Katalinra. Valóban léteznek errefelé települések, csakhogy azokat nem Patyomkin, hanem jóval előtte a zaporizzsjai kozákok építették. A „Patyomkin-falu” kifejezés utóbb a túlbuzgó alattvalók azon törekvésének szinonimájává vált, hogy akár a megtévesztéstől sem visszariadva, bármilyen eszközzel igyekeznek a feljebbvalóik kedvében járni. Ilyesmire világszerte találni példákat, de az orosz bürokrácia gyakorlatában egyenesen művészetté vált.

2022-ben bukkan fel a közelmúlt orosz történelmének leghíresebb „Patyomkin-faluja”: az orosz hadsereg biztosítja róla Putyint, hogy az orosz hadsereg a második legütőképesebb a világon, a hírszerzés pedig arról tájékoztatja az elnököt, hogy az ukránok virágokkal fogják köszönteni az orosz katonákat. Mind Putyin, mind pedig Katalin örömmel hallgatja az efféle hízelkedéseket. Bizonyítékot szeretnének – sőt követelnek – az álmaik valóságosságáról.

Patyomkin 1791-ben, mindössze ötvenkét évesen hal meg. Herszonban temetik el, abban a városban, amelyet Novorosszija (Új-Oroszország) eljövendő fővárosaként épített. 2022 márciusában Putyin csapatai elfoglalják Herszont, majd októberben, nem sokkal azelőtt, hogy visszavonulnának a városból, elrabolják Patyomkin maradványait a Szent Katalin-székesegyházból, hogy visszavigyék magukkal Oroszországba.

4. A NYELV MÍTOSZA: TARASZ SEVCSENKO KÜZDELME A RABSZOLGASÁG ELLEN

Csendes szóval

1845, karácsonyeste. Egy harmincegy éves költő az orvosa házában nyomja az ágyat Perejaszlavban. Bohdan Hmelnickij 1654-ben ebben a városban írta alá a hírhedt szerződést Moszkvával. A költő tüdőgyulladásban haldoklik. Előző nap bőrig ázott és megfázott a fagyos esőben. A 19. század közepén még nem ismerték az antibiotikumot, úgyhogy mind az orvos, mind a páciens tisztában van azzal, hogy nincs remény.

Miközben a költő búcsút vesz az élettől, még ír egy rövid verset, amelynek a Végrendelet címet adja. Ebben arra kéri az olvasóit, hogy otthonában, Ukrajnában, egész pontosan a Dnyeper partján temessék el. Emellett ígéretet tesz rá, hogy: „Ha majd hallom: hogy özönöl / az ellenség vére, / ha majd ömlik Ukrajnából / a tenger kékjébe – / akkor fel az égig szállok” – a gyűlölt ellenség itt az oroszokra utal. A költő csak ekkor lesz képes az imára; egészen addig Isten nem létezik a számára. Ezt követően sürgeti a hazafiakat, hogy „zúzzák szét láncaikat”, „zsarnok-vérrel öntözzék a szent szabadságot”, és emlékezzenek meg róla „csendes szóval”.5

Miután leteszi a tollát, a költő elszenderedik… Csakhogy másnap reggel csoda történik: a várakozásokkal ellentétben jobban érzi magát. Hamarosan teljesen felgyógyul.

A költőt Tarasz Sevcsenkónak hívják. Miután megírta a Végrendeletet, még tizenöt évig él. Mindenesetre ez a vers lesz az élete hátralévő részében bekövetkező tragikus fejlemények egyik oka. Ami az örömtelibb fejleményeket illeti, költészete az ukrán irodalom szerves részévé, egyúttal a nemzet szabadságáért folytatott küzdelem szimbólumává válik. A költeményeit mintegy százötven nyelvre fordítják le, és több mint hatvan zeneszerző tesz kísérletet a megzenésítésükre. Maga Sevcsenko ugyanakkor tragikus sorsának köszönhetően még műveinél is jelentősebb szimbólummá válik.

A láncok szétzúzása

A tizennyolc éves Tarasz Sevcsenko 1831-ben érkezik Szentpétervárra, ugyanabban az esztendőben, amikor Gogol Karácsony éjszakája című művén dolgozik. Éppen Gogol a kedvenc szerzője, de nem is álmodik róla, hogy találkozik vele. Erre jó oka van: Tarasz ugyanis rabszolga.

Tarasz Sevcsenko jobbágycsaládba született egy Kijiv melletti településen. Tizenegy éves korában meghaltak a szülei, de az élete annyiban szerencsésen alakult, hogy a földbirtokosa, Pavel Engelhardt úgy döntött, hogy „házi kozákot”, vagyis olyan személyes szolgát, illetve inast nevel belőle, aki továbbra is a hagyományos ukrán öltözéket viselheti. A földbirtokos hamarosan Szentpétervárra költözik, ahol Tarasz engedélyt kér tőle, hogy egy festőművész tanoncaként dolgozhasson. Engelhardt hozzájárulását adja, hogy aztán Sevcsenkót a saját „házi művészeként” használhassa. Tudja, hogy ifjú jobbágya remekül rajzol, és sokszor támaszkodik is a tehetségére, például amikor arra kéri, hogy portrékat készítsen a szeretőjéről.

A festő műhelyében Tarasz értékes kapcsolatokra tesz szert. 1836-ban megismerkedik egy földijével, Ivan Sosenkóval, aki hozzá hasonlóan igen tehetségesen rajzol. Sosenko rosszallását fejezi ki amiatt, hogy egy ilyen tehetséges művész rabszolgasorban tengődhet, és elhatározza, hogy segít Tarasznak jobbra fordítani a sorsát. Még Engelhardtot is felkeresi, de nem jár sikerrel.

Sosenko ezután felkeresi a korszak legnépszerűbb művészeit, hogy Tarasz képességeiről áradozzon nekik. Köztük van Karl Brjullov, Oroszország akkoriban legjelentősebbnek számító festője is. 1837-ben Brjullov személyesen is meglátogatja Engelhardtot, akit azonban az sem vesz le a lábáról, hogy egy ennyire híres személy jár közben a szolgája érdekében. Kijelenti, hogy csupán jelentős összeg fejében hajlandó elengedni tehetséges jobbágyát.

Amikor ez a tudomására jut, a feldühödött Tarasz fejébe veszi, hogy megöli a gazdáját. Sosenkónak és Brjullovnak azonban sikerül lebeszélniük a tervéről.

Brjullov ezután megkeresi Vaszilij Zsukovszkijt, a népszerű költőt, az élők sorából ekkor már eltávozott Alekszandr Puskin egykori barátját, továbbá befolyásos udvari figurát. Zsukovszkij, aki a trónörökös, a leendő II. Sándor cár tanítója, beleegyezik, hogy segít. A „mentőterv” a következő: Brjullov készít egy portrét Zsukovszkijról, amelyet értékesítenek egy árverésen, az így szerzett bevételből pedig megváltják Tarasz szabadságát.

1838. május 4-én Brjullov és Zsukovszkij, a korabeli Orosz Birodalom alighanem legjelentősebb festője és költője megkapja a „megváltási igazolást” Engelhardttól, amelyet aztán átadnak az ekkor huszonnégy éves Sevcsenkónak. Tarasz Sosenkóhoz szalad, és örömében ugrálva így kiált fel: „Szabadság! Szabadság!”. Olyannyira magánkívül van a boldogságtól, hogy még el is sírja magát.

Rögtön a felszabadítása után Tarasz felvételt nyer a szentpétervári Birodalmi Művészeti Akadémiára. Egyike Brjullov kedvenc tanítványainak, sőt még a mester házába is beköltözik. Tarasz még mindig alig tudja elhinni, hogy micsoda szerencse érte: szó szerint egyik napról a másikra rabszolgából a főváros elismert művészévé vált, ráadásul az egyik legnagyobb festő otthonában él, ahol bármikor megcsodálhatja annak remekműveit. Ekkoriban kezd ukrán nyelvű költeményeket írni.

Ugyanebben az évben, a világ másik végén egy hasonló történet van kibontakozóban. 1838. szeptember 3-án az afroamerikai rabszolga, Frederick Bailey megérkezik a baltimore-i pályaudvarra. Hamis dokumentumok vannak nála, amelyek szerint szabad ember – matróz. Huszonnégy órával később, miután felszáll egy vonatra, megérkezik New Yorkba, abba a városba, ahol ekkorra már eltörölték a rabszolgaságot. Pár nappal később a menekülését megszervező jegyese, Anna Murray is csatlakozik hozzá. Összeházasodnak, és felveszik a Douglass nevet. A következő években Frederick Douglass Amerika leghíresebb felszabadított rabszolgájává, egyúttal az ország első fekete írójává és közszereplőjévé válik.

Az orosz nyelv megcsonkítása

Ezzel egy időben kezdetét veszi az úgynevezett „nagy játszma”, egy birodalmak közti őrült versengés, amelynek tétje, hogy melyikük tud a másiknál több területet bekebelezni. A két szembenálló fél az Orosz és a Brit Birodalom, összecsapásuk helyszíne pedig Ázsia. A Brit Birodalom délről halad észak felé: miután elfoglalta a mai India, Pakisztán, Banglades, Nepál és Bhután jelentős területeit, háborút indít Afganisztánban. Az Orosz Birodalom fordított útvonalon, északról déli irányba nyomul előre: elfoglalta Kazahsztánt, Kirgizisztánt, Üzbegisztánt, Türkmenisztánt, Tádzsikisztánt, és már az iráni határ felé közelít. Ezzel párhuzamosan Oroszország a Kaukázust is meghódítja. Grúzia még a 19. század elején válik a Birodalom részévé, ugyanakkor ezt követően Oroszország majdnem egy évszázadon keresztül háborúzik a csecsenekkel és a cserkeszekkel.

Szintén a 19. század elején Oroszország kiterjeszti európai határait: annektálja Finnországot, a Távol-Keleten pedig elcsatolja az Amur-folyótól északra fekvő területeket Kínától.

A hatalmas birodalom élén egyetlen ember áll: I. Miklós. Oroszország ekkoriban abszolút monarchia, amelynek Nagy-Britanniától eltérően nincs parlamentje. És ugyanaz a Tarasz Sevcsenko, aki csak nemrégiben szabadult fel a jobbágyság alól, váratlanul karnyújtásnyira találja magát a hatalomtól.

Egy nap a huszonegy éves trónörökös, Sándor nagyherceg meglátogatja Brjullovot az otthonában. A harminckilenc éves művész, akit ekkor már meglehetősen fárasztanak az efféle bosszantó fejedelmi látogatások, a huszonnégy éves Sevcsenkót kéri meg, közölje a herceggel, hogy nem tartózkodik otthon, és legyen szíves megmutatni neki helyette a festményeit. Tarasz körbevezeti Sándort a képtárban, amely igencsak elnyeri az utóbbi tetszését. Ez az első találkozás Oroszország leendő uralkodója és Ukrajna leendő nemzeti költője között.

Sevcsenko egyre több kapcsolatra tesz szert a honfitársai, továbbá a lengyelek és a belaruszok között, akiknek a földjeit szintén bekebelezte az Orosz Birodalom. A barátok szórakoztató költemények felolvasásával ütik el az időt. A 19. század fordulójának kedvelt társasági elfoglaltsága, hogy Vergilius Aeneisét (a legendás trójai hősről, Aeneasról szóló eposzt) lefordítják különféle nyelvekre, és közben egyfajta paródiává írják át a művet. Először a francia, a német és az orosz változat lát napvilágot, majd 1798-ban Ivan Kotljarevszkij tollából megszületik az ukrán verzió.

Kotljarevszkij korántsem hétköznapi figura. Kozák családból származik, és hivatásos katonatisztként 1812-ben, a napóleoni háborúk idején megkísérli újból felállítani a reguláris kozák hadsereget, ám ebben a törekvésében kudarcot vall. Katonai szolgálata idejére esik az Aeneis átiratának megszületése is – nem mellesleg ez a modern ukrán nyelv első jelentős költői teljesítménye. Érdekes módon a vállalkozás eredetileg paródiának indult, ráadásul az eljövendő nemzedékek az ukránok kifigurázásával és kigúnyolásával fogják vádolni a szerzőt. Sevcsenko mindenesetre nagy rajongója Kotljarevszkijnek.

Az 1820-as években belarusz nyelven is megjelenik az eposz hasonlóképpen humoros változata, ami igencsak közeli hasonlóságot mutat az ukránnal. Így szórakoztatják egymást Sevcsenko és a barátai. Ekkoriban az Orosz Birodalom kisebbségi nyelvein születő legnépszerűbb művek humoros költemények. A jelentősebb műalkotásokat oroszul írják; a „népi irodalom” elsődleges feladata a szórakoztatás.

Tarasz Sevcsenko azonban hamarosan porrá zúzza ezt a sztereotípiát. 1840 áprilisában publikálja Kobzos című művét – egy ukrán nyelven írt költeményt.6 Botrány lesz belőle: Szentpétervárott egyáltalán nem számít szokványosnak ukránul írni, pláne meg is jelentetni az így létrejött műveket. Az orosz állam álláspontja általánosságban az, hogy ukrán nyelv nem létezik, kizárólag az orosz, amelynek viszont több dialektusa is van: a nagyorosz, a belarusz és a kisorosz, vagyis az ukrán.

Mindeközben Sevcsenko műve változatos reakciókat vált ki. Oroszország akkori legnevesebb irodalomkritikusa, Visszarion Belinszkij tessék-lássék módon megdicséri a művet, és megjegyzi, hogy az bizonyára „javára fog szolgálni Dél-Oroszországi egyszerűbb olvasóinak”. Ehhez képest a többi kritika egyenesen lesújtó. „Fájdalmas látni, ahogy Sevcsenko úr mind a gondolatot, mind pedig az orosz nyelvet megcsonkítja a maga hohol stílusú utánzatával!” – írja a Szin Otyecsesztva (A haza fia) című irodalmi lap szerzője. „Pedig a költőnek van lelke, vannak érzései, így orosz nyelvű versei bizonyára érdemben gazdagíthatnák igaz orosz költészetünket.”

Sevcsenko azonban nem törődik a kritikusaival, és nem sokkal később közzéteszi A hajdamak-sereg című költeményét, amely a nyugat-ukrajnaiak lengyelekkel szembeni véres felkeléséről szól. A szerző érezhetően a lázadókkal rokonszenvezik, ami miatt komoly összetűzésbe kerül a cenzorokkal. Sevcsenko rámutat, hogy a vers hősei nem Oroszország, hanem Lengyelország ellen harcolnak, ám ez az állítás sajnos nem túlságosan meggyőző, a felkelésre ugyanis éppen II. Katalin uralkodásának kezdetén, nem sokkal Lengyelország felosztása előtt került sor, amikor a lengyel–litván államközösség már egyébként is majdnem teljes mértékben Moszkva fennhatósága alatt állt, és az orosz hadsereg tevékenyen fellépett a lengyelek oldalán, hogy elfojtsa a lázadást.

A pétervári kritikusok megsemmisítő véleményt fogalmaznak meg A hajdamak-seregről. Ekkor már Belinszkij is azt írja: „Az efféle műveket a szerzők jellemzően csak saját szórakoztatásukra és épülésükre teszik közzé: nagyon úgy tűnik, hogy önmagukon kívül nincs is más közönségük. Ha ezek a kobzar [dalnok] úriemberek úgy vélik, hogy szerzeményeik a földijeik alsóbb rétegeinek épülését szolgálhatják, akkor bizony komoly tévedésben vannak. A versek, annak ellenére, hogy kétségkívül csordultig teltek az elképzelhető legotrombább és legalpáribb kifejezésekkel, híján vannak a képzeletnek és a történetmesélésnek, és olybá tűnik, hogy inkább a silány költőkre jellemző olcsó ámításokkal és modorosságokkal élnek, amelyek többnyire egyáltalán nem is tekinthetők »népiesnek«, noha számos utalást tartalmaznak a történelemre, a népdalokra és a legendákra, és ennyiben tökéletesen érthetetlenek maradnak az egyszerű emberek számára, akik az égvilágon semmi megragadót sem találhatnak bennük.”

A lesújtó kritikák ellenére Sevcsenko csillaga egyre magasabbra emelkedik: gyakori vendég a főváros legdivatosabb szalonjaiban, és a pétervári elit is buzgón keresi a barátságát. Emellett zsákszámra kapja a leveleket ukrajnai olvasóitól, akik nem győzik magasztalni a műveit, és az alacsony példányszámok miatt panaszkodnak.

1843-ban a Művészeti Akadémia lehetővé teszi a diák Sevcsenkónak, hogy Ukrajnába utazzon. Ellentmondásos érzései vannak az úttal kapcsolatban, és azon tanakodik, érdemes-e egyáltalán elindulnia: „Nem akarok Kis-Oroszországba menni. A sivalkodást leszámítva semmit sem hallani onnan” – írja nem sokkal az út előtt. Mindenesetre meggondolja magát, és mégiscsak hazalátogat – immár szabad emberként. Ukrajnában találkozik a bátyjával és a nővérével, akik még mindig jobbágysorban élnek. Sevcsenko ekkor már igazi hírességnek számít az országban, és melegen üdvözlik a tehetős otthonokban. Az viszont megdöbbenti, hogy mindenütt milyen durván bánnak a jobbágyokkal. Többször is előfordul, hogy miután a vendéglátója kemény kézzel bánik az egyik szolgájával, Sevcsenko felpattan, és minden magyarázat nélkül távozik.

A népszerűsége egyre csak nő. 1844-ben a legbefolyásosabb pétervári újság, a Szovremennyik szerzője arról ír, hogy Sevcsenko ukrajnai hírneve ahhoz hasonlítható, amellyel Puskin rendelkezik Oroszországban.

Ezzel egy időben Frederick Douglass is az elismerésért harcol az Egyesült Államokban. 1845-ben megírja a Narrative of the Life of Frederick Douglass, an American Slave (Egy amerikai rabszolga, Frederick Douglass életének története) című művét, amely pillanatokon belül bestsellerré válik – igaz, néhányan kétségbe vonják, hogy az egykori fekete rabszolga képes lehet-e egyáltalán egy ilyen nagyszabású irodalmi mű létrehozására. A sikerét követően Douglass Európába utazik – Írországba, amelyet ekkor Nagy-Britannia éppúgy igyekszik elnyomni, ahogy Oroszország Ukrajnát. Douglass egyfelől örül, hogy Írországban nem tapasztalható olyasféle faji alapú szegregáció, mint az Egyesült Államokban: mindenütt beengedik a szállodákba, éttermekbe és templomokba, és sehol sem éreztetik vele, hogy másodrendű állampolgár lenne. Másfelől lesújtja, hogy mindenütt milyen nyomorba ütközik. Utazása időpontja egybeesik a nagy éhínséggel: a gyenge krumplitermés és a brit hatóságok teljes közömbösségének következtében alig négy év leforgása alatt több mint egymillióan halnak éhen, és kétmillióan vándorolnak ki az országból. Az éhínség az ír nép egyik legsúlyosabb történelmi tragédiája, amely nagyban hozzájárul a Nagy-Britanniával szemben folytatott függetlenségi törekvéseikhez.

Tarasz Sevcsenko is sok időt tölt utazással: felkeresi a Bohdan Hmelnickijhez kötődő ukrajnai történelmi helyszíneket. 1845-ben még egyszer találkozik a testvéreivel, és ígéretet tesz rá, hogy előteremt annyi pénzt, amivel megválthatja a szabadságukat. Aztán karácsony előtt megbetegszik, és miközben búcsút vesz az élettől, megírja a Végrendelet című költeményt. Csakhogy nem hal meg – a testvéreinek tett ígéretét azonban így sem tudja teljesíteni.

Az Ukrajnai Egyesült Államok

Az 1846-os év vízválasztó Sevcsenko életében. A fő eseményekre áprilisban kerül sor, amikor letelepedik Kijevben, a Hrescsatik úton, és összeismerkedik a szomszédjával, a történész Nyikolaj Kosztomarovval, az ukrán és az orosz történetírás egyik legjelentősebb szerzőjével. Sevcsenko ekkor harminckét éves, Kosztomarov huszonkilenc. Rögtön közeli barátságba kerülnek. Kosztomarov a Kijivi Egyetemen tanít történelmet, ahol Sevcsenko művészeti oktatóként szeretne elhelyezkedni, de senki sem akarja alkalmazni.

Kosztomarov élettörténete nem kevésbé fordulatos a Sevcsenkóénál. Ő is egykori jobbágy, ráadásul törvénytelen gyermek. Az apja, egy idős földbirtokos viszonyba bonyolódott az egyik ukrán szolgálólányával, akit először Moszkvába küldött tanulni, de végül feleségül vett. A fiuk azonban még az esküvő előtt világra jött, úgyhogy az Orosz Birodalom törvényeinek értelmében jobbágyként született, aki történetesen a saját apja tulajdonába került. Az idősebb Kosztomarov eleinte magához akarta venni a gyermeket, végül azonban letett erről. Amikor Nyikolaj betöltötte a tizennégyet, az apját a saját szolgái gyilkolták meg. Nem járnánk távol az igazságtól, ha azt mondanánk, hogy erre legalábbis részben a saját hibájából került sor: a földbirtokos előszeretettel világosította fel a jobbágyait a világ dolgairól, és egyebek mellett gyakorta az értésükre adta, hogy semmiféle Isten nem létezik. Az egyik jobbágya, egy kocsis kissé túlságosan szó szerint értelmezte a tanítást, ugyanis azt a következtetést vonta le belőle, hogy semmiféle túlvilági büntetéstől nem kell tartania az e világi bűneiért, úgyhogy rögtön agyonszúrta, majd kirabolta az urát. Később azonban kínozni kezdte a lelkiismerete, úgyhogy bevallotta a tettét.

A fiatalabb Kosztomarov nem csupán semmit sem örökölt gyászos körülmények között eltávozott apjától, de jobbágyként éppenséggel ő maga volt az „örökség”, amelyet aztán a rokonság örökölt. Ezzel együtt még szerencsésnek mondhatta magát. Családja felszabadította, és a későbbiekben kiváló oktatásban részesítette. A tanulmányai során Kosztomarovra nagy hatást gyakorolt az ország történelme.

Az ekkor már felnőtt Kosztomarov meglehetősen eltérően tekint az ukrán történelemre, mint a kollégái: nincs kibékülve azzal, hogy a könyvek kizárólag „az államfőkről szólnak, miközben megfeledkeznek a tömegek életéről”. Megszületik tehát az ötlet, hogy az állam történetével szemben valakinek a nép történetét is meg kellene írnia, ám ezzel rögtön szembe is kerül a „hivatalos történészekkel”.

Az ifjú tudós „nem csupán halott krónikákból, hanem az élő emberektől” is tanul a történelemről. Alaposan bejárja Ukrajnát, és mélyrehatóan kutatja Bohdan Hmelnickij korát, majd 1846-ban, huszonkilenc évesen a Kijivi Egyetemre kerül az orosz történelem professzoraként.

Kosztomarov meglehetősen alulértékelt figura. Noha Dél-Oroszországban született, sokkal inkább ukránként tekint magára. Saját erejéből tanult meg ukránul, és számos könyvet írt ezen a nyelven, végső soron azonban sem az oroszok, sem pedig az ukránok nem tekintik a sajátjuknak.

Kosztomarov ugyanakkor nem csupán történész, hanem politikus is. Meg van győződve róla, hogy a szláv népek fejlődésének természetes iránya a demokratikus államszövetség felé mutat. Számára az autokrácia idegen elképzelés, nem egyéb, mint a mongol fennhatóság terhes öröksége. A kozákokat a szabad szellem megtestesítőinek látja. Kosztomarov nagy reményeket táplál az ukrán néppel szemben, amely véleménye szerint kivételesen nagy becsben tartja a szabadságot. Arról álmodozik, hogy új szláv államot hoz létre, amely az ukrán, orosz, lengyel, szerb, cseh és bolgár köztársaságok (vagy államok) szövetségéből állna. A jobbágyságot és a kiváltságokat mindegyik államban megszüntetnék, és helyette mindenütt lelkiismereti szabadságot hirdetnének.

Elképzelése szerint az új állam fővárosa Kijiv volna, a legfelsőbb törvényhozó hatalom pedig a kétkamarás parlamentet illetné (ezt az intézményt lengyel mintára „szejmnek” nevezi). A végrehajtó hatalom az elnök kezébe kerülne. Kosztomarov lényegében az Amerikai Egyesült Államok kormányzati rendszerét szeretné lemásolni.

Az Egyesült Államok eközben új földek meghódításával növeli a területeit. 1845-ben a Kongresszus Floridát a huszonhetedik, a Mexikótól nemrégiben elcsatolt Texast pedig a huszonnyolcadik államként ismeri el.

Kosztomarov először a közeli barátai, köztük Tarasz Sevcsenko előtt ismerteti forradalmi elképzeléseit. 1846 áprilisával kezdődően több találkozót is szervez, amelyen a résztvevők a hazájuk jövőjéről beszélgethetnek. Ezeken a megbeszéléseken tizenkét fő van jelen. A társaság a cirill ábécé megalkotói után Cirill és Metód Társaságnak nevezi magát.

A titkos társaságra érthető módon nagy hatást gyakorolnak a krakkói felkelésről érkező hírek. Lengyelország ekkorra már rég elveszítette függetlenségét: a keleti részét Oroszország, az északit Poroszország, a délit pedig Ausztria csatolta el. A lengyelek az osztrák uralom ellen lázadnak fel. Oroszország is csapatokat küld a helyszínre, hogy elfojtsa a lázongást, és ezzel egy időben a hazai másként gondolkodókra is nagyobb nyomást kezd gyakorolni.

1846. december 25-én a Cirill és Metód Társaság tagjai összegyűlnek, hogy megünnepeljék a karácsonyt. A beszélgetésük még a megszokotthoz képest is zaklatottabban alakul. A téma „a szláv törzsek konföderációjának” jövője, illetve az orosz monarchia megdöntése. A jelenlévők szenvedélyes beszédeit az egyik szomszéd, a Kijivi Egyetem tanulója, Alekszej Petrov is kihallgatja. Érdeklődni kezd az elhangzottak iránt, úgyhogy megkéri Kosztomarovot és a többieket, hadd olvashassa el a műveiket. Két hónappal később Petrov már a titkosrendőrségnek jelent a társaságról.

Ezzel nagyjából egy időben levél érkezik Kijivbe a szentpétervári Oktatásügyi Minisztériumból. Sevcsenko állásajánlatot kap: végre elhelyezkedhet az egyetemen művészeti oktatóként. Petrov írásos jelentései postafordultával szintúgy a fővárosban kötnek ki, ahol egyrészt a csendőrség vezetője, másrészt a trónörökös Sándor is elolvassa azokat. Az ifjú herceg ragaszkodik hozzá, hogy a gyanúsítottakat haladéktalanul le kell tartóztatni.

A legnehezebben Sevcsenkót találják közülük, aki éppen Ukrajnában utazgat. Végül április 5-én tartóztatják le.

– Nézzenek oda, Tarasz, hogy kiöltöztél! Frakkot viselsz és fehér nyakkendőt! – gúnyolódik rajta Kijiv kormányzója.

– Éppen Kosztomarov esküvőjére tartottam – feleli Sevcsenko. – Én vagyok a tanú.

– Nos, ahová a vőlegény megy, oda követi a tanú is.

– Micsoda esküvő lesz! – mondja Sevcsenko egy mosoly kíséretében. Kosztomarov ekkor már egy pétervári börtönben ül.

Úton a főváros felé Sevcsenko úgy nevetgél és viccelődik az őrökkel, hogy senki sem mondaná meg: valójában már letartóztatás alatt áll.

Mindeközben Szentpétervárott gőzerővel zajlanak a kihallgatások. Kosztomarov váltig állítja, hogy semmiféle titkos társaság nem létezik, mindössze néhány baráti találkozóról volt szó. A titkosrendőrség azonban mindenáron le akarja leplezni a veszedelmes összeesküvést, akár valóságos, akár nem.

Egy másik letartóztatott azt mondja, hogy a Kijivi Egyetemet politikai fertőzés támadta meg: „A diákok többsége olyannyira megszállottjává vált az államreform gondolatának, hogy még egy saját alkotmányt is megszövegeztek.” Beismeri, hogy a titkos társaság létezik, és két vezetője van: Kosztomarov és Sevcsenko. „Az előbbi a mérsékelt szárnyhoz tartozik, az utóbbi a kevésbé mérsékelthez. Sevcsenko első számú szabálya így hangzik: aki hűséges ehhez a hatalomhoz, az csirkefogó, aki szabadelvű, az nemes lelkű.”

Baljós álom

Letartóztatása idején Sevcsenko egyik rajongója felajánlja a segítségét a költőnek: szívesen elrejti vagy akár meg is semmisíti az írásait. Sevcsenko ezt visszautasítja, úgyhogy a küszöbön álló házkutatás során megtalálják a Végrendeletet, sőt egy még problematikusabb alkotást, az Álom címűt is.

Sevcsenko ezt a költeményét 1845-ben7 írta. A cselekmény igen egyszerű: a költő-főszereplő álmában Ukrajna felett repül. Először a honfitársai szenvedésével szembesül, majd megbéklyózott elítélteket lát. Az utóbbiak között megpillantja Jézus Krisztust. Az elbeszélő ezután Szentpétervárra megy, ahol találkozik egy ukrán honfitársával, aki udvari ember. Az utóbbi arról érdeklődik a költőnél:

– Nem tudsz az itteni nyelven társalogni?

– Tudok – hangzik a válasz –, csak nincs hozzá kedvem.

Az ukrán udvaronc némi ellenszolgáltatásért cserébe körbevezeti a palotában, a költő azonban láthatatlanná és testetlenné válik, és egyedül kezd barangolni. Felfedezi I. Miklós cárt és a feleségét. A cárné leírása különösen előnytelen: „kötőtű a lába, egy elaggott, aszalt gomba (…) mint a gém a madarak közt, ugrándozik körbe”. A cárral együtt úgy pöffeszkednek, akár a „gőgös baglyok”, miközben a hazáról beszélgetnek; a cárné ezután leül egy karosszékbe, a cár pedig ütlegelni és rugdosni kezdi az udvaroncokat, akik erre a náluk alacsonyabb rangban lévőket ütlegelik. Ezzel egy időben az áldozatok azt kiabálják: „Éljen, hurrá a cár atyuska!”

Sevcsenko lírai elbeszélője ezután kiröppen a palotából, és miközben Szentpétervár fölött köröz, észreveszi a bronzlovast, az I. Péter cárnak állított emlékművet; Puskin ugyanezzel a címmel írta meg birodalomellenes művét. A talapzatra a következő szavakat vésték: „Első Péternek Második Katalin.”

Az emlékműre pillantva az elbeszélőnek eszébe jut, hogy történetesen ennek a két uralkodónak a bűne Ukrajna tragédiája: „Az első, ki keresztfára vonta Ukrajnámat, s a második, aki gyászt hozott az árvákra, mind a kettő – emberevő: faltak és raboltak. No és mit vittek magukkal, amikor meghaltak?”8 Ekkor csodálatos madár jelenik meg az égen, amely az elbeszélőhöz csatlakozva szidalmazza Nagy Pétert.

Ekkor felkel a nap. Sevcsenko ellenszenvvel nézi az udvaroncokat, akik a fővárosba költöztek Ukrajnából, és még a saját anyanyelvüket is elfelejtették. A cár, akit másnaposság gyötör, medveként kecmereg elő a rejtekhelyéről, és kiabálni kezd a nemesekkel, akik erre a föld alá süllyednek, ő maga pedig szomorú medveboccsá alakul át. Az elbeszélő ezután felébred.

A Cirill és Metód Társaság letartóztatott tagjai megpróbálnak falazni Sevcsenkónak: Kosztomarov azt állítja, hogy a költő csupán néhány találkozón volt jelen, és semmiféle önálló véleményt nem fogalmazott meg politikai kérdésekről. Ezzel együtt nyilvánvaló, hogy Sevcsenko művei legalább olyan veszedelmesek, mint a kijivi professzorok összeesküvése.

A nyomozás hat hétig tart. „Botrányos versek szerzésének” vádjával Sevcsenkót büntetésképpen közlegényként besorozzák. I. Miklós személyes megjegyzést fűz az ítélethez: a seregben a szerző nem írhat, és nem is rajzolhat. Kosztomarovot egy év börtönre, majd száműzetésre ítélik.

Vajon a szentpétervári társasági elit rokonszenvezik az elítélt összeesküvőkkel? Nem. Az irodalomkritikus Visszarion Belinszkij, aki egykor még óvatos dicséretet fogalmazott meg Sevcsenkóval kapcsolatban, egyik barátjának írt levelében a következőképpen értékeli az új helyzetet: „Hát erre készültek ezek a vademberek, ezek az agyatlan szabadelvűek! Ó, ezek a hoholok! Ezek a megveszekedett idióták, akik malacpörköltet zabálva eljátsszák a liberálist! Mégis miként fejezik ki aggályaikat a kormány felé? Miféle kormány hagyná, hogy a szakadár propagandájuk nyomtatásban is megjelenhessen?”

Belinszkij a levelében újra elmeséli Sevcsenko történetét, azt állítva, hogy a költő két szatirikus költeményt is írt, amelyben kigúnyolta a cárt és a cárnét. A beszámolók szerint Miklós cár a róla szóló művet olvasva jót derült. Amikor azonban a feleségéről szóló darab is a kezébe került, nyomban elpárolgott a jókedve: „Tegyük fel, hogy okkal gyűlöl engem. De őt miért bántja?” Belinszkij elismeri, hogy sem az ismerősei, sem ő maga nem olvasta az Álmot; ennek ellenére biztos benne, hogy azok a strófák „talán nem rosszindulatúak, inkább felelőtlenek és ostobák”, ezzel együtt „a cárnén való gúnyolódás felháborító ízléstelenség”, minthogy, Belinszkij meggyőződése szerint, senki sem sértegethet büntetlenül egy asszonyt. „Igazán sajnálom őt. Ha én lennék a bírája, én sem értem volna be kevesebbel” – vonja le a végkövetkeztetést.

Krími katasztrófa

Mindeközben a liberális elvek futótűzként söpörnek végig a világon. Nem sokkal Sevcsenko és Kosztomarov elítélését követően forradalmak sora robban ki szerte Európában – az 1848-as forradalmak, avagy költőibb kifejezéssel élve „a népek tavasza”. Az emberek mindenütt alkotmányt, szólásszabadságot, és (kizárólag a férfiak számára) általános választójogot követelnek.

Franciaországban ismét megdöntik a monarchiát. Prágában a csehek, a szlovákok, a lengyel és a főként az Osztrák Birodalom területéről érkező ukránok részvételével sor kerül a szláv kongresszusra. Anélkül, hogy erről tudomásuk lehetne, meglehetősen hasonló elképzeléseket fogalmaznak meg, mint a Cirill és Metód Társaság tagjai.

Nyugat-Ukrajna (Galícia), amely ekkor az Osztrák Birodalomhoz tartozik, önrendelkezést követel magának, továbbá szeretné elérni az ukrán nyelvű iskolai oktatás jogának garantálását. A hatóságok engedményeket tesznek.

Kosztomarov és Sevcsenko nem sokat tud ezekről a fejleményekről. Mindketten a börtönbüntetésüket töltik, alig-alig jutnak el hozzájuk a külvilág hírei. Azzal mindenesetre tisztában vannak, hogy Oroszországban folytatódik az elnyomás. A változásért küzdő fiatalokat tömegesen tartóztatják le országszerte. 1849-ben a főváros egyik politikai csoportosulásának tagjait szintén letartóztatják és halálra ítélik – köztük van az ekkor huszonhét esztendős Fjodor Dosztojevszkij is. Az elítélteket már a vesztőhelyre vitték, amikor az ítéletet az utolsó pillanatban kényszermunkára módosítják.

I. Miklós cár mindenfajta forradalmi érzületet csírájában igyekszik elfojtani. Még hadsereget is küld, hogy segítsen leverni a magyarok felkelését az Osztrák Birodalommal szemben, amiért megkapja az „Európa csendőre” nevet. Ezzel együtt rá is nagy hatást gyakorol a szláv népek egyesítésének gondolata. Igaz, Szentpétervár saját elképzeléseket dédelget a szláv függetlenségről: a szlávokat először is fel kell szabadítani az Oszmán Birodalom igája alól, majd alá kell vetni magának az Orosz Birodalomnak.

1853-ban háború tör ki Oroszország és az Oszmán Birodalom között. Nagy-Britannia és Franciaország, amelyek megpróbálják letörni I. Miklós birodalmi ambícióit, a törökök oldalára állnak. Az ütközetek elsődleges helyszíne a Krím. 1854 októberében megkezdődik Szevasztopol ostroma; itt állomásozik Oroszország fekete-tengeri flottája.

A 21. században nehéz elképzelni, hogy az emberek akkoriban miként is tekintettek erre a háborúra. Még csak hetven év telt el azóta, hogy Patyomkin elfoglalta a Krímet, ami előtt a Krími Kánság az Oszmán Birodalom vazallusának számított. Vagyis a törökök ebben az új összecsapásban a saját szempontjukból nézve a történelmi igazság helyreállításáért küzdenek, habár az időközben eltelt hét évtized alatt a térség népessége jelentős mértékben átalakult.

1854 szeptemberében tehát megkezdődik a város ostroma. Hamar világossá válik, hogy a szevasztopoli védők nem tudják sokáig tartani az állásaikat, úgyhogy az orosz cár azzal igyekszik csökkenteni a rájuk nehezedő nyomást, hogy ellentámadást indít Jevpatorija ellen. Amikor azonban 1855-ben a támadás kifullad, többé már nem lehet tartani Szevasztopolt. Mivel nem tudja elfogadni a történteket, I. Miklós öngyilkosságot követ el – erről a tényről az orosz történelemkönyvek szinte sosem tesznek említést.9

1855 elején a Szovremennyik című szentpétervári folyóirat a frontvonalból származó beszámolókat tesz közzé, amelyek szerzője egy bizonyos Lev Tolsztoj. Ezek később Szevasztopoli elbeszélések címen válnak ismertté, és érzékletesen mutatják be a háború értelmetlenségét és a hazafias eszme illuzórikus mivoltát.

A szövegek hatására Tolsztoj komoly elismerésre tesz szert haditudósítóként. Még az új cár, II. Sándor is elolvassa a szóban forgó szövegeket, és arra utasítja a tábornokait, hogy „mentsék meg” ezt a tehetséges írót. Így veszik kezdetüket a Háború és béke majdani szerzőjének irodalmi sikerei.

Bár a krími háború Oroszország vereségével végződik, így is számtalan mítosszal gazdagítja az ország történetét. A tengeri ütközetben elhunyt matrózokat hősként éltetik tovább, Szevasztopolt pedig kinevezik „az orosz dicsőség városának”. Napjaink propagandája számára ez lesz a 2014-es megszállás egyik fontos legitimációs forrása.

A rabszolgaság vége

II. Sándor koronázása alkalmából általános amnesztiát hirdetnek. Sevcsenko, Kosztomarov és Dosztojevszkij sorra nyújtja be a kérvényeket, amelyekben kegyelemért esedeznek; Dosztojevszkij még egy költeményt is szerez, amelyben I. Miklós özvegyét magasztalja – ugyanazt az „aszalt gombát”, aki Sevcsenko Álom című művében is felbukkan.

Az új cár azonban nem mutatkozik túlságosan megbocsátónak: Kosztomarovot és Dosztojevszkijt elengedi, Sevcsenko nevét azonban lehúzza a kegyelemben részesülők listájáról, és a következő megjegyzést firkantja mellé: „Megsértette édesanyámat.”

Kosztomarov hazatérhet a száműzetésből, és újra publikálhat, illetve szabadon utazhat külföldre is. Eközben Szentpéterváron kampány indul Sevcsenko szabadon bocsátásáért: a Művészeti Akadémia újabb kérvénnyel fordul az uralkodóhoz, emellett pénzgyűjtésbe kezd, hogy támogatni tudja a költőt. Végül 1857-ben, tíz évvel az elítélése után Sevcsenkót szabadon engedik.

A következő éveket Szentpétervárott tölti. Újra publikálhat, és a kritikák ezúttal egyöntetűen pozitívan fogadják a műveit; egyszerre tekintik élő klasszikusnak és irodalmi sztárnak. Még Puskinhoz és Adam Mickiewiczhez is hasonlítják, igaz, maga Sevcsenko ragaszkodik hozzá, hogy nem kedveli Puskint – a Poltava című elbeszélő költeménye miatt.

1857-ben találkozik ismét Kosztomarovval, akivel életük végéig szoros barátságban maradnak. 1859-ben zűrös múltja ellenére Kosztomarovot kinevezik a Szentpétervári Egyetem történelem tanszékének élére.

Az új cár elhatározza, hogy reformokat vezet be az országban, és véget vet a Nyugattal szembeni elmaradottságnak, amely a krími háborúban elszenvedett megalázó vereséghez is vezetett. 1861. február 19-én II. Sándor aláír egy rendeletet a jobbágyság eltörléséről. Tarasz Sevcsenko egy héttel később meghal.

Két hónappal később, 1861 áprilisában polgárháború tör ki az Amerikai Egyesült Államokban, amelynek eredményeképpen eltörlik a rabszolgaságot.

Oroszország veresége a krími háborúban nem csupán a birodalmi becsvágy szempontjából komoly csapás, de az ország gazdaságára nézve is katasztrofális következményekkel jár. A háború után II. Sándor eladja Oroszország alaszkai gyarmatát az Egyesült Államoknak: Szentpétervár arra jut, hogy nem tud fenntartani egy ekkora, ráadásul másik kontinensen fekvő területet. Oroszország valamivel több mint hétmillió dollárt kap Alaszkáért.

Mindenesetre az Orosz Birodalom expanziós álmai ezzel nem foszlanak semmivé. Oroszország továbbra is teljes körű ellenőrzést gyakorol a Kaukázus felett, és folytatja Közép-Ázsia meghódítását, amelynek során olyan jelentős történelmi központokat foglal el, mint Taskent, Szamarkand és Buhara. Közben a Távol-Keleten is több területet bekebelez: a Szahalin-szigetet Japántól, továbbá Primorjét Kínától; utóbbin megalapítják Vlagyivosztok városát. A 19. század második felében nagy hatású ideológiai áramlat jelenik meg Oroszországban, amely az orosz nép birodalmi küldetését hangsúlyozza. A korszak egyik leghírhedtebb publicistája, Mihail Katkov a következőképpen fogalmaz: „Azok a népek, amelyek képtelennek bizonyulnak önálló állam kialakítására, vettessenek alá a nemzetállamnak” – vagyis az orosz népnek.

A birodalmi eszme leghíresebb szószólója azonban a 19. század második felében alighanem Fjodor Dosztojevszkij. Miután visszatért a száműzetésből, az ország egyik leghíresebb írójává lép elő, és számos esszét szentel a témának, miszerint Oroszország történelmi küldetése abban áll, hogy megvédje a szlávokat a törököktől. Ez értelemszerűen azt jelenti, hogy először is az összes szláv területet el kell foglalnia – természetesen az ott élő népek jól felfogott érdekében. Dosztojevszkij elképzelései összességében meglepő hasonlóságot mutatnak a 21. századi propagandisták eszméivel, akik a „náciktól” szeretnék megvédeni Ukrajnát.

Dosztojevszkij az Ördögökben adja meg az orosz nacionalizmus egyik legismertebb formuláját. Ezek szerint az orosz „istenhordozó nép”;10 legalábbis a regény egyik szereplője, Ivan Satov ezen az állásponton van. Bár Dosztojevszkij némiképp ironikus fénytörésben láttatja Satovot, feltehetően ő az, aki a leginkább közvetíti a szerző saját elképzeléseit.

Akárcsak egy évszázaddal korábban Voltaire, ugyanúgy Dosztojeszkij is Törökország meghódításáról álmodozik, és nagy örömmel látná, ha Konstantinápolyból újra keresztény város lenne, az Hagia Sophiából, az isztambuli nagymecsetből pedig az eredeti katedrális, vagyis görögkeleti templom. A törököket mindehhez Dosztojevszkij szerint még csak el sem kellene üldözni: mindannyian békében élhetnének az orosz cár uralma alatt. Oroszország népének Dosztojevszkij elképzelése szerint jelentős előnye van az európaiakkal szemben, ugyanis „olyan szellemi egységet alkot, mely Európában természetesen nem létezik és nem is létezhet”.11

Meglepően hasonló gondolatokra bukkanhatunk az ugyanekkor alkotó brit tudósok és szerzők műveiben. A történész John Seeley ekkor írja meg The Expansion of England (Anglia expanziója) című monumentális művét, amelyben többek közt amellett érvel, hogy Nagy-Britannia India saját érdekében szállta meg az országot. Rudyard Kipling hasonló gondolatokat fejteget 1899-ben született költemény-manifesztumában, a fehér ember terhében:

Vedd a fehér ember terhét –

Küldd el legjobbjaid –

Hogy fiaid száműzve

Szolgálják foglyaid

Nagyon is hasonló rasszista viszonyulás figyelhető meg az oroszok által állítólagosan „felszabadított” etnikumokkal szemben a 19. században, de a Szovjetunióban és a 21. században is.

Ugyanakkor a 19. századi Oroszország népszerű közíróinak nem mindegyike imperialista. Egyesek kíméletlen gúny tárgyává teszik az orosz kivételesség mítoszát. A legismertebb közülük Mihail Szaltikov-Scsedrin szatíraíró, akit az angolszász világban leginkább A taskenti urak című elbeszéléskötetéről ismernek; Szaltikov-Scsedrin ebben a művében határozottan szembehelyezkedik a propaganda azon alapvető meggyőződésével, amely szerint Oroszország civilizálná a környező népeket. Véleménye szerint az orosz gyarmatosítók célja nem egyéb, mint hogy „megtömjék a pofájukat”.

Az Orosz Birodalom gyarmatosító időszakának fontos szimbóluma a Bohdan Hmelnickijt ábrázoló emlékmű, amelyet 1888-ban állítottak fel a Kijiv központjában lévő Szent Szófia-székesegyház előtt, hogy ezzel emlékezzenek meg a kereszténység Rusz általi felvételének kilencszázadik évfordulójáról. Az emlékmű az orosz, belarusz és ukrán nép Moszkva uralma alatt megvalósuló egységét hivatott jelképezni.

Az eredeti elképzelés szerint Bohdan lóháton ül egy magas szikla tetején. A ló felágaskodik, és a patáival lerúg egy lengyel nemest, egy zsidót és egy jezsuitát a szikláról, miközben alatta oroszok, ukránok és belaruszok hallgatják egy vak kobzar (dalnok) énekét. A botrányt követően azonban inkább eltávolítják a többi alakot, és egyedül Bohdan Hmelnickij lovasszobra marad meg. Az alkotás mind a mai napig Kijiv központjában áll.

Ilyen nyelv nem létezik

Sevcsenko halála az ukrán irodalom sanyarú időszakának kezdetét jelzi. 1863-ban újabb felkelés szerveződik Lengyelországban és Ukrajna nyugati részében, amire válaszképpen a kormány elhatározza, hogy minden függetlenségi törekvést csírájában folyt el. Ennek érdekében a belügyminisztérium hivatalnokai a szabadelvű eszmék nyomai után kutatva az összes ukrán nyelven közzétett könyvet átbogarásszák.

A helyi cenzorok nagy ügybuzgalommal látnak a feladathoz. A kijivi hadsereg parancsnoka, Nyikolaj Annyenkov arról tájékoztatja Szentpétervárt, hogy többek közt az Újszövetség ukrán nyelvű fordítása is komoly veszélyeket rejt magában: „Miután a Szentírást lefordították kisorosz [ukrán] nyelvjárásra, a kisorosz párt támogatói, mondhatni, megkapják a kisorosz nyelv függetlenségének elismerését, amellyel azonban nyilvánvalóan nem fogják beérni, és egyenesen Kis-Oroszország önrendelkezési jogáért fognak kardoskodni.”

Más kijevi hivatalnokok is felülnek a korszellemnek, és arról is értesítik Szentpétervárt, hogy az ukrán nyelv fegyver a lengyelek kezében, akik szeretnék a szeparatizmus felé lökni a tartományt. Ezen a ponton a belügyminiszter, Pjotr Valujev hivatalosan is betiltja az ukrán nyelvű könyvek kiadását – leszámítva a szépirodalmi műveket. Az iskolai tankönyvek ugyanakkor szintén a tiltás hatálya alá esnek. Döntése indoklásaképpen Valujev a hétköznapi emberek állítólagos álláspontjára hivatkozik: „A kisoroszok többsége teljes mértékben tisztában van vele, hogy nincs és nem is lehet különálló kisorosz nyelv, és hogy az általuk beszélt dialektus, ahogyan azt a közemberek használják, valójában ugyanaz az orosz nyelv, csak éppen annak a lengyel befolyás által megrontott változata.”

A tiltás egyik leghatározottabb ellenzője Kosztomarov. Tüzes hangvételű cikket ír az ukrán nyelv védelmében, amely ironikus módon nem jut át a cenzorok szűrőjén. Néhány éven belül a helyzet tovább romlik. II. Sándor aláírja az úgynevezett emszi ukázt – az ukrán nyelvű könyvek betiltására vonatkozó rendeletet –, hogy felvegye a harcot az „ukranofil propaganda” ellen, amelyet lényegében egyenértékűnek tekint az ukrán szeparatista törekvésekkel.

5. LENIN MÍTOSZA: A FÜGGETLEN UKRAJNA MEGSZÜLETÉSE

Ukrajna-Rusz

1898, Lviv, az Osztrák–Magyar Monarchia. Egy harminckét éves történész könyvet ír; a neve Mihajlo Hrusevszkij. Lengyelországból származik, vagyis az Orosz Birodalom alattvalója. Kijivben tanult, de külföldön dolgozik a Lvivi Egyetem történelem szakán. Ma mind Kijiv, mind pedig Lviv Ukrajnához tartozik, de a 19. században másképpen festettek a dolgok.

Hrusevszkij kedvenc szerzője Nyikolaj Kosztomarov. Miután az összes könyvét elolvasta, az ifjú tudós úgy dönt, hogy népszerűsítő jellegű történelemkönyvet ír a szélesebb olvasóközönség számára. Amikor azonban elmerül a forrásokban, rájön: az igazi küldetése abban áll, hogy a lehető legalaposabban tanulmányozza hazája történelmét, amiből végül monumentális, tízkötetes mű kerekedik.

1898-ra a világ már meglehetősen felbolydult: az európai birodalmak még nem omlottak össze, de már közel állnak hozzá. Genfben egy olasz anarchista merényletet követ el Sissi (Erzsébet osztrák császárné és magyar királyné) ellen, akinek a portréjával ma képeslapokon és hűtőmágneseken találkozhatunk. Minszkben, a mai Belarusz fővárosában Vlagyimir Uljanov (későbbi nevén Lenin) megalapítja az Oroszországi Szociáldemokrata Munkáspártot (a későbbi kommunista pártot, amely aztán hetven éven keresztül lesz hatalmon Oroszországban).

Franciaországban Pierre és – a lengyel születésű – Marie Curie felfedezi a rádiumot, Amerikában pedig Caleb Bradham elkezdi árusítani a Pepsi Colát. Émile Zola híres „J’accuse…!”-levelében felháborodásának ad hangot a Dreyfus-ügyet körüllengő antiszemitizmus miatt; ezért a lépéséért letöltendő börtönbüntetést kap. Anton Csehov valóságos irodalmi sztárrá válik, miután a Sirály című darabját bemutatják a Moszkvai Művész Színházban; igaz, ő maga annyira retteg a kudarctól, hogy inkább el sem megy az előadásra.

Ugyanekkor, az 1898-as esztendőben jelenik meg Mihajlo Hrusevszkij monumentális főműve, az Ukrajna-Rusz történetének első kötete Lvivben. A szerző alapvető állítása, hogy Oroszország és Ukrajna történelme valójában kevéssé tekinthető közösnek; az ukránok és az oroszok (a „nagyoroszok”, ahogy Hrusevszkij hívja őket) különböző népek. A 19. század végére Oroszországban kizárólag a birodalmi szemléletű történettudomány számít elfogadottnak. Így hát Hrusevszkij lényegében az összes elődjével szembeszáll, aki valaha bármit is írt az orosz fejedelemségekről, illetve azok történetéről, és aki – Innokentyij Gizel munkásságára támaszkodva – a Kijevi Rusz egyenes folytatásaként tekintett Moszkóviára. A történészek az összes kapcsolódó eseményt egyetlen nép történeteként írták le; Hrusevszkij az első olyan szerző, aki ellenszegül ezzel a nézettel. Ő amellett érvel, hogy a Kijevi Rusz valójában Ukrajna, nem pedig Oroszország elődje. A moszkvai fejedelmek az Aranyhorda alattvalóivá váltak, míg Galíciában az ukrán fejedelmek meg tudták őrizni függetlenségüket az úgynevezett tatár-mongolokkal szemben.

Hrusevszkij hozzá hasonló gondolkodású emberekkel veszi körbe magát. Közöttük találjuk a költő Ivan Frankót, akivel közeli barátságba kerül, és együtt álmodoznak Ukrajna önállóságáról. Egyikük sem tekinthető semmilyen értelemben sem forradalmárnak.

Hrusevszkij művei az Orosz Birodalomban 1904-ig tiltólistára került, amikor is a liberális belügyminiszter, Pjotr Szvjatopolk-Mirszkij herceg lehetővé teszi Az Ukrajna-Rusz története megjelenését Lvivben, ahonnan eljut Oroszországba. Ebben az évben írja meg Hrusevszkij az addigi legprovokatívabb cikkét is, amely Az „orosz” történelemre vonatkozó hagyományos elképzelések, és a keleti szlávok történetének racionális rendszerezése címet viseli. Ebben kifejti az orosz és az ukrán történelemszemlélettel kapcsolatos gondolatait, majd levonja a következtetést, miszerint az oroszországi forradalom, amelyről az orosz társadalom szüntelenül beszél, elképzelhetetlen Ukrajna felszabadítása nélkül – Ukrajnának mindenképpen autonómiára kell szert tennie ahhoz, hogy Oroszország is demokratikus berendezkedésű föderációvá válhasson.

Hrusevszkijt nem csupán Ukrajnában teszik ismertté a könyvei. A szerző sok éven át, egészen 1914-ig szabadon utazgat Kijiv és Lviv között.

A forradalom hazája

A 20. század elején Ukrajna az Orosz Birodalom legnyugtalanabb régiója. Nem az ukránok, hanem a zsidók miatt. Mint arról korábban szó volt, a zsidók számára kijelölt letelepedési övezetek többsége Ukrajnában található. A leginkább jogfosztott oroszországi népcsoportként a zsidóság az első, amely politikai önszerveződésbe kezd. Az ukrán városokban jelennek meg a legjelentősebb földalatti zsidó pártszervek: a Bund, illetve a Szociálforradalmár Párt. Ezzel párhuzamosan az antiszemitizmus is egyre erősebben van jelen. A trend egész Európában megfigyelhető: Franciaországban például a zsidó Alfred Dreyfus katonatiszt elleni per az évtized kulcsfontosságú politikai eseményévé válik. Az Orosz Birodalomban is egyre gyakoribbá válnak a zsidóellenes pogromok, amelyek aztán a zsidók tömeges kivándorlásához vezetnek; az ötéves Golda Meir, Izrael leendő miniszterelnöke 1903-ban hagyja el a családjával Kijivet. Mások ezzel szemben harcias önvédelmi egységekbe szerveződnek: az odeszai Ze’év Zsabotyinszkij (szül. Vlagyimir Zsabotyinszkij) például a cionista mozgalom egyik megalapítójává válik.

1913-ban kerül sor a forradalom előtti Oroszország egyik legfontosabb perére Kijivben: a zsidó Mendel Bejliszt egy ortodox keresztény fiú rituális meggyilkolásával vádolják. A közvélemény reakciója nagyjából ahhoz hasonlítható, amit Franciaországban lehetett tapasztalni a Dreyfus-per idején; a Birodalom értelmisége majdnem egyöntetűen Bejlisz mellett foglal állást. Az ügy váratlan véget ér: a bíróság felmenti a vádlottat.

Ezzel együtt az ukrán tartományok helyzete továbbra is robbanásveszélyes. A forradalmi pártok errefelé a legnépszerűbbek, és a küszöbönálló orosz forradalom számos vezetője is a letelepedési övezetekben létrejött stetlekből (zsidó falvakból) érkezik, akik közül a legismertebb Herszon tartományban látja meg a napvilágot. Ő fogja vezetni a kudarcba fulladt 1905-ös forradalmat, majd 1917-ben megszervezi a bolsevik forradalmat. A neve Lev Trockij.

A „zsidókérdés” egészen az első világháború kitöréséig az orosz állam kiemelt problémája marad, ám ekkor felváltja az „ukránkérdés”. A világháború kitörése rendkívüli tragédia az ukrán nép számára. A front mindkét oldalán nagy számban laknak ukránok: egy részük Oroszországban, a másik pedig az Osztrák–Magyar Monarchia területén él. Ez igencsak kényessé teszi a helyzetüket, a szembenálló felek ugyanis egyaránt gyanakvással tekintenek rájuk, és potenciális ötödik hadoszlopot – árulót és szabotőrt – látnak bennük.

Nem sokkal a háború kitörése után meglehetősen jellemző cikk jelenik meg az orosz nyelvű Ukrainszkaja zsizny (Ukrán élet) című újság hasábjain. A szerzője Szimon Petljura, egy biztosítási vállalat alkalmazottja. A háború és az ukránok címet viselő szöveg alapállítása, hogy az ukránok Oroszország mellett állnak, és ezen semmi sem változtathat. „A szeparatizmus a »mazepanizmussal« vagy »ausztrofíliával« együtt pusztán mítosz, amely egyedül az ukrán eszme legmegátalkodottabb ellenségeinek hagymázas képzeletében létezik” – írja Petljura. Az általa használt kifejezés nagyon is szimbolikus: kortársaihoz hasonlóan ő is „mazepanistáknak” nevezi az ukrán nacionalistákat. Ez a fogalom azonban hamarosan feledésbe merül, hogy egy másik foglalja el a helyét: a „petljurista”.

A háború első hónapjainak meghatározó helyszíne az Osztrák–Magyar Birodalomhoz tartozó Nyugat-Ukrajna. A harcok kitörésekor Hrusevszkijnek el kell hagynia Kijivet, hogy aztán Ausztriában „moszkovitizmussal” vádolják meg. 1914. szeptember 3-án orosz csapatok foglalják el Lviv városát. Az osztrák propaganda magáévá teszi az elképzelést, miszerint a legszerencsésebb az volna, ha a saját ukrán területeit egyesítené az összes többi ukrán vidékkel, Harkivtól egészen Odeszáig és Lvivig, hogy aztán az egész fölött egyedül az osztrák császár uralkodhasson. Az osztrákok természetesen a saját érdekeiknek megfelelően értelmezik Hrusevszkij könyveit. Az orosz publicistákat mindez felháborodással tölti el.

1914 decemberében Mihajlo Hrusevszkijt osztrákbarátság vádjával letartóztatják Kijivben, majd először Szimbirszkbe, onnan pedig Kazanyba száműzik. A pétervári akadémikusok komoly kampányt indítanak a védelmében, és levelek sorában hívják fel rá a hatóságok figyelmét, hogy a száműzetés jóvátehetetlen károkat fog okozni az egészségében. 1916 szeptemberében a cári kormányzat végül is lehetővé teszi a történésznek, hogy visszatérjen Moszkvába.

Demokratikus Oroszország

1917. március 15-én az orosz cár, II. Miklós lemond a trónról: a háború, saját tehetetlen kormánya és személyes kudarcai, az ország megreformálásával kapcsolatos vonakodása mind hozzájárultak a birodalom összeomlásához. A lemondását követően liberális politikusokból megalakul az Ideiglenes Kormány. Az új vezetés amnesztiát hirdet a cár ellenségeinek, és eltörli a halálbüntetést. Ráadásul a nőket is beleértve mindenkinek megadja a választójogot. Ez akkoriban hallatlanul progresszív lépésnek számít: a nők Németországban csak 1918-ban, az Egyesült Államokban 1920-ban,12 Nagy-Britanniában 1928-ban,13 Franciaországban pedig 1944-ben kapnak választójogot, nem is beszélve Svájcról, ahol erre egészen 1971-ig várniuk kell. Ez a példátlan liberalizmus ugyanakkor nem meglepő, tekintve, hogy az új Orosz Köztársaság első miniszterelnöke Georgij Lvov, az ízig-vérig demokrata és humanista Lev Tolsztoj barátja és tanítványa.

Mindeközben Kijivben létrejön az új helyi hatalom. Március 17-én sor kerül a Központi Rada (tanács), a munkahelyi kollektívák és társadalmi szervezetek képviselőiből álló gyűlés első ülésére. Távollétében Mihajlo Hrusevszkijt választják a Rada elnökévé, aki ekkoriban még mindig moszkvai száműzetését tölti. Nem sokkal később azonban megérkezik, és ettől fogva jó ideig a politika élvonalában marad. A professzor szerint az ukránoknak a „nagy pillanatot” az új (és meglehetősen rövid életű) Oroszországi Demokratikus Szövetségi Köztársaságon belüli nemzeti-területi önrendelkezés követelésére kell kihasználniuk.

Szintén képviselethez jutnak a Radában a „függetlenségpártiak” (teljes nevükön: Szocialista-Függetlenségiek Ukrajnai Pártja), akik az Oroszországtól való elszakadást szorgalmazzák; ők azonban kisebbségben vannak.

Május 11-én a Központi Rada tagjai levelet küldenek Petrográdba (az első világháború kitörésétől kezdve így nevezik a fővárost), amelyben vázolják az elképzeléseiket. Nem kérnek sokat, csupán annyit, hogy Oroszország ismerje el Ukrajna önrendelkezését, a harctéri morál javítása érdekében tegye lehetővé ukrán egységek felállítását, az ukrán iskolákban vezessék be az ukrán nyelvű oktatást, továbbá hozzák létre az Ukrajnáért felelős különleges népbiztos hivatalát az Ideiglenes Kormányon belül. A fővárosban azonban elszabadul a pokol. Az Ideiglenes Kormány úgy véli, hogy a Központi Radának nincs joga az egész ukrán nép nevében tárgyalni. Végül úgy döntenek, hogy nem döntenek, és inkább kivárják a régóta esedékes Alkotmányozó Nemzetgyűlés összehívását, ahol majd körvonalazzák az új orosz demokratikus köztársaság jogrendszerét.

Az önállóság híveinek körében zavar támad. Vezetőjük, Hrusevszkij helyettese, Volodimir Vinnicsenko 1917 májusában közli a Radában ülő kollégáival: „Ebben a pillanatban nem szabad elszakadnunk az orosz államtól, amelyhez történelmileg, gazdaságilag és politikailag is szoros viszony fűz bennünket. Pusztán arra kell törekednünk, hogy megszüntessük mindazokat az okokat, amelyek éket vernek közénk. Az oroszok egészen mostanáig gőggel viseltettek irányunkban. Úgy kezeltek, mintha nem lennénk többek a földet termékennyé tevő trágyánál. A hivatalnokok számára, akiket eddig az ukránok verejtéke és vére táplált, elképzelhetetlennek tűnt, hogy egy hohol parasztnak is megvannak a maga jogai. Most viszont már számolniuk kell velünk, hiszen érzik, hogy valódi erőt képviselünk.”

Továbbra sincs eldöntve, hogy pontosan milyen mértékben kell számolni Ukrajnával. Az Ideiglenes Kormány betiltja az újonnan létrejött Összukrán Katonakongresszus gyűlését, ennek ellenére azt júniusban mégis megtartják. A Központi Rada nem várja meg az oroszországi Alkotmányozó Nemzetgyűlés határozatát: kihirdeti az autonómiát, és elfogadja az új Ukrajna legfontosabb politikai nyilatkozatát, az úgynevezett I. Univerzálét. Ennek szövegét Vinnicsenko jegyzi:

„Anélkül, hogy elszakadnánk Oroszország egészétől, anélkül, hogy végleg szakítanánk az orosz állammal, az ukrán népnek joga van rendelkezni a saját területén a saját élete fölött” – a szöveg felolvasását az ülésteremben egyetértő taps kíséri.

A kongresszus megalapítja az első ukrán kormányt (a Főtitkárságot), és új adók kivetését rendeli el, amelyek bevételeit immár Ukrajna céljaira fordíthatják. Vinnicsenko lesz a miniszterelnök, Szimon Petljura, az egykori biztosítási alkalmazott és az Ukrainszkaja zsizny újságírója pedig a hadügyminiszter.

Időről időre felmerül az Oroszországtól való elszakadás kérdése, a miniszterelnök azonban ellenzi ezt az elképzelést: „Szóba sem jöhet a felkelés lehetősége. A falvakban nagy erő rejlik, a felkelés azonban anarchiához vezetne” – mondja, kitartva amellett, hogy nincs miért sietni, hiszen a Rada egyébként is képes kiharcolni, amit szeretne.

Július elején Petrográdról delegáció érkezik Kijivbe: négy miniszter az Ideiglenes Kormányból, köztük Mihail Terescsenko cukorgyáros, aki egyébként maga is Kijivből származik – ekkoriban Oroszország külügyminisztere –, továbbá Alekszandr Kerenszkij hadügyminiszter, aki ebben a pillanatban milliók bálványa, és alighanem a legnépszerűbb személy Oroszországban. A tárgyalások során a vendégek engedményeket tesznek, és legitimként ismerik el az ukrán kormányt, amiért cserébe meggyőzik a tárgyalópartnereiket arról, hogy egyelőre ne hirdessék ki az autonómiát, és várják meg a lépéssel az Alkotmányozó Nemzetgyűlést. „Egész Oroszországnak példát kell mutatnunk abból, hogy mit is jelent a demokratikus erők egyesítése” – magyarázza Vinnicsenko az orosz fővárosból érkező látogatóknak.

Ehelyett azonban botrány tör ki. Amikor az ukránokkal folytatott megbeszélések eredményei Petrográdig is eljutnak, az Ideiglenes Kormány néhány tagja lemond a tisztségéről. Ők az Alkotmányos Demokrata (Kadet) Párt képviselői, amely a forradalom előtt még szélsőségesen liberálisnak számított, ám a monarchia bukásával konzervatív fordulatot vett, és magáévá tette a birodalmi mentalitást. A párt vezetője, a történész Pavel Miljukov úgy véli, hogy Oroszország célja a világháborúban nem lehet más, mint Konstantinápoly (Isztambul), továbbá a Boszporusz és a Dardanellák elfoglalása; nem meglepő hát, hogy az ukránkérdésben kevéssé mutatkozik kompromisszumkésznek. Miljukov és társai magától értetődőnek tekintik, hogy Ukrajna valójában „ősi orosz föld”.

Kijiv és az oroszországi Ideiglenes Kormány kapcsolata továbbra is feszült, de összességében kollegiális marad – egészen október végéig, a petrográdi bolsevik puccsig. Kerenszkij miniszterelnök elmenekül a fővárosból, a többi minisztert, köztük a cukorgyáros Terescsenkót pedig letartóztatják. Az új kormány élére Vlagyimir Lenin kerül.

Petrográd után a bolsevik erők az ország más régióiban is felkeléseket robbantanak ki. Moszkvában még a Kreml falain belül is harcok törnek ki, amelyek eredményeképpen az ősi erőd egy része elpusztul. Kijivben ezzel szemben minden viszonylag gyorsan lezajlik. Ukrajnában is jócskán találni olyanokat, akik támogatják a bolsevik hatalomátvételt, a Központi Rada azonban sikeresen elfojtja a felkelést, és letartóztatja a vezetőit.

Ezzel együtt az 1917-es októberi forradalom legjelentősebb eredménye, hogy Kijiv többé már nem tekinti magát a bolsevik Oroszország részének. Lehetetlennek tűnik megállapodásra jutni Leninnel és az elvtársaival, akik világforradalmat, illetve proletárdiktatúrát akarnak – utóbbi alatt a mindenre kiterjedő bolsevik uralmat értik. Leninék szemében Hrusevszkij és Vinnicsenko „burzsoá kormány” vezetőinek számítanak. Mindebből az következik, hogy Ukrajnának mégiscsak független állammá kell válnia.

Az első köztársaság

November elején a Központi Rada kikiáltja az Ukrán Népköztársaságot. Az állam kilenc tartományból áll, amelyek nagyjából lefedik Ukrajna jelenleg nemzetközileg elismert területét, leszámítva a Krímet és Nyugat-Ukrajna bizonyos részeit; az utóbbi ekkor még az Osztrák–Magyar Monarchiához tartozik. Amikor Vlagyimir Putyin 2022-ben háborút indít az ország ellen, és kijelenti, hogy Ukrajnát Lenin találta fel, minthogy előtte egyáltalán nem is létezett ilyen ország, akkor a történelmi tényeket veszi semmibe. A független ukrán államot ugyanis éppen Lenin ellenében hozták létre, ő maga pedig semmit sem adott az ukránoknak.

Az ukrajnai vereség természetesen komoly fejtörést okoz Leninnek. Az új orosz kormány vezetője már 1917 novemberének végén, a hadiflotta első összorosz kongresszusán ismerteti, hogy miként kívánja a továbbiakban kezelni az ügyet. Ahogy mindig, Lenin megközelítése ezúttal is a lehető legmachiavellistább: amit mond, tökéletes ellentétben áll azzal, amit valójában tesz. Rendes marxistához méltó módon azzal kezdi a mondandóját, hogy elismeri a nemzetek önrendelkezéshez való jogát: „Azt mondjuk az ukránoknak: mint ukránok, ti úgy rendezhetitek be az életeteket, ahogy akarjátok.” Lenin ekkor egyszer csak így folytatja: „De mi testvéri jobbot nyújtunk az ukrán munkásoknak, és azt mondjuk nekik: együtt fogunk veletek harcolni a ti burzsoáziátok és saját burzsoáziánk ellen.”14 Ez lényegét tekintve ugyanaz a logika, amelyet Putyin is követ, amikor azt ígéri, hogy „felszabadítja” az ukrán népet a saját kormánya alól.

A bolsevikoknak azonban Ukrajna mellett más problémájuk is akad: a Németországgal vívott háború, illetve azok a cári tábornokok, akik időközben hadsereget toboroztak az ország déli részében. Mivel a bolsevikokat hagyományosan vörösöknek hívják, ők fehérekként válnak ismertté. Ez a két ügy vezet el Lenin és Vinnicsenko végleges szakításához. Az ukránok azt szeretnék, ha ukrán hadsereg védelmezné az ország területét, ezért arra biztatja a katonákat, hogy térjenek haza Oroszországból. Ez természetesen aláásná a bolsevik állam katonai erejét, arról nem beszélve, hogy Kijiv egyébként sem tervezi, hogy megakadályozza az úgynevezett fehér tábornokok antibolsevista szervezkedését. 1917 decemberében Lenin ultimátumot ad Ukrajnának: vonják meg a támogatást a fehér hadseregtől, és ne hívják haza a fronton harcoló ukránokat, különben háborúra számíthatnak. Vinnicsenko és a hadügyminiszter, Petljura nem teljesíti Lenin követeléseit.

Ezzel párhuzamosan a bolsevikok még egyszer megpróbálják magukhoz ragadni a hatalmat Ukrajnában: oroszországi mintára Kijivben is megtartják a szovjetek összukrán kongresszusát; Oroszországban az efféle gyűléseken jellemzően a bolsevikok vannak többségben. Kijivben azonban továbbra is a Központi Rada kezében van az irányítás. Lenin ekkor jellemző húzásra szánja el magát, amelyet Putyin először a 2004-es narancsos forradalmat követően fog másolni: az ukrajnai bolsevikok átvonulnak az ország keleti részén fekvő Harkivba, amelyet addigra már megszálltak a szovjet csapatok. Harkivban aztán megtartják a kongresszust, és kikiáltják a saját államukat, a Szovjetek Ukrán Népköztársaságát; az állam fővárosa Harkiv lesz. Ennek a köztársaságnak a Lenin elszánt hívének számító kommunista, a Bahmut közeléből származó egykori csekista, Mikola Szkripnik lesz a vezetője.

A miniszterelnök a bolsevikokkal kirobbant konfliktusért a túlságosan harcias hadügyminisztert, Petljurát teszi felelőssé, és abban reménykedik, hogy a lemondatásával – erre 1918 januárjában kerül sor – elkerülhető lesz az újabb háború. Ámde ennek éppen az ellenkezője következik be: az orosz csapatok még abban a hónapban átfogó hadműveleteket indítanak Ukrajna ellen, miközben az újonnan kinevezett hadügyminiszternek fogalma sincs, hogy mitévő legyen.

1918-ban Lenin csapatai majdnem pontosan ugyanazt az utat járják be, mint 2022-ben Putyin hadserege, azzal a nem elhanyagolható különbséggel, hogy az előbbiek jóval eredményesebbnek bizonyulnak. Nem csupán az olyan ipari központokat foglalják el, mint Luhanszk és Mariupol, de mellette még Dnyiprót és Odeszát is megszállják.

Ezzel egy időben Lenin diktatúrát épít ki Oroszországban. 1918. január 22-én feloszlatja az Alkotmányozó Nemzetgyűlést, azt az intézményt, amelynek összehívására az Ideiglenes Kormány oly sokáig várt, és amelynek feladata elvileg az új, demokratikus alapokon nyugvó állam megszervezése lett volna. Ám a gyűlés helyszínéül szolgáló palota őrsége a következő megjegyzéssel oszlatja fel a küldöttséget: „Az őrök fáradtak.” Másnap a nemzetgyűlés tagjai zárva találják az épületet. Miután ismét megakadályozták ellenfeleiket a tanácskozás megtartásában, a bolsevikok hozzálátnak, hogy aktívan is leszámoljanak velük.

A bolsevik csapatok megközelítik Kijivet. A Hrusevszkij által vezetett Központi Rada nyugatra, Ausztria és Németország irányába távozik. A vörösök elfoglalják Kijivet, és kivégzik a városban maradt katonatiszteket. Február 9-én a bolsevik sereg kapitánya levélben büszkélkedik Leninnek az elért eredményekről: „Felgyújtottam Hrusevszkij házát. Három napig lángolt fényesen…”

A Szovjetunió külügyminisztere, Lev Trockij eközben megpróbál békét kötni Németországgal és az Osztrák–Magyar Monarchiával. Korábban a bolsevikok nem voltak ellene, hogy az ukránok képviselői is jelen legyenek a tárgyalásokon. Most azonban Trockij kijelenti, hogy az Ukrán Népköztársaság többé már nem létezik, így aztán a korábbi képviselőit ki kell tiltani a megbeszélésekről. A németek azonban ezt nem így látják, és február 9-én békeszerződést írnak alá Ukrajnával, amelynek alapján már február 19-én jelentős, 230 ezer fős német–osztrák haderő lendül támadásba. Március 2-án elfoglalják Kijivet, majd elérik Ukrajna mai határait és az azon túl fekvő területeket, és elfoglalják az orosz Rosztov és Taganrog városát.

A Központi Rada vezetősége a német–osztrák sereggel együtt visszatér Kijivbe. Ám igen hamar csalódniuk kell a központi hatalmakban. Ha Hrusevszkij és a Központi Rada eleinte még a felszabadítóit látta bennük, akik megmentik őket az orosz behatolóktól, úgy hamar rá kell ébredniük, hogy valójában ők is megszállókként viselkednek. A Központi Rada és a német vezetés között kiéleződő konfliktusra gyors megoldás születik: a Radát feloszlatják. A legenda szerint fennállásának utolsó napján, 1918. április 29-én a Központi Rada még megválasztja Mihajlo Hrusevszkijt Ukrajna elnökének, noha ezt számos történész csak romantikus mítosznak tekinti. Az kétségtelen, hogy Hrusevszkij a Központi Rada elnöke, vagyis a parlament vezetője, amely tisztségét azonban nem gyakorolhatja többé.

A németek megváltoztatják az államformát, egy katonai vezetőt, Pavel Szkoropadszkijt nevezve ki hetmanná; más szóval a demokratikus rendszert diktatúrával váltják fel. Szkoropadszkij gyakorlatilag Ukrajna összes korábbi vezetőjét letartóztatja, ideértve Hrusevszkijt, Vinnicsenkót és Petljurát. Csakhogy Szkoropadszkij hatalma teljes mértékben a német hadseregtől függ, amely viszont 1918-ban, egy forradalmat követően összeomlik: Vilmos császár lemond a trónról, az új kormány pedig leteszi a fegyvert, amivel véget vet az első világháborúnak. 1918. november 11-én Németország és az antant fegyverszüneti megállapodást ír alá a Párizs környéki compiègne-i erdőben. A megállapodás értelmében Németországnak az összes, Kelet-Európában elfoglalt területét fel kell adnia.

Szkoropadszkij hetman a történtek után is igyekszik megőrizni hatalmát. Először is felkéri Vinnicsenkót, hogy vállaljon szerepet a kormányában, majd amikor az utóbbi ezt visszautasítja, igyekszik külföldi szövetségeseket találni: felszólítja az összes orosz bolsevikellenes erőt, hogy közösen hozzanak létre egységes szövetségi államot.

Ekkor azonban már késő: Vinnicsenko és Petljura felkelést szervez, majd december 14-én Szkoropadszkij feladja a hatalmat, és a távozó német csapatokkal együtt elhagyja Kijivet. Az új ukrán kormányt Direktóriumnak hívják (Vinnicsenko a névadáskor a francia forradalomhoz15 fordult inspirációért). Hrusevszkij ekkor már nem kap meghívást a kormányzatba: Vinnicsenko és Petljura azzal vádolja, hogy korábban segítette a német megszállókat. Hrusevszkij tagadja a vádakat, és úgy véli, hogy a többiek egyszerűen nem akarnak vele osztozni a hatalmon.

Az egykori Oroszország felosztása

Az első világháború lezárultával négy birodalom is szinte egyszerre omlik össze, és ezzel gyakorlatilag létrejön a modern Európa politikai térképe.

A birodalmak közül először Oroszország bukik el. A forradalomra itt egy évvel a háború vége előtt kerül sor. Hat hónappal az antant 1918. márciusi győzelme előtt a bolsevikok aláírják a breszt-litovszki békét: leteszik a fegyvert a majdani vesztesek előtt, ami által elveszítik helyüket a majdani győztesek között.

A többiek dominóként omlanak össze. 1918 októberében a magyar országgyűlés felmondja az uniót Ausztriával, és kikiáltja a függetlenségét. Novemberben Ausztria is elismeri a vereségét, Lengyelország és az újonnan létrejött Csehszlovákia elszakad a birodalomtól, a császár pedig lemond. Galícia, a birodalom ukránok által lakott vidéke felszabadul, és létrejön a Nyugat-Ukrán Népköztársaság.

1918 novemberében, mint fentebb már szó volt róla, Németországban is kitör a forradalom; a császár lemond. Bajorországban még a Bajor Tanácsköztársaságot, egy rövid életű, senki által el nem ismert szocialista államot is kikiáltanak.

Végül 1918 novemberében Nagy-Britannia, Franciaország, Olaszország és Görögország csapatai elfoglalják Konstantinápolyt. Az Oszmán Birodalom utolsó szultánja 1922-ben mond le a hatalmáról.

A hagyományos történetírás elsősorban Nyugat-Európára összpontosítja a figyelmét, ami miatt a térségen kívül, közvetlenül a világháború után, 1918-ban bekövetkező villongásokat egyáltalán nem is tartják háborúknak. Szokásos úgy tekinteni ezekre az összetűzésekre mint csupán Kelet-Európát, a Közel-Keletet és Ázsiát sújtó helyi konfliktusokra, amelyek történetesen egy időben zajlanak azzal, hogy a világháborúban győztes nagyhatalmak felosztják maguk között a vesztesek területeit. Csakhogy ezek a konfliktusok önmagukban véve is újabb világháborút jelentenek – olyan háborút, amelynek tétje az elbukott birodalmak öröksége.

A britek és a franciák elfoglalják Oroszország és Törökország egykori gyarmatait. 1918‒19 telén a franciák megszerzik az ellenőrzést Szíria és Libanon, míg a britek Palesztina, Irak és Jordánia fölött. Korábban, 1918 márciusában a brit és francia csapatok partra szállnak Oroszország északi részén, Murmanszk mellett, majd augusztusban Arhangelszkben. Aztán 1919 januárjában a francia–görög erők elfoglalják Ukrajna fekete-tengeri partját (Odeszát, Mikolajivot és Herszont), a britek pedig hasonlóképpen járnak el a mai Azerbajdzsánnal, Grúziával és Üzbegisztánnal.

Mindeközben a függetlenségét újonnan kiharcoló Lengyelország új területi követelésekkel lép fel a Nyugat-Ukrán Népköztársasággal szemben: vissza kívánja szerezni azokat a területeket, amelyek egykor a lengyel–litván államközösséghez tartoztak. 1918 novemberére a lengyel csapatok már elfoglalták Lviv városát. A Nyugat-Ukrán Népköztársaság kormánya keletre menekül, és bejelenti egyesülését az Ukrán Népköztársasággal.

A káoszt fokozza, hogy Oroszország déli részében a bolsevikok ellenségei – a többségük cári katonatiszt – Lenin megdöntésére és az egykori birodalom helyreállítására készülnek.

A fehér erők főparancsnoka Anton Gyenyikin tábornok, az első világháborúban részt vevő orosz hadsereg egyik utolsó vezetője lesz. Gyenyikin úgy tervezi, hogy a seregével Moszkva ellen indul, és útközben ütközik meg Lenin csapataival. A földrajzi sajátosságokból következik, hogy a vörösök és a fehérek ukrán földön csapnak össze. Vagyis 1919 elején Ukrajnát nem csupán körbeveszik az ellenségei, de minden oldalról támadják is: nyugatról a lengyelek, a csehszlovákok és a románok, északról a bolsevikok, délről pedig Gyenyikin csapatai rontanak rá. Az ukránok helyzetét nem könnyíti meg, hogy a két orosz sereg egyaránt rendkívül ellenségesen viszonyul a független ukrán állam eszméjéhez. Lenin szerint meg kell dönteni a kijivi burzsoá kormányt, a hatalmat pedig az ukrán bolsevikoknak kell átadni. A fehérek az „egységes és oszthatatlan” Orosz Birodalom visszaállítását tűzik zászlajukra, és hallani sem akarnak a független Ukrajnáról, amelyre egyébként ősi orosz földként tekintenek; elvégre a történelemkönyvek is így emlegetik. A Nyugat az egyesített fehér erők győzelmére fogad; az európaiak szemében Gyenyikinnek van a legtöbb esélye legyőzni a bolsevikokat.

Ez a totális háború, amelyben mindenki harcol mindenki ellen, mind Ukrajna, mind pedig Oroszország történetében az egyik legvéresebb és legrettenetesebb. A jövő valóban rendkívül komornak tűnik.

Lenin, a szovjet kormány feje már 1918-ban Moszkvába helyezi át a fővárost, attól való félelmében, hogy az ellenség elfoglalja Petrográdot. 1919 márciusában levelet ír Woodrow Wilson amerikai elnöknek, amelyben javaslatot tesz egy norvégiai nemzetközi konferenciára, ahol kísérletet tehetnének az egykori Orosz Birodalom területén kirobbant fegyveres összetűzések befejezésére. Mind a huszonhárom (!), egymással párhuzamosan futó háborút le kell állítani, Lenin pedig készen áll rá, hogy mindazon államok létét elismerje, amelyek de facto az egykori Oroszország területén jöttek létre. Vagyis a bolsevikok hajlandónak mutatkoznak rá, hogy beérjék a Petrográdtól az Urálig nyúló területtel, amely ekkoriban az ellenőrzésük alatt áll. Ennek eredményeképpen Ukrajna függetlenné válna, az orosz Távol-Kelet pedig az antant országainak felügyelete alá kerülne, míg Oroszország északi és déli része, továbbá Szibéria önálló állammá válna, amelyeket mind a fehér tábornokok irányítanának.

Lenin ezen államok kölcsönös elismerését, emellett általános amnesztiát, az egykori Orosz Birodalom területén az emberek szabad mozgását, továbbá az adósságok közös fizetését javasolja. A Fehér Ház azonban nem veszi komolyan Lenin ajánlatát. A többi országhoz hasonlóan az Egyesült Államok is a bolsevik hatalmi gépezet rövid úton bekövetkező, teljes összeomlására számít.

Katasztrófa Kijevben

1918‒1919-ben Kijiv csak úgy hemzseg a bolsevikok elől menekülő tömegektől. Közöttük találjuk az orvost és szárnyát bontogató írót, Mihail Bulgakovot, a Mester és Margarita leendő szerzőjét is. Több kísérletet is tesznek rá, hogy besorozzák: először Szimon Petljura seregébe, ahonnan azonban sikerül elszöknie, majd a Vörös Hadseregtől is megkapja a behívóját, de előlük is el tud rejtőzni.

A Bulgakov családnak van egy dácsája (vidéki nyaralója) Kijiv közelében, Bucsa városában. 1918-ban a házuk leég – Bulgakov felesége meg van győződve róla, hogy a „petljuriták” gyújtogatása okozta a bajt. A világ 2022-ben ismeri meg Bucsa nevét, amikor is a várost orosz katonák szállják meg, és több mint ezer helyi lakost mészárolnak le.

1919 februárjában a Vörös Hadsereg elfoglalja Kijivet. Vinnicsenko, aki mostanra minden támogatását elveszítette, emigrációba kényszerül. A Direktóriumot Petljura vezeti, aki az egyesített ukrán hadsereg élén újabb támadásra készül; a hadsereg részben az egykori Osztrák–Magyar Monarchia területén élő alattvalókból, részben kelet-ukrajnai kozákokból áll. Mindenkinek megvannak a saját elképzelései a kialakult helyzetről. A galíciaiak viszonylag megértőek az Oroszországon belüli széles körű autonómiával – nekik nincs közvetlen tapasztalatuk arról, hogy mit jelent az Orosz Birodalomban élni, úgyhogy ez a lehetőség egyértelműen pozitív színben tűnik fel a szemükben. A kozákok azonban kategorikusan szembenállnak mind a vörösökkel, mind pedig a fehérekkel, és teljes körű függetlenségre törekednek. A galíciaiak mintegy négyszáz éven át éltek lengyel fennhatóság alatt, úgyhogy a Nyugat-Ukrán Népköztársaság vezetői hasonlóan súlyos történelmi sérelmeket hordoznak Lengyelországgal szemben, mint az Ukrán Népköztársaság vezetői Oroszországgal szemben. A galíciai hadosztályok segíteni fognak a Nyugat-Ukrán Népköztársaság és a fehér Oroszország Lengyelországgal szembeni összefogásában, míg Petljura abban reménykedik, hogy Lengyelországgal szövetségre lépve szembeszállhat Oroszországgal (annak bármilyen formájával).

Augusztusban ukrán csapatok közelednek Kijiv felé nyugati irányból, míg kelet felől a fehér hadsereg nyomul előre. 1919. augusztus 31-én az ukránok behatolnak a város területére, és délután négy órára ünnepséget terveznek az akkoriban Dumszkajának – a későbbi Majdan Nezalezsnosztyinak (Függetlenség tere) – nevezett főtérre. A hírszerzési jelentések azzal számolnak, hogy a fehérek szeptember 3-a előtt nem érik el a várost, csakhogy végül is ugyanazon a napon érkeznek meg Kijivbe, mint az ukránok. Dél körül a kijivi városi duma közelében lévő Dumszkaja téren már ukrán csapatok állomásoznak; az intézmény erkélyéről sárga-kék zászlót engednek le. Délután kettőkor a fehér sereg is megérkezik a térre. A küldöttük megkérdezi az ukránoktól, hogy esetleg ők is kitehetik-e a saját, vörös-fehér-kék színű zászlajukat (az Orosz Birodalom egykori címerét) az ukrán mellé, és csatlakozhatnak-e az ukránok parádéjához. A galíciai tábornok mindkét kérdésre igennel felel.

Később azonban a zaporizzsjai kozákok is befutnak a térre. Amikor megpillantják az orosz zászlót a duma épületén, a kozák vezetők parancsot adnak a címer eltávolítására. Az ukrán katonák felmásznak az erkélyre, és leszaggatják a zászlókat, amelyeket ezután a lovak is megtaposnak. Lövések dördülnek.

A galíciai ukránok többsége falusi, és nem mozog túlságosan otthonosan a nagyvárosban. Kitör a pánik. A fehér sereg tagjai lefegyverzik az ukránokat, és tömegesen bebörtönzik őket. A fehérek parancsnoka, Nyikolaj Bredov tábornok kijelenti: „Kijev, minden orosz város anyja sohasem volt és sohasem lehet ukrán. Semmiféle tárgyalásra nem vagyunk hajlandók az ukrán sereggel. Ha idejönnek, árulókként és banditákként bánunk velük, vagyis letartóztatjuk és agyonlőjük őket.” Szimon Petljura az augusztus 31-i eseményekre később csak „a kijivi katasztrófaként” utal.

Gyenyikin serege ezután mozgásba lendül, és Bulgakovot harmadszor is besorozzák – ezúttal nem tud kitérni a sorsa elől. Ezek az események képezik az írói áttörést elhozó, A fehér gárda című műve alapját.

Miután elfoglalják Kijivet, Gyenyikin fehér serege folytatja előrenyomulását Moszkva felé. A fővárosban a pánikba esett bolsevikok megpróbálnak elrejtőzni. Váratlanul azonban a mai Donbász területén az ukrán anarchisták – Nesztor Mahno tábornok vezetésével – hátba támadják Gyenyikin csapatait. Az anarchisták sem a vörösöket, sem a fehéreket nem támogatják.

Petljura is új háborút hirdet Gyenyikin ellen, sőt az európai hatalmakat is támogatásra szólítja fel: „Gyenyikin tábornok a régi idők reakciós törvényeire támaszkodva könyörtelenül pusztítja az ukrán kultúrát, és meg akar fosztani bennünket a jogunktól, hogy ukrán nyelven tanuljunk az iskoláinkban. Betiltotta az ukrán nyelv használatát a templomokban, bezáratta kulturális intézményeinket, és betiltotta az ukrán könyveket.” Az európai szövetségesek azonban inkább a fehéreket támogatják, mivel nekik van a legtöbb esélyük legyőzni a bolsevikokat.

Az ukrán hadsereg összeomlására 1919 novemberében kerül sor: a sereg nyugat-ukrajnai egységei átállnak Gyenyikin oldalára. A galíciaiak szemében Petljura lengyelekkel folytatott tárgyalásai és az ország egy részének feladására való hajlandósága egyenértékű a hazaárulással.

1919 októbere fordulatot hoz a háborúban. A Vörös Hadsereg sikeresen feltartóztatja Gyenyikint a Moszkva felé vezető úton. A bolsevikok ekkor támadásba lendülnek, és Kijivet, továbbá Ukrajna jelentős területeit is elfoglalják. 1920 áprilisára egyedül a Krím marad a fehérek fennhatósága alatt. Gyenyikin feladja a harcot, és száműzetésbe vonul. Hatvan évvel később a szovjet író, Vaszilij Akszjonov ír egy disztópikus regényt A Krím-sziget címmel. A könyv egy alternatív történelmet ábrázol, amelyben a fehér seregnek sikerül megőriznie a Krímet, ahol egyfajta Orosz Tajvan, vagyis egy szovjetellenes enklávé jön létre a Szovjetunió tőszomszédságában. A valóságban 1920 novemberére a fehérgárdisták maradékát a brit és francia hadihajók már kimenekítették a térségből.

1920 májusában a Petljurával szövetségre lépő lengyelek megszállják Kijivet, a bolsevikok azonban alig néhány hónappal később, novemberben sikeresen visszafoglalják a várost. Kijiv és a többi város különböző csapatok általi folyamatos el- és visszafoglalása minden alkalommal tömegmészárlással és pusztítással jár együtt. 1921-ben még egy súlyos éhínség is gyarapítja a szörnyűségek listáját: Ukrajna mezőgazdasága romokban, az egyébként is megcsappant készleteket pedig lefoglalják a bolsevikok.

1922 decemberében Ukrajna a Szovjetunió részévé válik. Az állam kialakításának feladatát a bolsevik kormány nemzetiségi ügyekért felelős népbiztosa, Joszif Sztálin kapja meg. Két évvel később, 1924-ben hivatalosan is Sztálin lesz az ország vezetője.

Szintén 1924-ben a bécsi száműzetésben lévő Mihajlo Hrusevszkij levelet ír a szovjet kormánynak, amelyben önkritikát gyakorol korábbi „ellenforradalmi tevékenysége” miatt, és engedélyt kér rá, hogy visszatérhessen Ukrajnába. A levele pozitív fogadtatásban részesül, úgyhogy hazautazik Kijivbe, ahol a Kijivi Állami Egyetemen helyezkedik el történészprofesszorként. 1929-ben Hrusevszkijt a Szovjetunió Tudományos Akadémiájának rendes tagjává választják.

6. A BŐSÉG MÍTOSZA: HOGYAN TERVELTE KI SZTÁLIN A HOLODOMORT

A leninista Rusz

1935-ben az ötvenhárom esztendős szovjet akadémikus, Borisz Grekov történeti munkát ír. És közben retteg. A börtönben szerzett élményei még egészen frissek. Bár csak egy hónapot töltött elzárva, mintha ennyi idő alatt is éveket öregedett volna. Grekovot azzal vádolták, hogy 1920-ban fehérgárdistaként harcolt a Vörös Hadsereg ellen. Természetesen semmi ilyesmit nem tett. Amikor a Krím a fehérek ellenőrzése alá került, Grekov történészprofesszor volt a Szimferopoli Egyetemen (ez a mai Tavrida Nemzeti Egyetem). Az 1930-as években mindenesetre ez is elegendő volt ahhoz, hogy az ember „a nép ellenségeinek” listájára kerüljön.

Természetesen nem Grekov az egyetlen történész, aki ebben az időszakban politikai üldöztetésnek van kitéve. A Szovjetunióban 1929 óta tart az úgynevezett akadémiai ügy, amelynek során az ideológiailag problematikusnak ítélt történészeket azzal a váddal fogják perbe, hogy az „Össznépi harci szövetség a szabad Oroszország újjászületéséért” nevezetű titkos szervezet megalakításával a szovjet kormány megbuktatásán fáradoznak. Maga a társaság puszta fikció, amelyet teljes mértékben a vád talált ki, ezzel együtt a kínvallatás hatására a vádlottak némelyike beismerő vallomást tesz.

A „szabotőr” történészek elleni hadjárat az egész országra kiterjed. Ukrajnában a tisztogatás kéz a kézben jár a nacionalisták utáni hajszával. 1931-ben a hatvanöt éves Mihajlo Hrusevszkij, az ukrán Központi Rada egykori elnöke, ekkor a Szovjet Tudományos Akadémia tagja egyszer csak ráébred, hogy ő maga is pillanatokon belül a boszorkányüldözés áldozatává válhat. Ekkor már számos meghallgatást szerveztek, amelyeken burzsoá tudósként, a szovjet történettudományt eltorzító ellenforradalmárként bélyegzik meg. 1931 márciusában eltávolítják oktatói posztjáról, búcsút vesz a diákjaitól, elhagyja Kijivet, és Moszkvába megy. Idézést kapott az OGPU-tól, később NKVD-re, majd KGB-re átkeresztelt titkosrendőrségtől. A beidézésekor rögtön szembesítik a váddal, miszerint létrehozott egy titkos ukrán nacionalista szervezetet. Igaz, a vádat pár nappal később ejtik – a jelek szerint a Moszkvába nemrég áthelyezett Lazar Kaganovics, Joszif Sztálin jobbkeze, Szovjet-Ukrajna egykori vezetője járt közben az érdekében. Ezzel együtt az OGPU még később is többször kihallgatja Hrusevszkijt.

Az akadémiai ügyet végül jegelni fogják. A vádak súlyossága és a történészek állítólagos illegális tevékenységének baljós részletei ellenére az esetek többségében a legsúlyosabb büntetés a száműzetés; igaz, néhányan éppen a száműzetésben lelik a halálukat. Hrusevszkij, akit csupán néhány napig tartanak fogva, továbbá Grekov, aki egy hónapot tölt börtönben, a szerencsésebbek közé tartozik.

Hrusevszkijnek mindenesetre nem teszik lehetővé a visszatérést Kijivbe. Moszkvában marad, és évente egyszer beutalót kap a dél-oroszországi Kiszlovodszk szanatóriumába, ahol 1934 októberében súlyosan megbetegszik. A halálos ágyán azt mondja a feleségének:

– Ha meghalok, ne maradj a bolsevikokkal, hanem menj vissza Galíciába [Nyugat-Ukrajnába]!

Grekov természetesen értesül róla, hogy hamis vádakkal száműzetésbe kényszerített történészkollégája idő előtt elhunyt. Ilyen körülmények között, a saját életét féltve dolgozik az Oroszország és Ukrajna történelméről szóló, marxista szemléletű művén. Azt az utasítást kapja, hogy új kánont kell létrehoznia: a történelmet Marx és Lenin tanításainak perspektívájából kell ábrázolnia. A Szovjetunió ideológiavezérelt államalakulat, ahol mindennek összhangban kell lennie a marxista tanításokkal.

Vajon Grekov tisztában van vele, hogy eközben mi zajlik Ukrajnában? Ő maga is onnan származik, egész pontosan a poltavai régióban található Mirhorodban (oroszul: Mirgorod) született, amelyet Gogol azonos című elbeszéléskötete tett ismertté. Az 1930-as évek elején Ukrajna népessége tömeges éhínségtől szenved, amelyről ugyanakkor egyetlen szovjet újság sem ad hírt. A moszkvai hivatalnokok, ha például Harkivba vagy Kijivbe érkeznek, egyszerűen maguk mögött hagyják a pályaudvart, nyugodt léptekkel odasétálnak a hivatali autójukhoz, és úgy tesznek, mintha észre sem vennék az utat ellepő holttesteket. Végül is az igazi kommunisták képesek rá, hogy eltekintsenek az ilyen lényegtelen apróságoktól.

Valószínű, hogy Grekov pontosan tudja, mi történik: országszerte terjednek a pletykák az éhező parasztokról, és egész falvak kipusztulásáról. 1936-ban Grekov kiad egy könyvet, amely A kijevi állam feudális viszonyai címet viseli. Ebben többek közt a 9. és a 12. század között létezett „Kijevi Rusz” sajátosságait igyekszik bemutatni – ez nem azonos Ukrajnával, ugyanakkor ez tekinthető az oroszok, az ukránok és a belaruszok közös bölcsőjének. Grekov számára a Kijevi Nagyfejedelemség egyfajta előbirodalom, amelyből aztán megszületett „Rurik leszármazottainak birodalma”, vagyis a majdani Orosz Birodalom. Ez a Nagy Károly alatt létrejött Karoling Birodalom keleti változata. A legfontosabb cél azonban az, hogy Grekov bevezesse a marxista terminológiát.

A nagy áttörés

1929. október 24–29-e szó szerint a világtörténelem legsötétebb napjai közé tartozik. Október 24-ére esik a „fekete csütörtök”, amikor bekövetkezik a New York-i tőzsde összeomlása. Ezt követi a „fekete péntek”, aztán a „fekete hétfő” és a „fekete kedd”. A nagy gazdasági világválság eléri az Egyesült Államokat; emberek milliói veszítik el a munkájukat.

A Szovjetunióban Sztálin 1929-et a „nagy áttörés” évének nevezi ki; nekilát, hogy végrehajtsa az ország iparosításának tervét. Az Egyesült Államokat sújtó válságot és munkanélküliséget kihasználva több tízezer nyugati mérnököt csábít a Szovjetunióba, és számos külföldi vállalattal sikerül megállapodást kötnie, amelyek mind új technológiákat hoznak az országba, és új gyárakat építenek. 1930-ban a Ford és az Austin is autógyárakat létesít Moszkvában és Nyizsnyij Novgorodban, míg az International Harvester Sztálingrádban (a mai Volgográdban) hoz létre telephelyet. A Cooper Engineering, a General Electric és a Siemens közösen épít hatalmas vízerőművet Ukrajnában, a DnyiproHESZ-t pontosan azon a helyen, ahol egykor a Zaporizzsjai Had állt.

Az amerikai technológiáért és a magasan képzett munkaerőért természetesen fizetni is kell. Ezen a ponton lép életbe Sztálin tervének második eleme: a gabona világpiaci értékesítéséből szerzett bevételből kell finanszírozni az ország iparosítását.

A Sztálin által kiötlött módszert arra, hogy elvegyék a parasztoktól az általuk megtermelt gabonát, „kollektivizálásnak” nevezik. A gazdákat országszerte a kolhozokba, a termelőszövetkezetekbe való belépésre kényszerítik, amelyekben senki nem rendelkezik magántulajdonnal – minden közösségi vagy állami tulajdonba kerül. A szovjet vezetés számos tagja, köztük a közgazdász Nyikolaj Buharin is határozottan ellenzi a kollektivizálást. Őt és híveit azonban kizárják a Politbüróból. A kollektivizálás így fokozatosan halad előre, a parasztok ellenállása ellenére is, akik mindezt a II. Sándor által hetven évvel korábban eltörölt jobbágyság visszatéréseként élik meg.

1929-ben a szovjet vezetés elfogadja a „gabonarekvirálási tervet”, amelynek értelmében a parasztoknak az általuk termesztett gabonát át kell adniuk az államnak, aki pedig ezt elmulasztja, annak súlyos retorziókkal, a vétkei függvényében akár halálbüntetéssel kell szembenéznie. A tehetős parasztságot „kulákoknak” (szó szerint: „ököl”) hívják. 1929 novemberében Sztálin egy pártgyűlésen bejelenti, hogy a gabonarekvirálás nem a vészhelyzetre született kényszermegoldás, hanem éppenséggel a szegények követelése volt, akik véget akarnak vetni a vidék kizsákmányolásának. Sztálin szerint a parasztok egyenesen követelik a kollektivizálás gyorsítását, és alig várják, hogy csatlakozhassanak a kolhozokhoz.

Az év végére országszerte mintegy 100 ezer olyan parasztot tartóztatnak le, aki megtagadta a gabona beszolgáltatását. 1930 januárjában a Politbüro döntést hoz a rendszerszintű represszióról: a februártól májusig terjedő időszakban 60 ezer kulákot küldenek munkatáborokba, 150 ezret pedig kitelepítenek az ország távoli vidékeire.

Az ukrajnai kulákok deportálása komoly ellenállásba ütközik: 1930 februárjában a parasztok lázongani kezdenek. A tiltakozásokban mintegy egymillióan vesznek részt.

Válaszképpen 1930. március 2-án Sztálin Akiknek a siker fejükbe szállt címmel közöl cikket a Pravdában. Ebben azt állítja, hogy a rekvirálást hatalmas lelkesedéssel hajtották végre, ami bizonyos esetekben sajnos „túlkapásokhoz” vezetett, ám a kifogásolható esetek miatt csupán a párt ellenségeit érheti retorzió. A kulákmentesítés folyamata zavartalanul folytatódik. Egy hónappal később az ukrán titkosrendőrség vezetőjének helyettese, Karl Karlson Moszkvában arról tesz jelentést Genrih Jagodának, hogy a terveknek megfelelően 32 436 férfit, 28 480 asszonyt és 32 054 gyermeket deportáltak. És ez még csak a kezdet.

A parasztság elleni represszióknak és a gabona elrablásának köszönhetően a Szovjetunió a világ legnagyobb gabonaexportőrévé válik. „A lehető legnagyobb mennyiségű gabona exportját kell kikényszeríteni, máskülönben azt kockáztatjuk, hogy elmaradunk a nehézipari fejlesztésekkel”, írja Sztálin az egyik beosztottjának, a szovjet kormány vezetőjének, Vjacseszlav Molotovnak.

Szabotőrök, szimulánsok és lengyel ügynökök

Ahogy egyre több és több külföldi szakértő érkezik a Szovjetunióba, a gyárak építése rohamtempóban folytatódik. 1929 és 1931 között azonban a gabona világpiaci ára két alkalommal is mélyrepülésbe kezd.

Sztálin tisztában van vele, hogy nincs elég pénz, ezért még több gabonát kell eladnia. Az 1930-as aratás igencsak bőséges, ám az összes sikeres farmot elpusztították, és az összes gabonát elveszik a gazdáktól. 1931-es év így aztán rendkívül gyatra termést hoz. Sztálin szerint ebből az következik, hogy még a korábbinál is több gabonát kell rekvirálni.

1932 áprilisában Szovjet-Ukrajna új vezetője, Sztanyiszlav Koszior jelentést ír Moszkvának, amelyben első alkalommal tesz említést az éhínségről. Koszior azt írja, hogy bár valóban akadnak „elszigetelt esetek, és olykor egész falvak éheznek”, ezek egytől egyig „a helyiek alkalmatlanságának és túlkapásainak következményei”. Koszior hazudik. Az íróasztalán ott hever egy levél a köztársaság parlamentjének elnökétől, aki az egyre súlyosabb éhínség miatt az ukrán gabonatermény begyűjtésének felfüggesztését kéri.

Lazar Kaganovics közvetíti az ukrán vezetők óvatos panaszait Sztálinnak, az utóbbi azonban rögtön visszautasítja azokat, és „rohadt opportunistának” bélyegzi Kosziort és a többi ukrán kommunistát. Sztálin arra jut, hogy Ukrajna már „így is többet kapott az elégnél”.

1932 augusztusában Sztálin vakációra megy Szocsiba, megkezdve ezzel a fekete-tengeri üdülések hagyományát, amelyet más szovjet vezetők is előszeretettel gyakorolnak. Később Szocsi lesz Putyin kedvenc üdülőhelye is, aki ezt a várost választja a 2014-es Téli Olimpiai Játékok helyszínéül.

Sztálin még a szabadságát tölti, amikor kézhez kap egy jelentést arról, hogy az ukrán parasztok egyre nagyobb számban sajátítják ki a termelőszövetkezetek tulajdonát. Levelet ír Moszkvába, amelyben drákói intézkedéseket követel: ebből születik az 1932. augusztus 4-én életbe lépő úgynevezett „három kalász törvény”.16 Ennek értelmében az összes megtermelt gabona állami tulajdonnak számít: így szent és sérthetetlen, és az elvételére irányuló bármilyen kísérlet tízéves börtöntől a halálbüntetésig és teljes vagyonelkobzásig terjedő szankcióval sújtandó. Ez azt jelenti, hogy a gazdák semmit sem használhatnak fel saját célra a termésből, még három kalászt sem – ezt az állami tulajdon ellopásaként értékelik. Sztálin Lazar Kaganovicsra bízza a törvény végrehajtását, Ukrajna Kommunista Pártjának közelmúltban leváltott főtitkárára, aki ekkoriban a Szovjetunió agrárpolitikájára felügyel. Az év végére 4500 embert lőnek agyon, és százezernél is többet küldenek a Gulagra.

Sztálin még mindig Szocsiban pihen, amikor eljut hozzá egy feljelentés, amelyet Ukrajna Kommunista Pártjának vezetősége ellen írtak. A szöveg ukrán kommunistáktól származik, és elsődleges tárgya a gabonarekvirálási terv. Sztálin tombol: a kollektivizálás az ő ötlete volt, és minden ezzel kapcsolatban megfogalmazott ellenvéleményt személyes sértésnek vesz. A szovjet állam vezetője egyébként sem bízott soha az ukránokban: jól emlékszik még a polgárháborúra és az azt követő parasztfelkelésekre, és úgy véli, hogy az ukránok megbízhatatlan kommunisták. Miután elolvassa a szöveget, a következő kép alakul ki a fejében: Ukrajnában összeesküvést szőttek a kollektivizáció ellen, amelynek célja, hogy elszakítsák a köztársaságot a Szovjetuniótól, és Lengyelországhoz csatolják.

„A legfontosabb most Ukrajna. A dolgok rettenetesen állnak Ukrajnában. A párt helyzete rettenetes… Ha nem teszünk valamit a helyzet javítása érdekében, akkor elveszítjük Ukrajnát” – írja Kaganovicsnak. Figyelemreméltó módon nyolcvan évvel később Putyin lényegében ugyanígy vélekedik: „Gondoskodnunk kell Ukrajnáról, különben elveszítjük.”

1932 októberében Sztálin, miután tisztában van vele, hogy a termény mennyisége csökken, és hamarosan nem lesz mit eladniuk, vészhelyzeti intézkedésekhez folyamodik. Elküldi két legfontosabb bizalmasát a Szovjetunió két legnagyobb gabonatermesztő térségébe, hogy onnan gyűjtsék be a szükséges gabonát. Vjacseszlav Molotov miniszterelnök Ukrajnába, Lazar Kaganovics miniszterelnök-helyettes pedig a Kubán-vidékre utazik. Mindketten meg vannak győződve róla, hogy a problémák mögött „szabotőrök” állnak, akiket szigorúan meg kell büntetni.

Miután megérkezik Harkivba, Szovjet-Ukrajna akkori fővárosába, Molotov felméri a helyzetet, és kénytelen belátni, hogy a gabona begyűjtésére vonatkozó tervek betarthatatlanok, úgyhogy beleegyezik az előirányzott mennyiség 20%-os csökkentésébe. Ezzel párhuzamosan országszerte kiszálló bíróságokat létesítenek, amelyek faluról falura vándorolva szabnak ki azonnali helyszíni ítéletet bárkire, aki akadályozza a gabona rekvirálását. Minden megtermelt jószágot elkoboznak az ukrán parasztoktól, és nem is kizárólag a gabonát, hanem a teheneket, a csirkéket és a krumplit is – ez lesz a terv teljesítésének elmulasztásáért járó „jóvátétel”.

Úgynevezett „fekete táblákat” állítanak fel: afféle szégyenlistákat azokról a településekről, amelyek nem teljesítették a tervet. Büntetésképpen mindenfajta kereskedelmi tevékenységtől eltiltják őket. A dnyipropetrovszki régió teljesítménye különösen gyatra, ezért Molotov arra jut, hogy itt további retorziók indokoltak: betiltja számos nélkülözhetetlen háztartási eszköz, többek között a só, a gyufa és a petróleum árusítását. Szovjet-Ukrajna egyik vezetője, a főtitkárhelyettes Mendel Hatajevics megpróbál engedményeket kialkudni, és még Sztálinnak is levelet ír, amelyben kifejti, hogy a terv kivitelezhetetlen. Sztálin végigolvassa a jelentést, és mindössze egyetlen szót firkant alá: „Érdekes”. Molotov mindeközben arra jut, hogy Hatajevicset megvezették, és túlságosan hajthatatlan, ezért lefokozza. Hatajevics többé nem tiltakozik.

1932. november 9-én Sztálin felesége, Nagyezsda Allilujeva öngyilkosságot követ el a Kreml falai között. Szíven lövi magát, de Molotov és Kaganovics ráveszi az orvost, hogy a halál okaként a „bélgyulladást” tüntesse fel. A tragédia hatására Sztálin paranoiája a korábbinál is súlyosabbá válik: meggyőződése, hogy belső árulók áskálódnak körülötte, és az öngyilkosságával még a saját felesége is elárulta.

Sztálin Ukrajnán tölti ki a haragját, amelyet a legmesszebbmenőkig megbízhatatlannak tart. A Kreml repressziós kampányt rendel el az ukrán politikai és kulturális elit ellen. A Politbüro két tagja, Lazar Kaganovics és Pavel Posztisev Ukrajnába utazik, hogy felügyelje a tisztogatásokat. 1932 decemberében majdnem kétezer termelőszövetkezeti vezetőt küldenek börtönbe. A titkosszolgálatok lelepleznek egy „lengyel-petljurista földalatti szervezkedést” Ukrajnában, amelyet állítólag Szimon Petljura mellett a fehér hadsereg tisztjei, valamint a lengyel és a román titkosszolgálat ügynökei irányítanak. (A csekistákat cseppet sem zavarja az a tény, hogy Petljurát öt évvel korábban gyilkolták meg Párizsban.) Állítólag ez a földalatti mozgalom áll sötét erőként az aratás elszabotálása, a termény elrejtése és a háztáji állatok elpusztítása mögött.

1932 decemberében a Politbüro két rendeletet ad ki az ukránosítás letöréséről, amelyet ekkoriban a köztársaság összes bajának okaként jelölnek meg. A Sztálin által nacionalizmussal és árulással vádolt ukrán kulturális szereplők elleni hadjárat Hrusevszkij meghurcoltatásával veszi kezdetét. A következő áldozat Mikola Szkripnik, a köztársaság egykori elnöke és az ukránosítás főideológusa, ekkoriban Ukrajna oktatásügyi minisztere. Sztálin személyes küldötte, Posztisev azzal vádolja a régi bolsevik harcostársat, hogy „petljurista disznókkal árasztotta el a Pártot”. Szkripniket elbocsátják. Az ukrán nyelvű iskolákat bezárják, az ukrán nyelvű könyveket pedig betiltják.

A tél beálltával nemcsak Ukrajnában, hanem a Szovjetunió többi agrárvidékén, a Volga-mentén, Észak-Kaukázusban, az Urálban és Szibériában is kitör az éhínség. A Kreml mindezzel természetesen tisztában van. 1933 januárjában Sztálin megtiltja a parasztoknak, hogy élelem keresésének reményében elhagyják Ukrajnát. Azokat, akik mégis ilyesmivel próbálkoznak, „lengyel ügynöknek” bélyegzik, akik megpróbálnak betörni Oroszország központi vidékeire, hogy ott lázadást szítsanak a termelőszövetkezetekben. A 219 500 letartóztatott éhező közül 186 ezer hazatérhet, a többieket viszont a Gulagra küldik. Sztanyiszlav Koszior továbbra is Ukrajna vezetője. Nem panaszkodik Moszkvának az országában kibontakozó humanitárius katasztrófa miatt, és segítséget sem kér, aminek köszönhetően elkerüli a retorziókat, hiszen hivatalosan nincs semmiféle probléma. Parancsot ad az éhínség „lokalizálására”, illetve a vidék rendszeres ellenőrzésére, hogy meggyőződjenek róla, vajon az éhezők nem csupán „szimulálják-e” az éhséget. A tél folyamán a helyi vezetők a köztársaság központi hatóságaihoz fordulnak segítségért, mivel ekkorra már Ukrajna gyakorlatilag egész lakossága az éhhalál küszöbére jutott. Válaszképpen Hatajevics megírja a feletteseinek, hogy a legkevésbé sem hagyta magát összezavarni az éhínséggel kapcsolatos ellentmondásos beszámolóktól, minthogy véleménye szerint egyedül a parasztok tehetnek mindenről: „ellopták a kenyeret”, így hát most kizárólag azok haldokolnak, akik „a legkevesebbet tudtak lopni, illetve akik hagyták, hogy mások elvegyék tőlük az ebül szerzett élelmet”.

Hogy elleplezzék a katasztrófa mértékét, 1933. február 16-a óta az ukrán hatóságok tiltják, hogy a halál okaként az „éhhalált” tüntessék fel a hivatalos dokumentumokban. Koszior csak márciusban ismeri el a Moszkvának írt újabb jelentésében, hogy Ukrajnát valóban tömeges éhínség sújtja, ugyanakkor biztosítja róla a feljebbvalóit, hogy még így is mindössze néhány tízezer, elsősorban a Dnyipropetrovszk és Kijiv régiókban élő érintettekről van szó. Valójában ekkorra már ukránok milliói jutottak az éhhalál küszöbére, akik kétségbeesésükben sokszor gyökereket esznek, sőt bizonyos esetekben a kannibalizmusig is eljutnak.

Sztálin pontosan tisztában van vele, hogy mi történik, de továbbra is fenntartja, hogy a haldoklók csakis maguknak köszönhetik a sorsukat: nacionalistákról van szó, kulákokról, a kollektivizálás ellenségeiről, akik így semmiféle együttérzésre nem méltók.

A Szovjetunióban tilos a nyilvánosság előtt szóba hozni az éhínséget, így aztán egyetlen szovjet újság sem számol be róla. Ehhez a nyugati média is alkalmazkodik; a New York Times riportja szerint a Szovjetunióban dúló éhínségekről szóló pletykák nehezen hihetőek.

A vidéki Ukrajnában 1933-ban a halálozás a születési arány négyszeresére rúg. Egyedül ebben az esztendőben 2,9 millió ember pusztul éhen, miközben a holodomor (vagy a nagy éhínség) összesen 3,9 millió áldozatot szed az országban – ez több mint az ukrán lakosság 12%-a. A Kreml már 1933-ban elrendeli, hogy a parasztokat tömegesen telepítsék át Oroszország és Belarusz területéről az elnéptelenedett ukrán falvakba.

Ezzel egy időben folytatódik az értelmiség körében végzett tisztogatás. Tucatjával tartóztatják le a meghatározó ukrán írókat és költőket – az eseményt később „kivégzett újjászületésként” emlegetik.

Az egyik legragyogóbb irodalmi szereplő, Mikola Hvilovij az 1920-as években arra biztatta kortársait, hogy az orosz helyett inkább az európai kultúra felé fordítsák a figyelmüket. Tőle származik a szólás: „Meneküljetek Moszkvától!” 1933-ban azonban Hvilovij kénytelen végignézni, ahogy egyik barátját a másik után tartóztatják le. Május 13-án vendégséget tart, és miután visszavonul a szomszéd szobába, ír egy búcsúlevelet: „Ez egy egész nemzedék kivégzése… És mégis miért? Azért, mert nem mi voltunk a legőszintébb kommunisták? Semmit sem értek… Nagyon fáj. Éljen a kommunizmus! Éljen a szocializmus építése! Éljen a kommunista párt!” Miután befejezi a levelet, Hvilovij megöli magát.

Július 7-én a köztársaság egykori vezetője és az ukránosítás főideológusa, Mikola Szkripnik részt vesz az ukrán Politbüro megbeszélésén, ahol „nacionalistának” és „szabotőrnek” kiáltják ki. Utasítják, hogy írjon alá egy levelet, amelyben önkritikát gyakorol. Ezt megtagadja, majd kisétál a teremből, visszatér az irodájába – és ő is főbe lövi magát.

A következő évben a szovjet titkosszolgálatok kitalálnak egy föld alatti szervezetet, amelyet „Összukrán Központi Blokknak” keresztelnek el, és gyakorlatilag az ukrán kulturális élet összes figuráját letartóztatják az ebben a szervezetben való közreműködés vádjával.

A Sztálin-díj

1934-ben Ukrajna fővárosát Harkivból Kijivbe helyezik át. Az éhínség végre véget ér, és a köztársaság vezetői kitüntetésben részesülnek. Koszior például 1935-ben „a mezőgazdaság területén mutatott kivételes eredményeiért” megkapja a Lenin-rendet. Ugyancsak 1935-ben Posztisev, Ukrajna másodtitkára a Szovjetunió történetében először újévi ünnepséget szervez az ukrán gyerekeknek.

A holodomor felelőseit rövid időn belül egytől egyig előléptetik. Koszior 1938 januárjában Moszkvába költözik, és a Szovjetunió miniszterelnök-helyettese lesz. A helyére Nyikita Hruscsov, a negyvennégy éves pártfunkcionárius lép, aki Doneckben nőtt fel, de nem beszél ukránul; emiatt számos helyi kommunista ellenzi a kinevezését.

1937-ben kezdetét veszi a sztálini nagy tisztogatás: körülbelül 1,5 millió szovjet állampolgárt tartóztatnak le, akiknek nagyjából a felét kivégzik. Az első áldozatok katonatisztek: a Vörös Hadsereg azon vezetői, akik 1918 és 1920 között elfoglalták Ukrajnát. Ezután következik a párt felsővezetése, beleértve a holodomor kivitelezőit. Hatajevicset az elsők között tartóztatják le: azzal vádolják, hogy egy terrorista csoport tagja. 1937 októberében agyonlövik.

1937. november 3-án a „kivégzett újjászületés” nemzedékének több mint száz képviselőjét ítélik halálra. Meggyilkolják, majd Észak-Oroszország egyik erdejében tömegsírba temetik őket.

1938-ban Pavel Posztisev bevallja, hogy japán kém. Nem sokkal később Kosziort is megvádolják vele, hogy a „Lengyel Katonai Szervezetnek” dolgozik. 1939-ben mindkettejüket agyonlövik.

Ugyanebben az évben, 1939-ben Borisz Grekov újból megjelenteti már ekkoriban klasszikusnak számító, a Kijevi Rusz című művét az orosz történelemről, amelyért utóbb Sztálin-díjjal jutalmazzák. Grekov könyvének minden egyes új kiadása különbözik egy kicsit az előzőtől, elsősorban a Hrusevszkijjel szembeni, egyre élesebbé váló kritikája tekintetében. Grekov először azt írja, hogy Hrusevszkij megpróbálta rávenni, hogy a könyvében kizárólag Ukrajna történelmére szorítkozzon. A következő változatban Grekov tudománytalannak minősíti Hrusevszkij elképzelését. Grekov művének utolsó kiadásában a vonatkozó rész már inkább bírósági ítéletnek tűnik: „Azzal, hogy a régi orosz államot tendenciózusan »ukrán államként« emlegeti, Hrusevszkij megfosztotta magát annak lehetőségétől, hogy helyesen, a forrásokhoz hűen értelmezze ennek az államalakulatnak a történetét.”

Ugyancsak 1939-ben a Szovjetunió megnemtámadási szerződést ír alá a Harmadik Birodalommal, amelyet titkos záradékkal látnak el Lengyelország felosztásáról. 1939. szeptember 1-jén nyugati irányból német csapatok hatolnak be Lengyelország területére, majd szeptember 17-én az oroszok is megérkeznek keletről. A Szovjetunió elfoglalja, majd az Ukrán Szovjet Szocialista Köztársasághoz csatolja Nyugat-Ukrajna területét (Galíciát), amely az 1920-as évektől Lengyelországhoz tartozott.

A holodomorról egészen az 1980-as évekig nem esik szó a sajtóban és a történelemkönyvekben. Az 1970-es évektől kezdődően ugyanakkor Nyugaton már behatóan kutatják a témát. A posztszovjet Ukrajnában a holodomor a történelmi diskurzus meghatározó részévé válik: Viktor Juscsenko elnöksége alatt a tragédia emlékét már a nemzeti identitás kulcsfontosságú elemének minősítik.

7. BANDERA MÍTOSZA: AZ UKRÁNOK A MÁSODIK VILÁGHÁBORÚBAN

A szovjet James Bond

Moszkva, 1975. Egy negyvenhárom esztendős író a detektívregényén dolgozik. A neve Julian Szemjonov, és valószínűleg ő a legnagyobb példányszámban megjelenő szerző az egész Szovjetunióban. John Le Carré, Graham Greene, Ian Fleming és a többiek műveit nem adják ki az országban, és a James Bond-filmeket sem mutatják be; őket helyettesíti Szemjonov és az ő hőn szeretett karaktere, a szuperkém Makszim Iszajev, avagy Stirlitz.

Julian Szemjonov a szovjet elithez tartozó családba született. Az apja az ország legfontosabb újságjánál, az Izvesztyijánál dolgozott szerkesztőként, és a pozícióját még akkor is megőrizhette, amikor a főszerkesztőt, Nyikolaj Buharint a nép ellenségeként agyonlőtték. Julian tízéves volt, amikor a náci Németország megtámadta a Szovjetuniót. Az egész szovjet elittel együtt az ő családját is a Volgamentére menekítették. Tizenhárom éves korában, 1945 májusában az apja kapcsolatainak köszönhetően ellátogatott Berlinbe, amelyet nemrégiben foglaltak el a szovjet csapatok. 1952-ben azonban az ő apját is bebörtönözték – igaz, csak két évre. Sztálin halálát követően a tisztogatások véget érnek, és a politikai foglyok amnesztiában részesülnek.

A Sztálin utáni politikai enyhülés alatt a fiatal újságíró, Szemjonov rengeteg Hemingwayt olvas, és arról álmodozik, hogy olyan sikeressé válik majd, mint amerikai példaképe. Kezdetben ő is háborús tudósítóként dolgozik: Afganisztánba, Kubába, Vietnámba, Paraguayba és Chilébe is ellátogat. Ezután kezd politikai témájú detektívregényeket írni.

Szemjonov olyan patrióta, aki ideje nagy részét külföldön tölti, ami alighanem megkönnyíti a számára, hogy idealizálja a hazáját. Önként együttműködik a KGB-vel – úgynevezett „befolyásoló ügynökként” dolgozik. A cikkei és a könyvei hallatlan népszerűségnek örvendenek a szovjet titkosrendőrség soraiban, különösen a KGB mindenható ura, Jurij Andropov rajong értük. Andropov olykor maga is ad tippeket Szemjonovnak a készülő regényei cselekményével kapcsolatban. És ő ad engedélyt arra is, hogy a szerző betekintést nyerhessen a KGB archívumába. Szemjonov repes az örömtől, amiért ilyen szintű hozzáférést kap, amilyet egyetlen másik író sem. „Aki ellenőrzése alatt tartja a múltat, az nem veszíti el a fejét a jelenben, és nem fog eltévedni a jövőben sem”– mondogatja. Szemjonov egészen valószínűtlen mértékben romantizálja a KGB-ügynökök életét: az ő világában a kémek egyszerre hősies lovagok és hidegvérű értelmiségiek, akik bármikor készek meghozni a végső áldozatot a hazájukért.

1969-ben megírja leghíresebb regényét, A tavasz tizenhét pillanatát. A mű egy regényfolyam része, amely a szovjet titkosügynök, Makszim Iszajev történetét meséli el, aki SS Standartenführer Max Otto von Stirlitz néven beépül a Harmadik Birodalom vezetésébe. 1945 tavaszán, nem sokkal a háború vége előtt Stirlitz értesítést kap Moszkvából, hogy a nácik titkos tárgyalásokat folytatnak a különbékéről az amerikaiakkal, név szerint Allen Dullesszal, a CIA leendő igazgatójával. Stirlitz azt a feladatot kapja, hogy vessen véget ezeknek a tárgyalásoknak, amely megbízatásának készséggel eleget is tesz.

Javában dúl a hidegháború, így semmiképp sem tekinthető meglepőnek Szemjonov elbeszélése a Szovjetunió jelenlegi ellenségeiről, az amerikaiakról, akik a korábbi ellenséggel, a németekkel együtt áskálódnak a haza ellen.

1973-ban a könyvből tévésorozatot készítenek, amely a regényhez hasonlóan hatalmas sikert arat a Szovjetunióban. A városok utcái minden egyes rész sugárzásakor elnéptelenednek, mivel az emberek mind a tévéképernyőhöz tapadnak, hogy szemtanúi lehessenek a szovjet James Bond hőstetteinek. A nők szerelmesek belé; a fiúk és a férfiak mind olyanok akarnak lenni, mint ő.

Vova, a leningrádi diák is Stirlitz megszámlálhatatlan rajongóinak egyike. Miután végignézi A tavasz tizenhét pillanatát, és befalja Szemjonov regényeit, Vova elhatározza, hogy ő is titkosügynök lesz. Az egyetem elvégzése után kapva kap a lehetőségen, és csatlakozik a KGB-hez. A Vova a Vlagyimir rövidítése. A vezetékneve Putyin.

Szemjonov regényeinek cselekménye teljes mértékben fiktív. Bár valódi személyek is felbukkannak a történeteiben, a hangsúly mindig Stirlitzen és a kalandjain van. Ezzel együtt a későbbiekben számos olvasója úgy fog visszaemlékezni a történelmi eseményekre, ahogy azokat Szemjonov mesélte el, ez pedig a jövőre is hatással lesz.

Putyin huszonöt esztendős, és már a leningrádi KGB-nél dolgozik, amikor megjelenik kedvenc írója legújabb műve, A harmadik kártyalap. A regény cselekménye 1941-ben játszódik. A könyvben Stirlitz a Hitlerrel kollaboráló ukrán nacionalistákkal harcol. Putyin ebből a regényből ismeri meg Sztepan Bandera nevét.

Két birodalom között

1931. október 21-én egy tizenkilenc esztendős ukrán fiatalember, Nyikolaj Lemik jelenik meg a lvivi szovjet konzulátus előtt (Lviv ekkor Lengyelországhoz tartozik). Miután belép az épületbe, egyenesen Andrej Majlov titkár irodájába megy, majd kétszer rálő: egyszer a fején, egyszer a szívén találja el. Lemik nem próbál elmenekülni a helyszínről. Éppen ellenkezőleg: az volt a célja, hogy a lengyel rendőrség letartóztassa.

A bíróság előtt kijelenti, hogy a támadást az Ukrán Nacionalisták Szervezete (OUN) hajtotta végre, és az akciót Sztepan Bandera, a szervezet nyugat-ukrajnai vezetője tervelte ki. A merénylet célja, hogy felhívja a világ figyelmét az ukrajnai holodomorra.

Egy évvel később Bandera újabb merényletet készít elő, ezúttal Lengyelország belügyminisztere ellen, aki korábban elrendelte a lvivi ukránok elleni leszámolást. 1935-ben Banderát letartóztatják. A tárgyaláson ihletett beszédet tart: világosan kifejti az OUN céljait: helyre akarják állítani az ukrán államot, és nem akarnak többé egyetlen másik hatalomtól sem függeni. „A történelem megtanított rá bennünket, hogy amikor Ukrajnáról van szó, akkor Lengyelország és Moszkva mindig egyezségre jut egymással.” Banderát halálra ítélik, az ítéletet azonban nem sokkal később életfogytiglani börtönbüntetésre módosítják.

1939. augusztus 23-án a német külügyminiszter, Joachim von Ribbentrop Moszkvába érkezik. A Szovjetunió és a Harmadik Birodalom megnemtámadási szerződést ír alá, amely tartalmaz egy titkos záradékot is Lengyelország és a balti régió felosztásáról.

1939. szeptember 1-jén Németország lerohanja Lengyelországot, és ezzel kezdetét veszi a második világháború. A Szovjetunió nem lép be azonnal a háborúba. A szovjet kormány csak szeptember 17-én diplomáciai jegyzéket küld Varsónak, amelyben leszögezi, hogy miután a lengyel állam összeomlott, Moszkva védelem alá helyezi a kelet-lengyelországi ukránokat és belaruszokat; más szóval a Szovjetunió azt tervezi, hogy lerohanja és megszállja a területet.

A szovjet csapatok érkezését követően Bandera börtönőrei elmenekülnek. Bandera a többi fogollyal együtt kiszabadul, majd visszatér Lvivbe, ahol a Szovjetunió már hozzá is látott a saját uralma kialakításához, és megkezdte a földek és a vállalkozások államosítását.

Eközben megkezdődik az ukrán nacionalisták elleni represszió. Az egyikük az OUN vezetőjének apja, a pap Andrij Bandera. Letartóztatják, majd Kijivbe küldik. A fia, Sztepan sikeresen megszökik a szovjetek által megszállt területről a németek által megszállt Krakkóba.

Krakkóban hamarosan ellentétbe kerül az OUN helyi vezetőjével, a németbarát Andrij Melnikkel, aki abban reménykedik, hogy megszerezheti a Harmadik Birodalom támogatását. Bandera szembefordul fele, és amellett érvel, hogy a szervezetüknek teljes mértékben függetlennek kell maradnia. A mozgalom ezzel két részre szakad: a fiatal nacionalisták, akik a galíciai és lengyelországi merényleteket is elkövették, Banderával tartanak. Az OUN „melnikistákra” és „banderistákra” hasad.

Mindenesetre maga Bandera sem ellenkezik, ha a németekkel való együttműködésről van szó. Az OUN általa vezetett szárnya megállapodást köt a német katonai hírszerzéssel két szabotőr zászlóalj létrehozásáról. Az egyiket Nachtigallnak nevezik (németül: fülemüle), ezt Roman Suhevics vezeti; a másik a Roland nevet kapja, és az ausztriai születésű Rihard Jarij irányítása alatt áll. Bandera tervei szerint ezek a zászlóaljak fogják képezni az ukrán hadsereg gerincét.

1941. június 22-én a Szovjetunió elleni német invázió híre Krakkóban éri Banderát. A Gestapo megtiltja neki, hogy visszatérjen a szovjetek által megszállt Lvivbe. Ezzel egy időben az OUN fellázad a nyugat-ukrajnai szovjet megszállók ellen, és a német hadsereget is megelőzve több tucat települést elfoglal. Amikor aztán a németek a helyszínre érkeznek, az OUN egységei egyfajta népi milíciává szerveződnek, és a falubeliek segítségére támaszkodva elkezdik levadászni a Vörös Hadsereg katonáit, az NKVD tisztjeit és a zsidókat.

A szovjetek az ukrajnai ipari létesítményeket, gyárakat és mintegy 3,5 millió embert az Urálba, Szibériába és Közép-Ázsiába költöztetnek. Annyi élelmet is magukkal visznek, amennyit csak tudnak, a maradékot pedig megsemmisítik.

Június 29-én az OUN csapatai részt vesznek Lviv elfoglalásában. Mielőtt a Vörös Hadsereg visszavonulót fújna, Moszkva még parancsot ad mintegy kétezer – elsősorban politikai – fogoly kivégzésére. Amikor a Nachtigall és a Roland zászlóaljak elfoglalják a várost, elterjed a szóbeszéd, hogy a zsidók részt vettek a foglyok kivégzésében. Ezt követően Lvivben zsidóellenes pogromok kezdődnek.

Másnap szintén Lvivben Sztepan Bandera helyettese, Jaroszlav Sztecko kikiáltja az ukrán államot. Az erről szóló kiáltványban deklarálják, hogy a terület a majdani független Ukrajna része, amelynek Kijiv lesz a fővárosa, valamint hogy az állam „szorosan együttműködik a nemzetiszocialista, Adolf Hitler vezette Nagynémet Birodalommal, amely Európa és a világ új rendjének megalkotásán fáradozik, és segít az ukrán népnek felszabadulni Moszkva megszállása alól.”

Ugyanez a Moszkva ekkorra a totális kétségbeesés állapotába sodródott. A németek éppen elfoglalták Belarusz fővárosát, Minszket, és feltartóztathatatlannak tűnnek. Június 29-én a Kremlben tartott megbeszélésén Sztálin kijelenti: „Lenin hatalmas örökséget hagyott ránk, amelyhez nem tudtunk felnőni.” A szovjet vezető elvonul a Moszkva melletti dácsájába. Amikor másnap reggel nem jelenik meg a Kremlben, a Politbüro néhány tagja aggódni kezd, és meglátogatja.

Az egyikük beszámolója szerint Sztálint minden ízében reszketve találják a karosszékében; arra számít, hogy le fogják tartóztatni. Ehelyett biztosítják róla, hogy szeretnék, ha visszatérne, és továbbra is ő vezetné az országot. Július 3-ára Sztálin nagy nehezen összekapja magát, és rádióbeszédet intéz a szovjet néphez.

Ugyanezen a napon Banderát Krakkóba rendelik kihallgatásra. A német vezetést megdöbbentette az ukrán nacionalisták bejelentése. Bandera azt állítja, hogy a dologra az ő jóváhagyásával került sor, hozzátéve, hogy az OUN már több mint egy évtizede harcol a bolsevikok ellen. Elutasítja a németek arra vonatkozó kérését, hogy visszavonja az ukrán állam kihirdetéséről szóló kiáltványt. Július 5-én a Gestapo letartóztatja, majd Berlinbe küldi.

Július 10-én, Kijivben az NKVD agyonlövi Sztepan apját, Andrij Banderát.

A német vezetés továbbra is nyomást gyakorolt Banderára, hogy visszavonja a kiáltványt. Ő ezt továbbra is megtagadja, ezért a németek szeptemberben betiltják az OUN-t. Banderát és a társait börtönbe, majd 1942-ben Sachsenhausenbe, küldik; ez egyfajta „elit” koncentrációs tábor a politikai foglyok számára. Sztepan testvérei Auschwitzba kerülnek, ahonnan egyikük sem tér vissza.

Julian Szemjonov a háborúnak ezeket az első heteit írja meg A harmadik kártyalapban, azzal a különbséggel, hogy ezúttal Stirlitz, Vova Putyin hőse a főszereplő. A kitalált történetben Sztepan Bandera szadista bűnöző, az Abwehrben – a Harmadik Birodalom katonai elhárításában – ténykedő náci bábmesterek fizetett ügynöke. „»Mesterségesen előállított« figuráról van szó, aki az itteni innstruktorok által betanított, besulykolt szólamokat ismételgeti” – jelenti róla Moszkvának Stirlitz, a kém. – „Banderának nincs múltja, hiszen – előélete véres, sötét és bűnös –, minden valószínűség szerint rendkívül hevesen fog küzdeni a »darabka kalácsáért«. Ami pedig a demagóg jelszavakat illeti, azokat minden valószínűség szerint itt, Berlinben dolgozzák ki közvetlen főnökei, akiknek minden fenntartás nélkül engedelmeskedik.”17 A szovjet vezetés azt az utasítást adja a németek közé beépült titkosügynökének, hogy Banderán keresztül igyekezzen feszültséget kelteni a német vezetés soraiban. Így Stirlitz lesz az, aki az ukránokat arra terelgeti, hogy kihirdessék a saját államukat. Hitler ettől dühbe gurul, a náci vezetők pedig egymásnak esnek, miközben Stirlitz, aki mindannyiuk eszén túljárt, elégedetten dörzsöli a kezét.

Az 1975-ben írt A harmadik kártyalap stílusa meglepően hasonlít a 2022-ben az orosz televízióban látható propagandához. A szerző lépésről lépésre bemutatja, hogy az ukrán nacionalizmust valójában az Osztrák Birodalomban találták fel: a sunyi Habsburgok eszerint eleve csak azért támogatták a lvivi ukrán kultúrát, hogy ezzel borsot törjenek az oroszok orra alá. Mindazok, akik az ukrán függetlenségért harcolnak, valójában a nácik zsebében vannak, ezzel szemben az őszinte és hithű ukránok bármikor hajlandók az életüket adni a Szovjetunióért.

Mindenki ellen

1941 augusztusában a német vezetés feloszlatja a Nachtigall és a Roland zászlóaljakat. Ukrajnát kettészakítják: Galícia a nácik ellenőrzése alatt álló Lengyel Főkormányzóság felügyelete alá kerül, a többi része pedig megkapja az Ukrán Birodalmi Főbiztosság (Reichskommissariat) nevet.

Szeptember végén a német csapatok megközelítik Kijivet, majd körbeveszik a város megvédésével megbízott Vörös Hadsereg délnyugati frontját. Több mint 600 ezer ember kerül a „kijivi katlanba”; sokan meghalnak, mások hadifogságba kerülnek.

Az ukrán fővárosból visszavonuló szovjetek elpusztítják a hidakat, és aláaknázzák a városközpontban található épületeket. Szeptember 24-én Kijiv belvárosát robbanások rázzák meg. A Hrescsatik út lángba borul. Hogy megfékezzék a tűz terjedését, a németek lerombolják a környező utcákban álló épületeket. A Hrescsatik egyik oldala teljesen megsemmisül.

A szabotázsért a zsidó lakosságot teszik felelőssé. 1941. szeptember 29-én a német katonák és az ukrán rendőrség összegyűjti és a Babin Jar nevű szurdokhoz tereli a város zsidóságát. A következő két nap során 43 ezer embert végeznek ki18 ezen a helyen. Ez a második világháború első, zsidókkal szemben elkövetett tömegmészárlása.19

Októberben a németek a melnikitákra – Bandera ellenlábasaira – támaszkodva helyi hatóságokat állítanak fel Kijivben. Létrejön a Nemzeti Rada, ezt azonban a németek már túlzásnak érzik, így novemberben betiltják a szervezetet. Az ukrán nacionalistákat üldözik, sokukat kivégzik. 1941 végére a németek Ukrajna egész területét megszállják. Nagyjából 3 millió embert küldenek kényszermunkára Németországba. Ukrajna középső területén, Vinnicától nem messze bunkert építenek Hitlernek, ahonnan a Führer számos hadműveletet irányít 1942–43 folyamán.

1942 októberében, Sztálingrád ostromának tetőpontján az OUN banderista frakciója titkos megbeszélést tart Lviv városában. A fronton kialakult helyzetről vitatkoznak, és arra jutnak, hogy a hat hónappal korábban még elkerülhetetlennek tűnő német győzelem mostanra kétségessé vált. Az OUN úgy dönt, hogy létrehozza a saját hadseregét, és folytatja a harcot a független Ukrajna megteremtéséért. Így jön létre az Ukrán Felkelő Hadsereg (ukrán neve, az Ukrajinszka Povsztanszka Armija után: UPA).

A Vörös Hadsereg oldalán a németek ellen harcol számos partizánalakulat is, amelyek egyikét egy bizonyos Szidor Kovpak vezeti. Bár a kommunista Kovpak a németek ellen harcol, az NKVD is vadászik rá parancsmegtagadás miatt. Több ügynök is megpróbálja letartóztatni, de Kovpak elrejtőzik az erdőben, és onnan folytatja küzdelmét a szovjet ügyért.

Az 1942 júliusától 1943 februárjáig tartó sztálingrádi csatát követően a Vörös Hadsereg ellentámadásba lendül. Ezzel egy időben Ukrajna nyugati felében az ukrán nacionalisták is úgy döntenek, hogy fokozzák saját háborús erőfeszítéseiket. Az ukránok egy része ugyanakkor a Harmadik Birodalom oldalán harcol a szovjetek ellen. 1943 tavaszán a németek létrehozzák a teljes egészében ukránokból verbuvált 14. Számú Galícia Önkéntes SS-Hadosztályt.

1943 áprilisában Roman Suhevics lesz az OUN új vezetője. Összehívja az OUN kongresszusát, amelyen a résztvevők deklarálják, hogy mindenféle birodalmi törekvéssel, illetve bármely nemzetnek bármely másik nemzet általi kizsákmányolásával szembehelyezkednek. A kommunizmussal és a nácizmussal egyaránt szemben állnak.

Mindezeken felül az OUN által létrehozott UPA még a nyugat-ukrajnai Volhínia kisebbségét alkotó lengyeleknek is hadat üzen.

A terv a következő: annak érdekében, hogy a terület a háborút követően se kerülhessen lengyel fennhatóság alá, ki kell irtani a lengyel lakosságot. 1943 júliusában az UPA tömegesen gyilkolja a lengyeleket, ami a „volhíniai mészárlásként” vonul majd be a történelemkönyvekbe. Az ukrán történészek ragaszkodnak hozzá, hogy ezeket az eseményeket a kölcsönös ellenségeskedés keretein belül kell értelmezni: a lengyelek éppúgy gyilkolták az ukránokat, ahogy az ukránok a lengyeleket. Azonkívül az UPA katonái más ukránokat is megölnek, többek közt a melnikita nacionalistákat és a Kovpak vezette partizánokat.

Az 1943. július 5-től augusztus 23-ig tartó, irtózatos kurszki ütközetet követően a szovjeteknek sikerül fokozatosan kiszorítaniuk a németeket Ukrajna területéről. 1943 novemberében a Vörös Hadsereg elfoglalja Kijivet.

1944 áprilisában az UPA rajtaüt a szovjet hadsereg I. Ukrán Frontjának parancsnokán, Nyikolaj Vatutyin tábornokon. A tábornok súlyos sérüléseket szenved, és nem sokkal később meghal. A Kijiv belvárosában lévő Marinszkij Parkban temetik el. Az NKVD nagyszabású hajtóvadászatot indít a Vatutyin haláláért felelős személyek ellen.

1944 májusában a Krím is felszabadul a német megszállás alól. Ezt követően 165 ezer krími tatárt és további 35 ezer, más etnikumhoz tartozó olyan személyt deportálnak a félszigetről, akiket Sztálin „kollaborációval” vádol.

1944 júliusában aztán a Vörös Hadsereg elfoglalja Lvivet. Ezzel azonban még nem érnek véget az ukrajnai harcok: még le kell számolni az UPA-val. Augusztus és szeptember között mintegy 11 ezer ukrán nacionalistát ölnek meg, és ugyanennyit börtönöznek be.

1944 júliusában a nyugat-ukrajnai Brodi városa mellett a szovjet csapatok bekerítenek nyolc német hadosztályt, köztük az SS Galícia egység mintegy tízezer katonáját. Háromezer „galíciainak” sikerül megszöknie a fogságból, hogy aztán csatlakozzon az UPA-hoz.

1944 szeptemberében a német hatóságok taktikát váltanak, és kísérletet tesznek rá, hogy az összes szovjetellenes erőt egyesítsék. Banderát a sachsenhauseni koncentrációs táborból Berlinbe szállítják, ahol felkérik, hogy működjön együtt Andrej Vlaszov tábornokkal, aki az oroszoktól dezertált a nácikhoz. Bandera azonban nemet mond. Az őt kihallgató SS-tiszt jelentése szerint Bandera „egyformán gyűlöli az oroszokat és a németeket”.

1945 februárjában a „Bandera” és „banderista” szavak első ízben jelennek meg a Pravdában, a Szovjetunió legfontosabb újságjában. A lapban közlik a nyugat-ukrajnai Tanárok Kongresszusa Sztálinnak írt nyílt levelét, amelyben a szerzők elítélik „az ukrán‒német nacionalistákat, a Júdásokat, a még meg nem ölt banderistákat és az OUN pribékjeit”.

Ugyanebben a hónapban Sztálin, Roosevelt és Churchill találkozik a Krímben, hogy megtárgyalják a háború utáni világrend részleteit, egyebek mellett itt állapodnak meg az ENSZ létrehozásáról is. Sztálin kezdeményezésére a Szovjetunió három helyet kap a szervezetben, amelyek az orosz, az ukrán és a belarusz köztársaságokat képviselik; ezek az országok kétségkívül mind súlyos veszteségeket szenvedtek el a háború során. A jaltai konferencián alakul ki a háború utáni világrend egész rendszere, amely utóbb Putyin rögeszméjévé válik majd. Uralma teljes ideje alatt egyfajta új Jaltáról álmodozik, amelyen ő is köztiszteletnek örvendő globális szereplőként tűnhetne fel. Erre soha nem fog sor kerülni, ami Putyin háborús vállalkozásainak fő ösztönzője lesz.

1945 februárjában a hamis dokumentumokkal ellátott Bandera Berlinből Ausztriába költözik, miközben Nyugat-Ukrajnában az UPA parancsnoka találkozik a KGB embereivel, hátha fegyverszünetet tudnak kötni egymással. A tárgyalások azonban nem hoznak eredményt.

Amikor 1945 májusában a háború véget ér az európai hadszíntéren, az UPA vezetője, Roman Suhevics a Szovjetunió elleni fegyveres ellenállás folytatására szólítja fel az ukránokat. 1945. május 9-én, a győzelem napján a szovjet hatóságok felszólítják az UPA harcosait, hogy tegyék le a fegyvert, és legkésőbb július 20-ig adják fel magukat. Ennek eredményeképpen 1945 folyamán tízezren adják meg magukat közülük.

A következő évben, 1946-ban még mindig gyakoriak az összecsapások az UPA-val, és ez az állapot egészen 1949-ig fennmarad. Ezen időszak alatt a szovjet hatóságok elsődleges módszere az ukrán nacionalizmussal szemben az lesz, hogy a függetlenség eszméjének potenciális támogatóit Szibériába deportálják. 1946 februárjában az ENSZ Közgyűlésének londoni ülésén a Szovjetunió az összes, Európában rejtőzködő ukrán nacionalista kiadatását kéri a többi nemzettől. A Nyugat ezt megtagadja, mire válaszképpen a KGB globális hajtóvadászatot indít az OUN vezetői ellen.

1947-ben Banderát ismét az OUN vezetőjévé választják. Megerősíti korábbi álláspontját, miszerint a saját erejükre kell támaszkodniuk, és nem kérhetik más országok segítségét. 1948-tól kezdve szovjet ügynökök több merényletet is megkísérelnek Bandera ellen.

Az UPA parancsnoka, Roman Suhevics csak 1949 szeptemberében kap utasítást az utolsó harcoló alakulatok feloszlatására. A katonáknak megparancsolják, hogy távozzanak Nyugatra, vagy igyekezzenek felszívódni. 1950. március 5-én Suhevicset megölik Lviv megyében, egy sikertelen letartóztatási kísérlet során.

Sztepan Banderának egészen 1959. március 15-éig sikerül életben maradnia, amikor aztán Münchenben egy NKVD-ügynök végez vele.

Bandera neve utóbb fogalommá válik a Szovjetunióban. Az ukrán függetlenség támogatóit az első világháború előtt „mazepistákként” ismerték (Ivan Mazepa után), a két világháború között pedig „petljuristákként” (Szimon Petljura után). 1945-re az ukrán nacionalistákat már mindenütt „banderistákként” emlegetik. Ennek a pszichológiai cselnek az a célja, hogy Ukrajnát különválasszák Bandera személyétől. A banderisták valójában Bandera, nem pedig Ukrajna hívei, ahogy azt később a propagandisták hangoztatják majd. Az 1940-es évek végétől kezdve a banderistákat a szovjet újságokban rendszeresen a nácikkal egy lapon emlegetik. Magáról Banderáról mindeközben meglehetősen kevés szót ejtenek. A szovjet sajtó a Molotov–Ribbentrop-paktumról is mélyen hallgat. Ahogy arról is, hogy Bandera történetesen épp ugyanakkor volt a nácik szövetségese, amikor Sztálin. Mindenesetre Julian Szemjonov rajongói, köztük Vova Putyin számára minden tökéletesen világos.

A tavasz tizenhét pillanata, illetve hőse, Stirlitz halhatatlanná válik a Szovjetunióban. Szemjonov művei még a Szovjetunió összeomlása után is elképesztő népszerűségnek örvendenek. 1998-ban, Borisz Jelcin elnöksége idején az egyik befolyásos hetilap, a Kommerszant-Vlaszty felmérést készít, hogy az oroszok melyik filmszereplőt látnák legszívesebben elnökként. Stirlitz utcahosszal nyeri meg a szavazást. Vlagyimir Putyin neve ekkoriban még tökéletesen ismeretlen.

II. RÉSZ HÉT TÖRTÉNET UKRAJNA JELENKORI ELNYOMÁSÁRÓL

8. MEGINT AZ EGYSÉG: A SZOVJET UKRAJNA IDENTITÁSKERESÉSE

A Bohdan Hmelnickij Park

1978. január 25-én a Dnyipropetrovszk (ma Dnyipro) vonzáskörzetéhez tartozó Krivij Rih városában könyvünk főszereplője, Volodimir Zelenszkij egy tipikus szovjet családban látja meg a napvilágot. A fiút az anyja, az apja és a barátai röviden csak Vovának hívják. A többi Vlagyimirhez – Leninhez és Putyinhoz – hasonlóan ő is Nagy Vlagyimirről (Volodimirről) kapta a nevét, a Rusz keresztény hitre térítőjéről, aki egyúttal az Innokentyin Gizel jegyezte Szinopszis központi figurája is.

Vova és a szülei nem beszélnek ukránul. Nem ukrán nemzetiségűek, hanem zsidók, és Dnyipropetrovszk egyébként is oroszul beszélő régió. Az 1970-es években egyértelműen az orosz a domináns nyelv a térségben.

Ukrajna ekkor a Szovjetunió részét alkotja. Volodimir Scserbickij, a kis Vova névrokona és honfitársa az Ukrán Szovjet Szocialista Köztársaság (USZSZK) vezetője; egyébként ő is Dnyipropetrovszk régióban született.

Scserbickij szurzsik nyelven beszél, egy orosz–ukrán keveréknyelven. A munkája során mindenesetre az oroszt használja, ahogy a tanulmányait is oroszul folytatta, és ha csak tehette, egész pályafutása során oroszul beszélt. Ha Scserbickij ukránul akar mondani valamit, papírból olvas fel. Ezeket a szövegeket az egyik helyettese, Leonyid Kravcsuk készíti elő a számára. Kravcsuk felidézi, hogy egy nap Scserbickij meglehetősen rosszkedvűen tért vissza egy hivatalos eseményről:

– Ha még egyszer megpróbálsz rávenni, hogy ukránul szólaljak meg, biztosíthatlak róla, hogy az lesz az utolsó beszélgetésünk.

Scserbickijt az oroszbarátságáról és az „ukrán nacionalizmussal” való szembenállásáról ismerik. Az ukrán nyelvtanárok az iskolákban 15%-kal kevesebb fizetést kapnak, mint azok, akik az oroszt tanítják.

Volodimir Scserbickij nem csupán Ukrajna Kommunista Pártjának főtitkára, hanem Leonyid Brezsnyev közeli barátja is. A szovjet politikai elitben sokan rendelkeznek ukrán gyökerekkel. Néhányan még azt is mondogatják, hogy a Szovjetuniót az „ukrán klikk” vezeti – igaz, a szóban forgó klikk tagjai közül többen nem is beszélik a nyelvet.

A korábbi szovjet vezetőnek, Nyikita Hruscsovnak szintén van ukrán kötődése, minthogy Doneckben nőtt fel és végezte a tanulmányait. 1938 és 1949 között Ukrajna Kommunista Pártjának főtitkáraként ő vezette az országot, egyúttal ő volt a Szovjetunió minisztertanácsának elnöke. Ukrajna vezetőjeként Hruscsov egyengette Brezsnyev pályáját, és a háború után ő nevezte ki Zaporizzsja, majd később Dnyipropetrovszk első titkárává. Amikor Brezsnyev 1964-ben átvette a Szovjetunió irányítását, a hozzá köthető „dnyipropetrovszki klán” vált a Kreml legerősebb csoportjává. A Szovjetuniót mindeközben a kommunista párt vezetőségi tagjaiból összeálló Politbüro irányította. Brezsnyev Politbürójában a tagok mintegy harmada Ukrajnából származott, és közülük is Scserbickij rendelkezett a legnagyobb befolyással. Sokan úgy vélték, hogy Brezsnyev őt szánja az utódjának.

A Szovjetunióban számos különös történelmi mítosz él, amelyek némelyike köré nemzeti ünnepeket is szerveztek. 1979-ben például, amikor Vova Zelenszkij egyéves lesz, Scserbickij nagyszabású ünnepséget szervez az Oroszországgal való újraegyesülés 325. évfordulójára. Gyerekkorában a kis Vovát a szülei gyakran elvitték a Bohdan Hmelnickij Parkba, Krivij Rih egyik fő nevezetességéhez.

Ukrajna Oroszországgal való „újraegyesítése” a szovjet történetírás egyik ideológiai tartópillére. A hivatalos narratíva nagyjából a következő: 1654-ben Ukrajna akkori vezetője, Bohdan Hmelnickij a perejaszlavi szerződés keretein belül orosz fennhatóság alá helyezte az országát; a megállapodás egyfajta szövetséget jelentett a Kozák Hetmanátus és az Orosz Cárság között. A szovjet időkben ez az esemény aztán a propaganda egyik fontos eszközévé vált. 1943-ban, a második világháború legádázabb időszakában a szovjet hadsereg megalapította a Bohdan Hmelnickij Érdemrendet, amelyet az Ukrajna felszabadításában részt vevő katonák és parancsnokok kaphattak meg. 1954-ben az „újraegyesítés” háromszázadik évfordulóját hatalmas pompával ünnepelték meg; Nyikita Hruscsov ekkor Oroszország jóakaratának gesztusaként átengedte a Krímet Ukrajnának. Ebben az esztendőben nyitotta meg kapuit a Krivij Rih-i Bohdan Hmelnickij Park is.

1982-ben a négyéves Vova és szülei Mongóliába költöznek, ahol az apja a helyi fémöntöde informatikai részlegének vezetője lesz.

Ekkorra a Szovjetunió már roskadozni kezd saját súlya alatt; a birodalom helyzetét az 1980-ban megkezdődő afganisztáni háború is súlyosbítja. A szovjet lakosság életszínvonala rendkívül alacsony, különösen Európával és az Egyesült Államokkal összehasonlítva. Majdnem minden szovjet termék silány minőségű, legyen szó autókról, gépekről, ruhákról, élelmiszerről, cigarettáról. Ha mindez nem volna elég, az ország arra kényszerül, hogy külföldről importáljon gabonát. Ezzel együtt a szovjet állampolgárok döntő többsége még nem sejti, hogy a birodalom az összeomlás szélére jutott.

„Tényleg megérdemeljük, hogy páriák legyünk?”

1979. szeptember 29-én fontos bírósági tárgyalásra kerül sor Kijivben. A tárgyalást zárt ajtók mögött tartják; még a vádlott családtagjait sem engedik be a terembe. Nem csoda, hiszen politikai ügyről van szó.

A vádlott a Doneckben született ukrán költő és disszidens Vaszil Sztusz. Az ügyészség szerint a vádlott „a szovjet állam és társadalmi rend megzavarására irányuló ellenséges iratokat” terjesztett. Nem ez az első vádemelés Sztusz ellen: 1972-ben egyszer már öt évre ítélték szovjetellenes propaganda miatt. Ez volt a Volodimir Scserbickij hatalomra kerülése utáni első év Ukrajnában, amely egyúttal az ukrán értelmiség elleni hadjárat tetőpontját is jelentette. A kampány egy országos méretű tisztogatás számára készítette elő a terepet. Szintén 1972-ben a leningrádi költőt, Joszif Brodszkijt kiutasítják a Szovjetunióból, és megfosztják állampolgárságától. 1974-ben az irodalmi Nobel-díjjal kitüntetett Alekszandr Szolzsenyicint, A GULAG szigetvilág szerzőjét, a sztálini táborok első számú krónikását is száműzetésbe kényszerítik.

A börtönben töltött idő alatt Sztusz nyílt levelet ír, amelyben ő maga követeli, hogy fosszák meg a szovjet állampolgárságától: „Lehetetlenné vált számomra a szovjet állampolgárság. Szovjet állampolgárnak lenni nem jelent mást, mint rabszolgaságot. Azért ítéltek el, mert a demokráciáért harcoltam, és mert a harcom során állítólag a szovjet rendszer rossz hírét keltettem; a népem szeretetét, az ukrán kultúra válsága miatt érzett aggodalmamat nacionalizmusnak bélyegezték.” A hatóságok mindenesetre nem reagálnak a felhívásra; Szolzsenyicinnel és Brodszkijjal ellentétben tudomást sem vesznek Sztuszról.

A Szovjetunió kétarcú képződmény: létezik egy hivatalos, és egy földalatti oldala. Létezik a kommunista párt, a propaganda és a tömegrendezvények, ahol az állampolgárok eljátsszák, hogy hisznek a kommunizmusban és a dicső jövőben, miközben a valóságban kétségbeesetten hajszolják az élelmiszert és az import ruhát, és nap mint nap a nyugati életszínvonalról ábrándoznak. Aztán ott vannak a „belső emigránsok”: azok, akik megpróbálnak tudomást sem venni a kommunista ideológiáról, és igyekeznek minél kevesebb kapcsolatot ápolni az állammal. A legradikálisabbak közülük a kora keresztény mártírokhoz hasonlóan inkább vállalják, hogy máglyán égessék meg őket, semmint hogy feladják és elárulják az elveiket, noha tisztában vannak vele, hogy a küzdelmük eleve kudarcra van ítélve. Vaszil Sztusz egyike ezeknek a mártíroknak.

Az orosz disszidensek általában az emberi jogokért harcolnak, míg az ukránoknak azért is küzdeniük kell, hogy egyáltalán törvény adta joguk legyen megszólalni az anyanyelvükön. Ennek következményeképpen az orosz disszidenseket jellemzően azzal vádolják, hogy „eladták magukat a Nyugatnak”, míg ukrán sorstársaikat „burzsoá nacionalistának” vagy „banderistának” bélyegzik – ezek mind a szovjet KGB ismerős kliséi.

Sztusz a börtönből levelet ír a leghíresebb szovjet disszidensnek, a fizikus és emberjogi aktivista Andrej Szaharovnak. A levelében hosszasan panaszkodik a bánásmódra, amelyben a KGB és a moszkvai disszidensek egyaránt részesítették; az utóbbiak a jelek szerint nem sok megértést tanúsítanak az ukránok nemzeti küzdelmei iránt: „Tényleg megérdemeljük, hogy páriák legyünk?”, teszi fel Sztusz a kérdést.

A költőt végül nyolc hónap után szabadon engedik. 1980 májusában aztán ismét letartóztatják: a moszkvai olimpia előtt az összes disszidenst börtönbe zárják.

A második tárgyalása előtt a költő megtagadja, hogy államilag kirendelt ügyvéd segítségét vegye igénybe: „A Szovjetunió hivatásos ügyvédei afféle második ügyésznek is elmennének. Nekem nincs szükségem még egy ügyészre” – jelenti ki írásban. A tiltakozása ellenére mégiscsak kirendelnek mellé egy ügyvédet, Viktor Medvedcsukot.

A vádlott már a legelső meghallgatáson előáll a követeléssel, miszerint az egész bíróságot fel kell oszlatni, mivel szerinte a Szovjetunióban definíció szerint nincs lehetőség méltányos tárgyalásra. Szusz ártatlannak vallja magát, és ragaszkodik hozzá, hogy a szovjet és a külföldi sajtó, továbbá a világszerte a szólásszabadságért küzdő írószervezet, a Nemzetközi PEN Club által biztosított külföldi ügyvéd is jelen legyen a tárgyalásán. Az ügyész a kérvény elutasítását indítványozza. Medvedcsuk, akinek elvileg Sztuszt kellene képviselnie, egyetért az ügyésszel: „A kérdés megítélését a bíróságra hagyom” – ez a fordulat még sokszor elhangzik a tárgyalás során.

Az eljárás alatt Medvedcsuk alig tesz fel keresztkérdéseket a tanúknak. Kurta záróbeszédében kijelenti, hogy összességében „egyetért Sztusz tetteinek jogi minősítésével”.

Sztusz az utolsó szó jogán kijelenti, szeretné, ha a KGB-t is perbe fognák mint „terrorista szervezetet”. A bíróság megtagadja a kérés teljesítését, majd Sztusz távollétében kihirdeti az ítéletet: tíz év börtön és öt év száműzetés.

Tíz nappal később Szaharov, aki ekkor már Gorkij (ma Nyizsnyij Novgorod) városában él száműzetésben, nyílt levelet ír Sztusz védelmében: „Az 1980-as esztendő során számos igazságtalan ítélet született az országunkban, és számos emberjogi aktivista vált üldözés áldozatává. Ám Vaszil Sztusz ukrán költő elítélése még ilyen körülmények között is kirívóan embertelennek tűnik. Tönkreteszik egy ember életét, amiért megpróbált tisztességesen viselkedni, amiért nem mutatott megalkuvást, és amiért hű maradt az elveihez. A Sztusz elleni ítélet az egész elnyomó szovjet rendszer szégyene.”

Miután tizennyolc évig vezette a Szovjetuniót, Brezsnyev 1982-ben távozik az élők sorából. A következő három évben egyik idős utódja követi a sírba a másik után. 1985-ben mindenki arra számít, hogy a Politbüro végre egy fiatalabb vezetőt fog választani. A poszt egyik esélyese Ukrajna vezetője, a disszidensek ádáz üldözője, Volodimir Scserbickij. 1985 márciusában Scserbickij az Egyesült Államokba repül, ahol a Fehér Házban Ronald Reagan fogadja. Hosszú idő óta ez az első találkozó az amerikai elnök és egy magas beosztású szovjet politikus között: a két ország kapcsolatai mélyponton vannak.

Scserbickij úgy viselkedik, mintha máris ő volna a Kreml ura. A New York-i megbeszéléseket követően San Franciscóba utazik, ahol sürgős üzenet várja: Konsztantyin Csernyenko főtitkár meghalt, a Politbüro pedig mielőbb igyekszik megtalálni az utódját. Scserbickij, akit a hír a világ másik végén ér, hazasiet, ám elkésik. Még a repülőn ül, amikor megválasztják fő riválisát, Mihail Gorbacsovot. A pártvezetés arra jut, hogy a fiatal, kevés tapasztalatot felmutatni tudó Gorbacsov mindenki számára megfelelő kompromisszumot jelent, legalábbis könnyebben lehet majd irányítani, mint a nála jóval dörzsöltebb Scserbickijt.

1985 elején a német író, Heinrich Böll felterjeszti Vaszil Sztuszt az irodalmi Nobel-díjra. A gesztust követően Nyugaton kampány indul Sztusz mellett. Ennek ellenére 1985 augusztusában a költőt magánzárkába helyezik át, amire válaszképpen éhségsztrájkba kezd. Vaszil Sztusz 1985. szeptember 4-én meghal.

A Nobel-díjat nem lehet posztumusz odaítélni, két évvel később azonban egy másik szovjet közellenség, az amerikai állampolgár Joszif Brodszkij kapja meg az elismerést.

Egy másik ukrán disszidens, Sztepan Hmara is ugyanabban a börtönben raboskodik, ahol Sztusz elhunyt. Hmara felidézi, hogy 1986-ban, Gorbacsov megválasztása után a börtönbeli viszonyok érezhetően rosszabbra fordulnak. A helyi hatóságok láthatóan sérthetetlennek érzik magukat: Moszkvának ekkoriban fontosabb dolga is van annál, mint hogy velük foglalkozzon. A helyzet olyan súlyos, hogy júniusban a foglyok sztrájkba kezdenek, és megtagadják a rájuk bízott fizikai munkák elvégzését. „Természetesen mindannyiunkat magánzárkába csuktak. Nem jutott mindenkinek külön zárka, így akadtak, akiket máshova küldtek. Hat hónapon át nem kaphattunk levelet otthonról, a mi leveleinket pedig visszatartották. Látogatókat sem fogadhattunk” – mondja Hmara.

Ezek az állapotok 1986 októberéig maradnak fenn, amikor is Gorbacsov Reykjavíkban találkozik Reagannel. Az amerikai elnök a kollégája meglepetésére szóba hozza az emberi jogok kérdését, és követeli a politikai foglyok szabadon engedését. A megdöbbent Gorbacsov azt feleli, hogy a Szovjetunióban nincsenek politikai foglyok. Reagan ekkor átadja neki a foglyok nevét tartalmazó listát, amelyet Szaharovnak sikerült külföldre csempésznie.

Novemberben Szaharov számára engedélyezik, hogy gorkijbeli belső száműzetéséből visszatérjen Moszkvába. 1987. február 15-én kiengedik a börtönből Hmarát és a többi disszidenst. Vaszil Sztuszt mindössze tizennyolc hónap választotta el a szabadulástól.

Káros a környezetre

1985-ben Vova Zelenszkij és az édesanyja visszatér Krivij Rihbe. A cudar mongol klíma mellett különösen kimerítő az élet a fémöntödében, és a fiatal fiú gyakran betegeskedik. Vova apja Mongóliában marad, és folytatja a munkáját. Mindenesetre az élet Ukrajnában sem fenékig tejfel. Krivij Rihben található a Krivorozssztal gyár, az ország legnagyobb acélgyára.

1986. április 26-a sötét nap az ország történetében: a Kijivtől nem messze található csernobili atomerőmű 4-es számú reaktora felrobban. A szovjet média egyáltalán nem tudósít érdemben az eseményről, csupán rövid tájékoztatást ad, miszerint minden a legnagyobb rendben van. A nyugati média mindeközben több ezer áldozatról számol be, ami még jobban felbőszíti a szovjet Politbürót (a hivatalos verzió szerint magában a robbanásban két, míg a következő három hónapban huszonnyolc fő halt meg20). A Kreml álláspontja szerint a nyugati hírszerzés előre kitervelt kampányáról van szó, amelynek egyetlen célja a Szovjetunió lejáratása. Így hát a szokásokhoz híven ezúttal is mindent tagadnak.

Kijivben május 1-jére, az egyik legfontosabb szovjet ünnepre utcai parádét terveznek. A tervek szerint állampolgárok ezrei vonulnak majd végig a Hrescsatik utcán, ahol az ország vezetői pódiumról köszöntik őket. Május 1-je előestéjén ugyanezek a vezetők zaklatott idegállapotban vitatkoznak róla, hogy mit is kellene tenniük. Vajon evakuálniuk kellene a lakosságot, hogy megóvják az embereket az atomkatasztrófa lehetséges következményeitől, vagy egy ilyen lépéssel túlságosan magukra haragítanák Moszkvát?

Scserbickij tipikus szovjet politikus: hozzászokott, hogy előre próbálja kitalálni a feljebbvalói utasításait, és eleve azoknak megfelelően cselekedjen. Kompromisszumos megoldást eszel ki: a parádét megtartják, ám a tervezetthez képest csupán a résztvevők felével. Scserbickij egyúttal utasítja a kijivi és az ukrán vezetőséget, hogy ők maguk is vegyenek részt az ünnepségen a családjuk társaságában, beleértve a gyerekeiket és az unokáikat is. (Az érintettek ekkor már pánikba esve igyekeznek kimenekíteni a szeretteiket Kijivből.)

Évtizedekkel később olyan pletykák terjednek, hogy Scserbickij minden befolyását latba vetve próbálta lefújni a rendezvényt, ám Gorbacsov állítólag azt mondta neki:

– Megrohadsz, ha nem tartod meg!

Ez a forgatókönyv azonban nem túl valószínű; az esemény előtti napokban Scserbickij gyakorlatilag úgy viselkedik, mint egy pomponlány. „Kijivben senki sem kérdezte meg Moszkvától, hogy lehetséges volna-e lefújni a májusi felvonulást” – jelentette ki az akkori szovjet miniszterelnök, Nyikolaj Rizskov.

Scserbickij dörzsölt szovjet vezető, aki a viperafészekben töltött évtizedek alatt elég pontosan megtanulta, mit jelent az a bizonyos „megrohadás”, ha netán csalódást okozna Moszkvának. Így aztán a szóbeszéd, miszerint megpróbált ellenállni a központi utasításnak, feltehetően a képzelet műve. Bár Gorbacsov természetesen tudott a Hrescsatik utcai parádéról, róla is nehéz elképzelni, hogy az említett módon fenyegette volna a régi motoros Scserbickijt.

A kijivi parádét tehát a radioaktív sugárzás és a nyilvánvaló közegészségügyi kockázatok ellenére megtartják, ez a döntés azonban még nagyobb megütközést vált ki az ukrán társadalomból, mint magának a robbanásnak a ténye. A vezetés hazugságai jelentik az utolsó cseppet a pohárban: egyszer csak több millió ukrán ébred rá, hogy a vezetőik vajmi kevéssé törődnek velük.

Gorbacsovot is megdöbbentik a csernobili események, ráadásul az ügy eltusolására irányuló kollektív erőfeszítések miatt még ő maga sem tudja pontosan, hogy mi történt. Beszédes, hogy Vitalij Koroticsot, azon kevés ukrán újságírók egyikét, akiknek volt bátorságuk elmondani az igazságot a csernobili atomkatasztrófáról, éppen Gorbacsov kezdeményezésére léptetik elő és nevezik ki az ország legnépszerűbb heti magazinja, az Ogonyok (Kis láng) főszerkesztőjévé.

A pártelit jócskán elszámította magát Gorbacsovval kapcsolatban – az új vezető korántsem olyan puhány és befolyásolható, mint remélték, hanem jóval becsvágyóbb, ráadásul a változás iránt elkötelezett figura. Gorbacsov fokozatosan leváltja a régi gárdát, amelynek a hatalmát köszönheti. Scserbickij az utolsó a veteránok sorában, akit Gorbacsov nyugdíjaztat; erre 1989 szeptemberében, hat héttel a berlini fal leomlása előtt kerül sor.

Alig négy hónappal később Scserbickij váratlanul meghal. A halál hivatalos okaként a tüdőgyulladást tüntetik fel, de hamarosan pletykálni kezdenek róla, hogy valójában öngyilkos lett, miután tudomására jutott, hogy a megújult ukrán parlament kezdeményezni akarja a csernobili események alaposabb kivizsgálását. Ezt egyébként a parlament egyetlen képviselője sem erősítette meg, és Scserbickij halálakor nem is állítottak fel az ügyben eljáró vizsgálóbizottságot.

Csernobil mindenesetre fordulópont az ukrán civil társadalom történetében. Ettől kezdve beszélhetünk tömeges környezetvédelmi mozgalmakról, amelyek idővel egyre erőteljesebb politikai mozgalmakká alakulnak át. Csernobil környéke még harminc évvel később is a Szovjetunió egyik megkövesedett darabkájának tűnik majd. 2021-ben lehetőségem lesz odamenni, hogy személyesen is alaposan megvizsgálhassam a világtól elzárt helyszínt. 2022 februárjában pedig már orosz csapatok fognak átmasírozni a csernobili zónán Kijiv felé.

A véletlen peresztrojka

1989 nyarán Szovjetunió-szerte bányászsztrájkok indulnak. A tiltakozásoknak több központjuk is van, de a legjelentősebbek az oroszországi Vorkutában és Kuzbasszban, az ukrán Donbászban és a kazahsztáni Karagandában találhatók. A sztrájkolók gazdasági jellegű és politikai követeléseket is megfogalmaznak. A donbászi bányászok például Scserbickij lemondását és a Szovjetuniótól való elszakadást szorgalmazzák. Gorbacsov buzgón keresi a kompromisszumot, mivel ő is meg akar szabadulni a régi generáció vezetőitől. Készségesen enged a követeléseknek, és eltávolítja Ukrajna vezetőjét.

1989 szeptemberében, néhány nappal Scserbickij hivatalból való elmozdítása előtt Kijivben Narodnij Ruh (Népi Mozgalom) néven megalapítják az első ukrán függetlenségi mozgalmat. Az alapítók között ott találjuk Ukrajna leghíresebb íróit, többek közt számos olyan disszidenst, akiket ekkoriban engedtek ki a börtönből. Igaz, még mindig óvatosak azzal kapcsolatban, hogy túl hangosan juttassák kifejezésre a céljaikat, és nem véletlen, hogy a kezdeményezés teljes neve így hangzik: Narodnij Ruh Ukrajinyi za Perebudovu (Ukrajna Népi Mozgalma a Megújításáért). Hogy elejét vegyék az azonnali betiltásuknak, úgy tesznek, mintha Gorbacsov támogatói volnának.

1989 novemberében sor kerül az első kijivi tömegtüntetésekre: a hatóságok engedélyt adnak rá a Narodnij Ruh aktivistáinak, hogy újratemessék Vaszil Sztuszt és két másik, a szovjet táborokban elhunyt személyt. Több ezren kísérik a városban körbevitt három koporsót; a tömeg nagy része sárga-kék ukrán zászlót lenget. Amikor megérkeznek az ukrajnai KGB épülete elé, egyetlen szót kezdenek skandálni: „Szégyen! Szégyen!” A koporsókat ezután a Bajkove Temetőbe viszik, ahol a nemzet legnevezetesebb alakjai nyugszanak.

Scserbickij menesztését követően Gorbacsov a „dnyipropetrovszki klán” új vezetőjét, Volodimir Ivaskót, a régió korábbi első titkárát nevezi ki a helyére. Gorbacsovhoz hasonlóan Ivasko is az új nemzedék tagja, aki tisztában van vele, hogy a helyi szinten Moszkva üdvözli a demokratizálódást, és ő maga sem támaszt akadályokat ezekkel a folyamatokkal szemben. 1990 elején a Szovjetunió összes tagköztársaságában parlamenti választásokat tartanak. Ukrajnában szinte mindenütt az ellenzék győzedelmeskedik; a befutók közül sokan a Ruh tagjai. A nyugati térségben egy árva kommunista sem tud képviselői helyet szerezni.

A lvivi választásokat például Ihor (oroszul Igor) Juhnovszkij orvos, a Szovjet Tudományos Akadémia tagja nyeri, aki még 1988-ban egy sajtótájékoztatón megjósolta a Szovjetunió közelgő összeomlását. Juhnovszkij állítólag tudományos szempontból feldolgozta és tévesnek találta Lenin összes kalkulációját, és végül ebből vonta le azt a következtetést, hogy a szovjet állam működésképtelen. Az eset kisebbfajta botrányt okozott, ám Juhnovszkijt nem büntették meg – az idők már változóban voltak.

A választási eredmények alapján a Kommunista Párt továbbra is abszolút többséget élvez Szovjet-Ukrajna parlamentjében. Ivasko lesz a törvényhozás elnöke. Ám rögtön váratlan lépésre szánja el magát, amikor is felkéri Juhnovszkijt a parlamenti ellenzék vezetésére, hozzátéve, hogy hajlandó az új Legfelsőbb Tanács (ukránul Verhovna Rada) harmadának ellenőrzését átengedni az ellenzéknek.

1990 nyarán Gorbacsov Moszkvában megtartja a kommunista párt huszonnyolcadik, egyben utolsó kongresszusát. Gorbacsov pontosan tisztában van vele, hogy a reformjai komoly kritikát váltottak ki, elsősorban a kommunisták körében. Hogy megerősítse a pozícióját, létrehozza a helyettes főtitkár posztját, akinek feladata a párt ügyeinek irányítása lesz, míg Gorbacsov kizárólagosan az ország vezetésére koncentrálhat.

A posztot Ivaskónak ajánlja fel, miután szüksége van rá, hogy maga mellett tudhassa az „ukrán klánt”. Az ilyen előléptetéseket a Szovjetunióban egyébként sem szokás visszautasítani, de Ivaskónak még arra sincs lehetősége, hogy egyáltalán végiggondolja az ajánlatot.

Amíg Ivasko Moszkvában tartózkodik a kommunista párt kongresszusán, Kijivben súlyos botrány van kibontakozóban. Miután kiderült, hogy a parlament elnöke és néhány kommunista anélkül utazott Moszkvába, hogy arról bárkit értesített volna, a parlamenti ellenzék alig bír magával – álláspontjuk szerint a delegációnak egy efféle lépés előtt legalábbis engedélyt kellett volna kérnie a képviselőktől. Az ellenzék követeli, hogy a kiutazott személyek haladéktalanul térjenek vissza Kijivbe.

A helyzet olyannyira feszült, hogy ezt a követelést még a kommunista többség is megszavazza. Ennek eredményeképpen a Rada Moszkvában tartózkodó tagjai a hazatérés mellett döntenek.

Mindeközben Ivasko, aki ekkor már tudja, hogy hamarosan megválasztják helyettes főtitkárnak, lemond a Rada vezetéséről. Ezzel egy időben felhívja két beosztottját, akiknek fontos szerepet ad a pártvezetésben: az egyikük, a másodtitkár Sztaniszlav Hurenko lesz a párt új főtitkára, míg a másikat, az ideológiai titkár Leonyid Kravcsukot Ivasko a Rada vezetésével bízza meg.

Kravcsuk állítása szerint Hurenkóval együtt megpróbálták lebeszélni a főnökét a moszkvai látogatásról. Ivasko azonban hajthatatlan: „Már biztosítottam Mihail Szergejevicset (Gorbacsovot) a beleegyezésemről. A képviselők legfeljebb kritizálhatnak és szidalmazhatnak miatta” – idézi fel Kravcsuk Ivaskó szavait.

Ivasko nem méri fel az idők változását, hogy a parlament lesz a hatalom fő letéteményese, és hogy többé már senkinek sincs szüksége a kommunista pártra – mégpedig nem csupán Ukrajnában, de a többi szovjet köztársaságban sem. Úgy véli, hogy helyettes főtitkárként ő lesz az ország második legfontosabb embere; nyilvánvalóan nem sejti, hogy a Szovjetunió Kommunista Pártjának már csupán alig egy éve van hátra. Az események következménye, hogy a pártfunkcionárius Leonyid Kravcsuk, aki egészen eddig a pillanatig gyakorlatilag teljesen ismeretlen volt a közvélemény előtt, egyszer csak Ukrajna de facto vezetőjévé válik.

2021 nyarán Lvivben magam is találkoztam Ihor Juhnovszkijjal. Még harminc évvel később is sajnálta, hogy nem akkori ellenfele, Ivasko lett Ukrajna első elnöke. Juhnovszkij szerint jóval rátermettebb vezető lett volna.

Kravcsuk nem sokban különbözik a többi ukrán pártkatonától. Ötéves koráig lengyel állampolgár volt. Amikor 1939-ben Sztálin és Hitler aláírta a megnemtámadási egyezményt, és megállapodott Lengyelország felosztásáról, a lengyel területek nagyobb része Németországhoz, míg az arányaiban kisebb, keleti régiók a Szovjetunióhoz kerültek. Így a Volhíniai vajdaság, ahol a kis Leonyid Kravcsuk élt, az Ukrán Szovjet Szocialista Köztársaság részévé vált.

Nem telik el sok idő, és Kravcsuk a saját politikai elképzelései megvalósításába kezd, mégpedig anélkül, hogy ehhez Moszkva engedélyét kérné. Az utcán tapasztalható hangulat is erre bátorítja.

Egyfelől kötelességének tekinti, hogy folytassa harcát a szovjetellenes erőkkel és a „burzsoá nacionalistákkal” szemben – még egy nyilvános vitán is részt vesz a Ruh aktivistáival. Másfelől nincs sok kedve összeakasztani a bajszát a „ruhovitákkal”, akik időközben egyre nagyobb népszerűségre tesznek szert. Egy alkalommal felkérik, hogy tegyen egy szigonyt – akkoriban az ukrán nacionalisták szimbóluma – ábrázoló kitűzőt a kabátjára. Kravcsuk eleget tesz a kérésnek, és odacsippenti a kitűzőt a vörös zászlós jelvénye mellé, amelyet az Ukrán Szovjet Szocialista Köztársaság felső vezetésének tagjaként visel. Ezután visszatér a helyére, leül, leveszi a kabátját, és felteszi a támlára. Ezzel a dolog el van intézve – egyetlen kompromittáló fotó sem jelenik meg róla, és nem kell magyarázkodnia a feljebbvalói előtt.

Jó pár évvel később Kravcsuk majd azon viccelődik, hogy sosem visz magával esernyőt, mert remekül el tud szlalomozni a lehulló esőcseppek között.

Az Orosz Unió

Számos szovjet emberjogi aktivista, köztük Andrej Szaharov, rokonszenvvel viseltetik az ukrán disszidensek iránt – ők is hasonló értékeket vallanak magukénak, és az ellenségük is közös. Ugyanakkor, mint Sztusz megjegyezte, az orosz disszidensek olykor előítéletesnek mutatkoznak. A Szovjetunióban kibontakozó ellenállási mozgalmakban létezik egy önálló áramlat, amelyre továbbra is jellemző a birodalmi és a vallásos érzület. Ennek az áramlatnak a szellemi vezetője a szovjet állampolgárságától megfosztott és emigrációba kényszerített Nobel-díjas író, Alekszandr Szolzsenyicin.

Szolzsenyicin, aki elsőként írt a Gulagról, igazi irodalmi sztárrá vált. A sztálinista táborok hétköznapjainak leleplezésének köszönhetően az egész ország megismeri a nevét – majd emiatt komoly bajba is kerül. Mindenesetre azután, hogy Nyugatra költözik, ahol is az Egyesült Államokban, Vermontban telepszik le, Szolzsenyicin a Nyugat ádáz kritikusává válik annak állítólagosan lelketlen és oroszellenes attitűdje miatt. A szovjet liberálisok többsége ekkoriban egyfajta imperialista hitehagyottként tekint Szolzsenyicinre.

1990 augusztusában Szolzsenyicin közzétesz egy hosszú esszét Hogyan mentsük meg Oroszországot? címmel, amelyet a tiltakozásoktól sújtott Szovjetunió közönségének címez. A szöveg valóságos szenzáció lesz; mindenki erről beszél. A szöveg első megállapítása az, hogy a Szovjetunió összeomlása elkerülhetetlen, úgyhogy a vele szembeni tiltakozásnak sincs értelme.

„Nincs elegendő erőnk a Birodalomhoz! – és nem is kell, gördüljön le vállunkról, különben szétlapít, kiszipolyoz minket, sietteti pusztulásunkat” – írja. „Kemény választás előtt állunk: vagy a Birodalom, mely mindenekelőtt minket pusztít el – vagy népünk testi és lelki megmentése.”21 Szolzsenyicin kimerítő leírást ad arról, hogy mit is ért a „népünk” alatt: Oroszországot, Ukrajnát, Belaruszt és Kazahsztánt. Ez a négy szovjet köztársaság egyetlen egészet alkot, amelyet a Rusz vagy az Orosz Unió néven a jövőben is meg kell őrizni. A Szovjetuniót alkotó további tizenegy köztársaságra nincs szükség.

Szolzsenyicin megállapításai az oroszok és az ukránok összetartozásáról ma is ismerősen csengenek:

„Én majdnem felerészben ukrán vagyok, és gyermekéveimben ukrán beszéd vett körül. […] Az csak nemrég kiagyalt hamisítás, hogy szinte a 9. századtól kezdve létezett önálló ukrán nép a maga sajátos, nem orosz nyelvével. Mi valamennyien a kincses Kijevből származunk, ahonnan Nesztor krónikája szerint »az orosz föld támada«, s ahol a kereszténység fénye felragyogott ránk. Ugyanazok a fejedelmek kormányoztak bennünket. […] A Kijevi Rusz népe hozta létre a moszkvai államot is. Litvániában és Lengyelországban a beloruszok és a kisoroszok orosznak vallották magukat, és így harcoltak az ellengyelesítés és katolizálás ellen. E földek visszatérését Oroszországhoz annak idején mindenki újraegyesítésként fogta fel. […] Ha ma választják le Ukrajnát, az azt jelenti, hogy milliónyi család és ember életét háborgatják: gondoljuk meg, mennyire összekeveredett a lakosság: egész területek vannak, ahol az oroszok élnek túlsúlyban; hányan vannak, akik nehezen tudnának választani a két nemzetiség közül; hányan vannak a vegyes származásúak, mennyi a vegyes házasság – ezeket mostanáig senki nem tartotta »vegyesnek«. A lakosság közt még csak nyoma sincs az ukránok és oroszok közötti viszálykodásnak. Testvérek! Nem kell ez a kegyetlen osztozás! Ez a kommunista évek esztelensége. Együtt szenvedtük végig a szovjet érát, együtt kerültünk ebbe a katlanba, együtt is fogunk kikapaszkodni belőle. […] Persze ha az ukrán nép csakugyan külön akar válni, akkor senki ne merészelje erővel visszatartani. De nagyon sokszínű ez a hatalmas terület, és csak a helyi lakosság döntheti el saját szűkebb hazája, saját területe sorsát.”22

A szöveg jelentős hatást gyakorol egy bizonyos Borisz Jelcinre, az Orosz Föderáció Legfelsőbb Tanácsának akkori vezetőjére, egyúttal a szovjet ellenzék legerősebb politikusára, Mihail Gorbacsov legveszélyesebb ellenlábasára. Galina Sztarovojtovának, Jelcin egyik tanácsadójának a visszaemlékezései szerint a főnökét teljességgel magával ragadta a lehetőség, hogy Szolzsenyicin elképzeléseit a valóságba is átültesse. Úgyhogy Jelcin tapogatózni kezd az ukrán, belarusz és kazahsztáni vezetőkkel folytatott tárgyalásai során: vajon hajlandók volnának a négy köztársaságból egy új szövetséget létrehozni? A tárgyalófelek szóhoz sem jutnak az ajánlat hallatán. 1990-ben még senki sem áll készen arra, hogy elhagyja a Szovjetuniót, akár Jelcinnel, akár nélküle.

Az első választások

1990 nyarán egy másik forradalmi eseményre is sor kerül a Szovjetunióban: meghal az orosz ortodox egyház feje, Pimen pátriárka. Az egyház élére új vezetőt kell választani.

A Szovjetunióban a vallás hosszú időn keresztül hivatalosan be volt tiltva, és a helyét teljes egészében az állami ideológia vette át, amelynek egyik alaptétele szerint Isten nem létezik. Az egyetemeken „tudományos ateizmust” oktattak. Az 1920-as és 1930-as években a papokat tömegesen végezték ki. A későbbi években fokozatosan újra lehetővé tették számukra a hivatásuk folytatását, ámde továbbra is számolniuk kellett azzal, hogy a KGB szigorú megfigyelés alatt tartja őket. Az egyház felsővezetésének majdnem minden tagja szorosan együttműködött a hatóságokkal, közülük néhányan maguk is ügynökök voltak, sőt megszokott volt, hogy a pátriárka személyét valójában a szovjet titkosszolgálat választja ki. Az egyházat maga a kommunista párt is igyekezett az ellenőrzése alá vonni. A Szovjetunióban a pártvezetés és a KGB sajátos módon egyrészt együttműködött egymással, másrészt folyamatosan versengett is azért, hogy ki tud nagyobb befolyást szerezni.

Az idők azonban változóban vannak. Mihail Gorbacsov egyre többet beszél a demokráciáról, és szeretné, ha az egyház vezetőjét a hagyományos eljárásrend szerint választanák meg, vagyis a helyi tanács, az ortodox papság kongresszusa döntene róla. A KGB-t elborzasztja a lehetőség, hogy ezzel elveszítik az ellenőrzésüket egy olyan kivételes jelentőségű szervezet felett, mint amilyen az orosz ortodox egyház, úgyhogy új játszmába kezdenek.

Érdemes megjegyezni, hogy erre a lépésre nem a KGB vezetése ad utasítást. A titokzatos szervezet ekkor maga is válságos időszakát éli; elnökét, Vlagyimir Krjucskovot elborzasztja az eshetőség, hogy az országban kialakult helyzet miatt esetleg fel kell adniuk a korábbi pozícióikat. Emiatt aztán neki és a KGB néhány további vezetőjének nincs sok ideje az egyház ügyeire, és végül is az alacsonyabb beosztású tisztek intézkednek a pátriárka megválasztásáról – amivel egyrészt a saját bőrüket viszik vásárra, másrészt a saját elképzeléseik szerint döntenek arról, hogy mi volna a legjobb a birodalomnak és a saját szervezetüknek.

Közvetlenül Pimen halála után összehívják a Szent Szinódust (afféle egyházi Politbürót). A Szinódus tagjainak többsége a KGB ügynöke. A gyülekezet Filaret Gyenyiszenko metropolitát választja meg a pátriárka locum tenensének (helytartójának), aki egyaránt jó viszonyt ápol a hatóságokkal és a Párttal. Gyenyiszenko a Kreml kegyeltje, úgyhogy már csak a helyi tanács jóváhagyására van szükség a hivatalba lépéséhez.

A folyamat meglehetősen hasonlóan zajlik a főtitkár kinevezéséhez. Amikor a pártvezér meghal, a Politbüro rendelkezik a temetésről, és kiválasztja a búcsúztatás intézőjét, aki mindeközben szintén egyfajta helytartónak is minősül; a szertartást követően a Központi Bizottság jóváhagyja az illető végleges kinevezését. A KGB eredetileg abból indul ki, hogy Filaret kinevezésével nem lesz probléma, ám hamarosan kiderül: korántsem biztos, hogy a helyi tanács is áldását adja a kinevezésére. A pártelit és a KGB vezetése a saját problémáival van elfoglalva, az egyházi vezetők pedig egyszer csak felismerik, hogy életükben először a saját meggyőződésük szerint szavazhatnak. Azonkívül a Szinódus tagjai között külföldiek is vannak, akik felett a KGB is jóval kevesebb befolyással rendelkezik.

1990. június 7-én a helyi tanács ülésének megnyitója során Filaret metropolita beszédet tart az egyház egysége megőrzésének fontosságáról. Az egyházszakadást elkerülendő felajánlja, hogy ne titkos szavazáson, hanem sorsolás útján döntsenek az új pátriárkáról, akárcsak az 1917. februári forradalom után. Abban reménykedik, hogy a KGB segíteni fog a sorsolás megszervezésében, amelynek így ő lehet majd a nyertese. A klérus azonban ellenzi az ötletet, és továbbra is ragaszkodnak a szavazáshoz. Hárman indulnak a posztért: a kijivi Filaret Gyenyiszenko mellett egy másik ukrán, a rosztovi Volodimir Szabodan, továbbá a leningrádi Alekszij Ridiger. Az utóbbi a legkevésbé szovjet jelölt: Észtországban született, ráadásul még azelőtt, hogy Sztálin és Hitler 1939-es megállapodását követően a Szovjetunióhoz csatolták volna a hazáját. Ridiger az élő megtestesülése az egyház azon vágyának, hogy végre elszakadjon a KGB-től és a Párttól. A kormány által támogatott jelölt, Filaret már az első fordulóban kiesik. A második fordulóban Alekszej győz.

Mindez fordulópont az orosz ortodox egyház történetében: sikerül függetlenednie a KGB-től – igaz, ez a függetlenség meglehetősen rövid életűnek bizonyul.

Az első Majdan

1990. október 2-án mintegy száz, többségében a kijivi és a lvivi egyetemeken tanuló diák gyűlik össze a Kijiv belvárosában található téren, amely ekkor még nem a Majdan Nezalezsnosztyi (Függetlenség tér), hanem az Októberi forradalom tér nevet viseli. A diákok leülnek a gránittömbökre. A vezetőjük, Olesz Donij arra számít, hogy a tiltakozókat pillanatokon belül letartóztatják, ami után a terv szerint a következő napon egy újabb csoport folytatja helyettük a tiltakozást, majd az ő letartóztatásuk után egy harmadik és így tovább, egészen addig, amíg a kijivi fogdák megtelnek, és annyi diák nem csatlakozik hozzájuk, hogy végül a tiltakozások az egész országra kiterjedjenek.

A tér körül több a rendőr és a rendőrségi jármű, mint a diák. A tiltakozók sátrakkal érkeztek, amelyeket fel is akarnak állítani, ám a rendőrök közlik velük: „Csak próbálkozzatok nyugodtan! Amint felállítjátok az első sátrat, elviszünk benneteket.” A rendőrök mindenesetre érezhetően várnak valamire; ha nagyon akarnák, rögtön bevihetnék a diákokat, de egyelőre nem teszik.

A tiltakozással párhuzamosan tárgyalások zajlanak a városi tanácsban, Kijiv újonnan megválasztott parlamentjében, ahol a demokratikus erők pontosan egyfőnyi többséget tudhatnak magukénak. A városi tanács egyszer csak kihirdeti, hogy a Kijiv három főterén – ezek közé tartozik az Októberi Forradalom Tér – előzetes bejelentés nélkül is lehet tüntetni, így estére a diáktüntetés tökéletesen jogszerűnek minősül. Este 20:00 órakor, a rendelet kihirdetése után két perccel a diákok felállítják a sátraikat, és bejelentik, hogy éhségsztrájkba kezdenek.

Az akció Donij, a Kijivi Egyetem ötödéves történelem szakos hallgatójának fejéből pattant ki. Donij a saját bevallása szerint kizárólag oroszul beszélő családból származik, és ő maga sem tud ukránul: „Az, hogy ukránként határozom meg magam, és kész vagyok harcolni az ország függetlenségéért, nem politikai értelemben vett nacionalizmusból, hanem a családilag örökölt igazságérzetemből fakad.” Donij már a gimnáziumban elhatározza, hogy a marginalizált ukrán nyelv érvényesüléséért fog küzdeni, és kifejezetten azzal a céllal megy egyetemre, hogy megismerkedhessen az „ukrán underground” tagjaival. Előre figyelmezteti az anyját, hogy ne lepődjön meg, ha esetleg házkutatást tartanak náluk.

A Kijivi Egyetemen jó ideig nem sok nyomát találja a földalatti mozgalomnak. Az oktatás kizárólag oroszul folyik, és láthatóan senki sem zavartatja magát az ukrán nyelv mellőzése miatt. Ezt látva Donij elkezdi nyilvánosan is hangoztatni a nézeteit.

Az egyetemi újság rögtön felforgatónak és a szovjet rendszer ellenségének kiáltja ki – Donij máris egyfajta helyi hírességgé válik. A diáktársai egymás után bújnak elő, hogy kinyilvánítsák az ukrán függetlenség iránti óhajukat. Az egyetem vezetése megpróbálja kirúgatni Donijt, a professzorok azonban a védelmükbe veszik: senki sem hajlandó neki rossz jegyeket adni, enélkül pedig nincs formális oka a menesztésének.

Donij hamarosan megtudja, hogy Lvivben már létezik egy erős diákszervezet, amellyel felveszi a kapcsolatot, és közös tüntetést szerveznek. Megállapodnak a dátumban, a taktikát és a helyszínt azonban nem tisztázzák előre, nehogy a KGB idejekorán megneszelje a dolgot.

A lvivi diákok alapvetően két követeléssel állnak elő: az ukránokat ne lehessen besorozni Ukrajna területén kívül, a kormány pedig mondjon le. Donijnak és a kijivi diákoknak viszont más szlogenjeik vannak: új törvényhozási választásokat kell kiírni, és államosítani kell a kommunista párt vagyonát. A követeléseik közül csupán a harmadik kapcsolódik a függetlenséghez: vissza kell utasítani az unió Gorbacsov által előkészített új tervezetét.

„Tisztában voltunk vele, hogy a függetlenség ötlete nem túl népszerű, de azzal számoltunk, hogy idővel egyre többen csatlakoznak majd a követeléseinkhez” – mondja Donij. – „Fontos hozzátenni, hogy a nyolcvanas évek végén és a kilencvenes évek elején folytatott szabadságharcunkban szemernyi idegengyűlölet sem volt; különben nem is válhatott volna sikeressé.”

Az éhségsztrájk harmadik napján a Legfelsőbb Tanács elnöke, Leonyid Kravcsuk a térre érkezik, hogy személyesen tárgyaljon a diákokkal. „Kravcsuk Gorbacsovot utánozta. Ő is bement az emberek közé, úgyhogy Kravcsuk is kijött a térre” – meséli Donij.

Az éhségsztrájk folytatódik. Egy héttel később a téren tüntető diákok nagy része kezdi elveszíteni a lelkesedését. Donij ezért arra jut, hogy proaktívabbnak kell lenniük: június 12-én, a tiltakozások tizedik napján a diákok elállják a forgalmat Kijiv belvárosában. „Csak tíz emberre és öt kihúzható ágyra volt szükség ahhoz, hogy eltorlaszoljuk az egész Hrescsatikot” – mondja Donij. – „Az autósok átgázolhatnak az embereken, de ha fémakadályba ütköznek, rögtön jóval óvatosabbak lesznek, nehogy kár essen a szeretett járgányukban. Nem volt nehéz egymásra stócolni néhány ágykeretet és két percen belül lezárni az utat.”

Ettől a pillanattól kezdve már egész Kijiv a tüntetőkről beszél. Hamarosan több középiskolai és egyetemi diák is csatlakozik a megmozduláshoz. Október 15-én a diákok körbeveszik a parlamentet, este pedig elfoglalják a Kijivi Egyetem épületét, ahová első ízben akasztják ki az – ekkor még mindig a „burzsoá nacionalistákkal” azonosított – kék-sárga lobogót. Este Donijt és az akció többi vezetőjét behívják a tévébe.

Szintén október 15-én robban a hír, hogy Mihail Gorbacsov megkapta a Nobel-békedíjat. Beszédes, hogy Moszkva ekkor már egy ideje nem gyakorol különösebb nyomást a kijivi hatóságokra – Kravcsuk állítása szerint a diákmegmozdulások alatt egyszer sem beszélt Moszkvával.

Október 17-én az ukrán Legfelsőbb Tanács végre hajlandó fontolóra venni a diákok követeléseit. Donij szerint ezek közül csak a kevésbé fontosak ügyében mutatkoznak engedékenynek. Ezek a következők: a kormány lemondása; az ukránok besorozásának korlátozása és egy olyan bizottság felállítása, amely a kommunista párt vagyonának államosításáért felel. Az új parlamenti választások kiírására, illetve a régi kommunista elit távozására vonatkozó követelést azonban csak felvizezett formában hajlandók fontolóra venni.

Ha a diákok úgy érzik is, hogy komoly eredményeket értek el, az nem tart sokáig. November 7-én23 megpróbálják megakadályozni az októberi forradalom évfordulóján tartott katonai parádét. Ezúttal a rendőrség szigorú utasítást kap rá, hogy haladéktalanul kapcsolja le a tüntetőket. Az aktivistákat elhurcolják és kihallgatják, majd 1991. január 2-án Donijt is letartóztatják, és a Lukjanivszkába, Kijiv hírhedt börtönébe küldik. A korábbi eufóriát egyszerre a tehetetlenség érzete váltja fel.

Jómagam 2021 nyarán találkoztam Olesz Donijjal. Az 1990-es tüntetők egy részével ellentétben ő nem mondhatott politikai karriert a magáénak. „1990-ben Ukrajna veszített”, mondja Donij. „Ha új választásokat írtak volna ki, akkor le tudjuk váltani az elitet, és a kommunisták helyett végre demokratikus berendezkedésben élhettünk volna. Helyette a szörnyeteg hatalmon maradhatott, és évtizedekre lehetetlenné vált bármiféle érdemi reform az országban.”

A legnagyobb showman

1990-ben a tizenkét esztendős Vova Zelenszkij figyelmét ukrán diákok egy csoportja köti le – ezúttal nem Donijról és a barátairól van szó, hanem a KVN, vagyis a Klub Veszjolik i Nahodcsivik (szó szerint „A vidámak és leleményesek klubja”), egy szórakoztató ifjúsági vetélkedő, egyúttal a Szovjetunió legnézettebb tévéműsora szereplőiről. A KVN-ben diákokból álló csapatok mérkőznek meg egymással a legviccesebb előadó címéért; a legjobb előadók pillanatokon belül országos hírességgé válnak.

A műsor eredeti változatát 1961-ben hozták létre. A műsorvezető az akkor még ismeretlen Alekszandr Maszljakov volt, aki rövid úton ikonikus figurává vált. 1972-ben a KGB és az állami cenzúra szovjetellenesnek minősítette és betiltotta a KVN-t. Ez volt a „brezsnyevi pangás” időszaka a Szovjetunióban, amikor is az efféle viccelődés már túl volt a tűréshatáron.

Az 1980-as években és a peresztrojka idején a KVN visszatért a képernyőkre. A műsorvezető ismét az ekkor már érettebb Alekszandr Maszljakov lett. A KVN rövid idő alatt meghatározó jelenséggé, a szovjet diákság életének fontos viszonyítási pontjává vált. A Szovjetunióban nem voltak hasonló műsorok, ahogy általában véve tévécsatornából sem volt sok. Ennek köszönhetően a KVN-ben szereplő diákok összehasonlíthatatlanul népszerűbbé váltak, mint a Megasztár és más hasonló műsorok mai „sztárjai”.

A KVN versenyzői nem csupán vicceket meséltek, de a Saturday Night Live-ot idéző színpadi performanszokat vagy rövid Broadway-musicaleket is előadtak. A csapatok megadott témára írtak jeleneteket, amelyeket aztán a zsűri értékelt, és végül kiválasztotta a győztest. A versenysorozat egy egész éven át tartott, a győztest pedig szilveszterkor hirdették ki.

A műsor résztvevői nagyjából annyira ismertek voltak a Szovjetunióban, mint Amerikában a legjobb egyetemi kosárlabdázók. A Szovjetunióban azonban az egyetemi sport nem keltett országos érdeklődést. Ezzel szemben minden valamirevaló felsőoktatási intézmény kiállította a saját csapatát a KVN-re, hogy országos hírnévre tegyen szert. A művészi hajlamokkal rendelkező fiatalok számára ez jelentette a legrövidebb utat az ismertséghez.

A Krivij Rih-i 95. számú iskola tanulója, Vova Zelenszkij részt vesz a KVN iskolai változatában. A tévéműsor egyetlen adását sem mulasztja el, egyenesen bálványozza annak résztvevőit.

A műsor népszerűsége annyira jelentős, hogy még reklámok is helyet kapnak benne – az ilyesmi ritkának számít a szovjet televíziózásban. A pénz szép lassan forradalmasítja az iparágat. 1990-ben a műsorvezető Alekszandr Maszljakov privatizálja a KVN brandjét, és létrehozza AMiK (Alekszandr Maszljakov és Társa) nevű cégét.

Az 1990-es évadban különösen sok tehetséges ukrán szerepel a sorozatban; ebben az esztendőben négy orosz és négy ukrán csapat mérkőzik meg egymással. Az ukránok közül három csapat jut be az utolsó fordulóba: Doneck, Odesza és Dnyipropetrovszk. A tizenkét esztendős Vova a dnyipropetrovszki csapatnak szurkol, hiszen a szülővárosa, Krivij Rih is ehhez a régióhoz tartozik.

A dnyipropetrovszki csapat egyik jelenete lesz az évad legemlékezetesebb előadása. A diákok a szovjet Pesznyari folkbanda egyik dalát, a Belovezsszkaja puscsát adják elő, amely Belarusz egyik nemzeti parkjáról kapta a címét. A kétszavas refrén helyett azonban Lenin egyik híres szófordulatát éneklik: Lucsse menyse, da lucsse (szó szerint: „inkább kevesebbet, de jobban”; vagyis a minőség fontosabb a mennyiségnél). Az üzenet világos: a Szovjet Birodalom túlságosan nagyra nőtt – a kevesebb jobb lenne.

A jelenet profetikus jelentősége egy évvel később, 1991 decemberében válik világossá, amikor Oroszország, Ukrajna és Belarusz vezetői épp a szóban forgó Belovezsszkaja puscsában írják alá a belovezsi megállapodást a Szovjetunió megszüntetéséről.

9. MEGINT AZ ÁRULÁS: LEONYID KRAVCSUK MEGSEMMISÍTI A SZOVJETUNIÓT

Kijevi csirkemell

1991 tele. Ukrajna még mindig a Szovjetunió része. A szovjet köztársaságok vezetői a tüntetéssorozatok hangulatától felbátorodva több függetlenséget szeretnének kiharcolni. Közülük a két leghangosabb az orosz és az ukrán parlament elnöke, Borisz Jelcin és Leonyid Kravcsuk. Egészen mostanáig mindketten a pártvezetés, egyúttal a kommunista párt főtitkára, Mihail Gorbacsov elkötelezett támogatói voltak. Ezek az idők azonban elmúltak.

Mivel igyekszik továbbra is ellenőrzése alatt tartani a regionális eliteket, Gorbacsov megbeszélést folytat a jobbkezével, az ügyvéd Anatolij Lukjanovval, a Legfelsőbb Tanács, az ország legfontosabb törvényhozó testületének elnökével. Lukjanov felveti, hogy tartsanak népszavazást az állam jövőjéről. A sokat látott – vagyis meglehetősen dörzsölt – ügyvéd Lukjanov úgy fogalmazza meg a népszavazási kérdést, hogy arra nem lehet nemleges választ adni. Az újságírók a következőképpen figurázzák ki az össznemzeti véleménynyilvánítás lehetőségét: „Gazdag és egészséges vagy inkább szegény és beteges szeretne lenni?” Az 1991. március 17-én feltett kérdés a klasszikus szovjet bürokrácia nyelvhasználatát idézve a következőképpen hangzik: „Szükségesnek tartja-e Ön a Szovjet Szocialista Köztársaságok Uniójának mint az egyenlő és szuverén köztársaságok megújult föderációjának megőrzését, ahol az egyén szabadságjogai annak etnikai hovatartozásától függetlenül teljes mértékben garantálva vannak?”

Abban a hat köztársaságban, ahol a szabadságpártiak addigra már hatalomra jutottak, egyaránt bojkottálják a népszavazást. Ukrajnában azonban megtartják a referendumot. A választók 70%-a az igennel szavaz.24

A népszavazás, illetve annak eredménye ellenére az ukrán politikai elit már a Moszkvától való függetlenedés utáni életre készül: 1991 áprilisában egy csapatnyi művészt idéznek be az ukrán Legfelsőbb Tanács elé, hogy megbeszéléseket folytassanak az új ukrán pénznem külalakjáról; a tervek szerint a szovjet rubelt a hrivnyával fogják felváltani. Ezzel kapcsolatban a legfontosabb kérdés, hogy mely történelmi figurák szerepeljenek a bankjegyeken. Az első jelölt természetesen Bohdan Hmelnickij. A második a nagy ukrán költő, Tarasz Sevcsenko. Az egyik további név Ivan Mazepáé, akinek említésére Leonyid Kravcsuk a megbeszéléseken részt vevő Vaszil Lopata szerint a következőt feleli: „Ennek még nem jött el az ideje – ne ráncigáljuk az oroszlán bajszát!”

Mindeközben Moszkvában Mihail Gorbacsov a szovjet birodalom megmentéséért harcol. A népszavazás eredményével összhangban elő kell állnia a Szovjetunió új változatával, és újra kell fogalmaznia az unióról szóló szerződést. Gorbacsov a Moszkva melletti Novo-Ogarjovóban található rezidenciájára hívja annak a kilenc köztársaságnak a vezetőjét, amelyek megtartották a népszavazást, és gyorsan megpróbálja kitalálni, miként is nézzen ki az új államszervezet. Ez azonban jóval nehezebb feladatnak bizonyul, mint amilyennek maga a népszavazás megtartása tűnt: Gorbacsov mindössze egyetlen igazi szövetségest tudhat maga mellett (a kazahsztáni Nurszultan Nazarbajevet), míg két ellenlábasa is van (Borisz Jelcin és Leonyid Kravcsuk). A többiek várakozó álláspontra helyezkednek.

Az első találkozóra május 24-én kerül sor. Nazarbajev tüzes hangulatú beszédet tart, amelyben kiáll a Szovjetunió mellett:

– Mindenki őrültnek hisz bennünket. Az Amerikai Egyesült Államokban háromszázötven nemzetiség és etnikum él együtt, mégsem tiltakozik senki. (…) Egész Európában felszámolják a határokat, támogatják a tőke szabad áramlását, és egyetlen pénznemet hoznak létre a kontinens számára. (…) Mi pedig, miután sikerült megvalósítanunk a hetvenöt százalékos integrációt, éppen most akarunk eltávolodni azoktól a céloktól, amelyek felé az egész világ közelít. Ki gondolná, hogy a józan eszünknél vagyunk?

Nazarbajev beszéde majdnem minden jelenlévőt meggyőz, úgyhogy Gorbacsov elégedetten állapítja meg, hogy a találkozó eredményeit a sajtónak is bejelenthetik: a köztársaságok vezetői megállapodtak az egység megőrzésében. Kravcsuk azonban ellenkezik, és kijelenti, hogy az ukrán Legfelsőbb Tanács nem hatalmazta fel a tárgyalásra:

– Jobb, ha nem adjuk írásba, amiről itt beszéltünk. Ha egyszer a sajtóban is megjelenik, már nem lehet semmissé tenni.

1991 júliusában Gorbacsov és a tanácsadói előállnak egy tervvel, amely a Szovjetuniót fokozatosan a Szuverén Államok Uniójává alakítaná. Az elképzelések szerint Oroszország, Kazahsztán és Üzbegisztán 1991. augusztus 20-án írná alá az alapító dokumentumot, amelyhez aztán később a többi köztársaság is csatlakozna. Az utolsó a sorban az október 22-re kiírt Ukrajna lenne.

Még az amerikai elnök, George H. W. Bush is meg van győződve róla, hogy a Szovjetunió fennmaradása lenne a legjobb megoldás. Július 30-án Moszkvába, majd augusztus 1-jén Kijivbe látogat, ahol arról igyekszik meggyőzni az ukrán politikai elitet, hogy támogassák Gorbacsovot. Álláspontja szerint a Szovjetunió összeomlása annak kockázatát hordozná magában, hogy a nagyhatalom atomfegyver-arzenálja a későbbiekben még ellenőrizhetetlenebbé válna. Azonkívül Bushnak már van tapasztalata a Gorbacsovval való egyezkedésről.

Kijivben, vagyis hivatalosan még mindig az Ukrán Szovjet Szocialista Köztársaság fővárosában Bush a parlament előtt tartott beszéde során figyelmezteti a jelenlévőket, hogy amennyiben megkísérelnek elszakadni a Szovjetuniótól, Amerika nem fogja elismerni az új Ukrajnát.

A lehető legszorosabb kapcsolatot fogjuk ápolni a Gorbacsov elnök vezette szovjet kormánnyal. Ugyanakkor nagyon is tisztában vagyunk a Szovjetunió új realitásaival. Ezért aztán, minthogy magunk is föderációként működünk, jó – még annál is jobb – kapcsolatokra törekszünk a Szovjetunió köztársaságaival. Úgyhogy hadd fűzzek némi magyarázatot a Moszkvában tett megjegyzéseimhez azzal kapcsolatban, hogy mi, amerikaiak mit is értünk azon, amikor szabadságról, demokráciáról és gazdasági szabadságról beszélünk.

Egyetlen fogalmat sem ferdítettek el erőteljesebben és cinikusabban, mint éppen ezeket. Századunkban a zsarnokok demokratának álcázzák magukat. Azok, akik börtönbe vetették népüket, a felszabadító szerepében tetszelegtek. Csak azzal állíthatjuk helyre az emberek hitét a kormányzatban, ha helyreállítjuk ezeknek a fogalmaknak a jelentését.

A szabadság ugyanakkor nem azonos a függetlenséggel. Az amerikaiak nem fogják támogatni azokat, akik csak azért törekednek a függetlenségre, hogy a távoli zsarnokot helyi zsarnoksággal válthassák fel. Nem fogunk segítséget nyújtani azoknak, akik az etnikai gyűlöletre és kirekesztésre épülő, öngyilkos nacionalizmus eszméjét támogatják.

A beszéd botrányt okoz: az ukrán függetlenség hívei egytől egyig elítélik az elnök gondolatait. A New York Times lakonikusan „kijevicsirkemell-beszédként” hivatkozik a felszólalásra. Ekkor még senki sem tudja, hogy alig három héttel később minden megváltozik: augusztus 19-én államcsínyre kerül sor Moszkvában, Gorbacsov elnök pedig házi őrizetbe kerül a krími dácsájában.

Záróra

1991. augusztus 19-én, reggel 6 órakor az ukrán Legfelsőbb Tanács elnökét, Leonyid Kravcsukot az unokája ébreszti fel szendergéséből, aki elmondja, hogy Nagypapa irodájában folyamatosan csörög a leghangosabb telefon, amelyet csak „bogáncsnak” hívnak – a megnevezés egy ormótlan készüléket takar, amelynek segítségével a ház lakója az államügyeket intézi. Kravcsuk felveszi a kagylót. A vonalban Ukrajna Kommunista Pártjának első titkára, Sztaniszlav Hurenko van, aki azt mondja Kravcsuknak, hogy kapcsolja be a rádiót. Egy hírolvasó halálra vált hangon bejelenti a szükségállapot bevezetését a Szovjetunióban. Mivel Mihail Gorbacsov elnök „nem érzi jól magát”, a hatalmat egy nyolc főből álló csoport, a Rendkívüli Állapotot Felügyelő Állami Bizottság (avagy a Rendkívüli Állapot Bizottsága, röviden RÁB) kapja meg.

Hurenko egy további hírt is közöl a telefonban:

– Figyeljen, a RÁB képviselője, Varennyikov tábornok, a szovjet fegyverős erők parancsnoka találkozni akar magával. Szerintem az lesz a legjobb, ha nálam beszélünk vele.

Kravcsuk megérti, hogy Hurenko azt akarja elhitetni vele: visszatért a régi rend, és ismét a kommunista párt tartja ellenőrzése alatt a helyzetet.

Ő azonban nem enged:

– Sztaniszlav Ivanovics [Hurenko], amíg én vagyok a Legfelsőbb Tanács elnöke, addig a saját irodámban találkozom Varennyikovval. Ha akarja, maga is jöhet.

Kravcsuk éppen úton van a munkahelyére, amikor újabb hívást kap. Ezúttal Borisz Jelcin orosz elnök keresi, aki arra kéri, hogy lépjen kapcsolatba Gorbacsovval. Utóbbi a krími dácsájában tartózkodik, és Moszkvából nem tudják elérni telefonon, de azt talán senki sem fogja merészelni megtagadni, hogy telefonon kapcsolja Ukrajna vezetőjét. Kravcsuk feltárcsázza a számot, mire egy hűvös női hang közli vele, hogy Mihail Szergejevics (Gorbacsov) nem érzi jól magát, úgyhogy sajnos nem tud a telefonhoz fáradni.

Varennyikov megérkezik Kravcsuk irodájába, és azt követeli, hogy Ukrajnában is hirdessék ki a rendkívüli állapotot. Válaszképpen Kravcsuk megkéri a tábornokot, hogy mutassa be Moszkva írásos utasítását:

– Még Lenin is adott ilyen dokumentumot az embereinek, ha hasonló ügyben jártak el.

– Írásos utasítás? – kérdez vissza Varennyikov. – Hát nem hallgatta mostanában a rádiót?

Kravcsuk ezúttal sem enged, és ragaszkodik hozzá, hogy szüksége van valamilyen írásos dokumentumra, amelyet bemutathat a parlamentben. Kijelenti, hogy semmiféle rendkívüli állapotot nem fog kihirdetni csupán a rádió közlése alapján.

Kravcsuk érzi, hogy nyomást akarnak rá gyakorolni, de úgy dönt, hogy senki sem büntetheti meg pusztán azért, mert ragaszkodik a megszokott bürokratikus ügymenethez. Ráadásul Moszkvában Borisz Jelcin magatartása még sarkosabb: bejelenti, hogy államcsíny történt, és mindenkit felszólít rá, hogy ne engedelmeskedjen a RÁB utasításainak. Jelcin nyílt ellenkezésével szemben Kravcsuk várakozó álláspontja nem jelent különösebb veszélyt a keményvonalasokra. A találkozót követően Varennyikov Lvivbe utazik, hogy felmérje a helyzetet. A RÁB tüntetésekre számít, minthogy éppen itt, Nyugat-Ukrajnában a legaktívabbak a függetlenség hívei. Varennyikov mindenesetre azt tapasztalja, hogy a városban egyelőre minden változatlan.

Aznap este Kravcsuk beszédet intéz Ukrajna állampolgáraihoz a televízióban, és mindenkit felszólít rá, hogy őrizze meg a nyugalmát. Moszkvával ellentétben Kijivben nem kerül sor tüntetésekre az államcsíny miatt.

A RÁB mindössze három napig működik. Jelcin több ezer támogatója gyűlik össze a moszkvai Legfelsőbb Tanács épülete előtt. A hadsereg nem mer tüzet nyitni a jelenlévőkre, sőt hamarosan ki is vonul a városból. Augusztus 21-ére Jelcin már el is rendeli a RÁB tagjainak letartóztatását.

A RÁB-ot támogató tagköztársaságok vezetői meglehetősen kényelmetlen helyzetben találják magukat. Az egyikük, Mikalaj Dzemjancej, a belarusz Legfelsőbb Tanács elnöke elébe megy a lehetséges következményeknek, és augusztus 22-én benyújtja a lemondását.

Két nappal később az ukrán Legfelsőbb Tanács első alkalommal ül össze a megbukott puccskísérlet után. A parlament épülete előtti téren ezrével jelennek meg a függetlenség hívei. A kommunisták elbátortalanodnak.

Levko Lukjanenko parlamenti képviselő, Ukrajna legidősebb disszidense, aki már az 1960-as években is az országnak a Szovjetuniótól való elszakadásáért küzdött, ami miatt halálra is ítélték – az ítéletet később tizenöt év munkatáborra módosították –, 1991. augusztus 23-ának reggelén kerít egy kockás füzetet, és megír egy egyoldalas fogalmazványt, „Univerzálé a függetlenség kikiáltásáról” címmel – ez az 1917–18-as Központi Rada által kibocsátott úgynevezett „univerzálékra” (jogszabályokra) utal, amelyek közül a neves történész, Mihajlo Hrusevszkij által jegyzett negyedik és egyben utolsó kihirdette Ukrajna függetlenedését az éppen összeomló Orosz Birodalomtól. A szövetségesei ugyanakkor meggyőzik róla Lukjanenkót, hogy vegye ki a szövegből az „univerzálé” szót: arra jutnak, hogy a történelmi párhuzam csak felesleges riadalmat okozna a kommunisták körében, ezért inkább a semlegesebb „törvény” szót javasolják.

A parlament elnöke, Kravcsuk nem meri szavazásra bocsátani a dokumentumot, ehelyett azt javasolja, hogy pár nappal halasszák el a döntést. A szóbeszéd szerint ekkor a Narodnij Ruh (Népi Mozgalom) egyik, Dmitro Pavljcsko nevű aktivistája odalép hozzá, és megfenyegeti, hogy ott helyben megfojtja, ha nem hajlandó kiírni a szavazást. Kravcsuk végül beadja a derekát, és a parlament egyhangú szavazással elfogadja a Függetlenség kikiáltásáról szóló törvényt.

Egy héttel később az ukrán Legfelsőbb Tanács elnöksége, tekintettel arra, hogy az ukrán kommunista párt támogatta az augusztusi államcsíny résztvevőit, a szervezet betiltása mellett dönt. Kravcsuk egykori elvtársai haladéktalanul találkozót kérnek tőle, ahol kijelentik, hogy egyedül a Legfelsőbb Bíróságnak állhat jogában betiltani a kommunista pártot.

– Jól értem, hogy nem elégszenek meg a betiltással, de még bíróság elé is szeretnének állni? – kérdezi Kravcsuk.

A párt képviselői visszavonulót fújnak.

A kommunisták és az ukrán függetlenség hívei ideiglenes szövetségre lépnek egymással. Akik tegnap kommunisták voltak, az ideológiáért felelős Kravcsukkal egyetemben gyakorlatilag feladják korábbi marxista meggyőződésüket, és magukévá teszik a nacionalisták eszméit. A nacionalisták örülnek, hogy ideológiai győzelmet aratnak, ugyanakkor felismerik, hogy nincs kellő tapasztalatuk a közigazgatás terén, úgyhogy a legfontosabb pozíciókat átengedik a kommunistáknak.

Nem sokkal később Vaszil Lopata képzőművész telefonhívást kap az Ukrán Nemzeti Banktól. Az új bankjegyek ügyében eljáró hivatalnok közli vele, hogy a kialakult helyzetre való tekintettel Ivan Mazepa végül mégiscsak megjelenhet az egyik pénznemen: Mazepa arcképe a tízhrivnyás bankóra kerül.

Az én hazám, akár részeg, akár józan

1991 szeptemberének végén Leonyid Kravcsuk első alkalommal repül Amerikába a független, noha ekkor még el nem ismert Ukrajna vezetőjeként. Tisztában van vele, hogy George H. W. Bush elnököt aggasztja a Szovjetunió felbomlása, és szívesebben látná, ha az Gorbacsov vezetésével továbbra is nagy, központosított állam tudna maradni. Kravcsuknak valahogy meg kell győznie róla az elnököt, hogy ideje közvetlen diplomáciai kapcsolatot létesítenie Kijivvel. A találkozó során az ukrán parlament elnöke ügyel rá, hogy ne terítse ki minden lapját. Egyelőre nem kéri kollégájától Ukrajna függetlenségének elismerését, hozzátéve, hogy erre a kérdésre a december 1-jére kiírt országos népszavazást követően szeretne visszatérni. Helyette viszont gazdasági segítséget kér az amerikai elnöktől, arra hivatkozva, hogy a Moszkvába küldött segélyek sosem érkeznek meg Ukrajnába. Azt is világossá teszi, hogy Ukrajnának nem élelmiszersegélyekre, hanem közvetlen pénzügyi támogatásra és új technológiára van szüksége, amelynek segítségével az ország ipara versenyképesebbé tehető. Bush habozik teljesíteni Kravcsuk kéréseit: az ösztönei azt súgják, jobban teszi, ha továbbra is Moszkvával tárgyal. Ezt látva Kravcsuk kijátssza a legerősebb lapját, és kijelenti, hogy Kijiv hajlandó lemondani az atomfegyvereiről: beleegyezik, hogy Oroszország felügyelje az egykori összes szovjet atombombát. Bushnak ez már nagyon is kedvére való.

Az augusztusi puccskísérletet követően a Szovjetunió szétesésének folyamata felgyorsul. A szovjet kormányzat lényegében működésképtelenné válik, és a jogkörei a tagállamok kezébe kerülnek. A káosz természetesen a KVN műsorának fellépői előtt sem marad észrevétlen. 1991 őszén az első elődöntőben az ukrán függetlenség vágyától fűtött Lviv, illetve Borisz Jelcin szülővárosa, Jekatyerinburg (nem sokkal korábban még Szverdlovszk) csapata méri össze az erejét. Jelcin maga is nagy rajongója a KVN-nek és főként a saját szülővárosa csapatának; egy évvel korábban a tévénézők még a közönség soraiban is kiszúrhatták az elnököt.

Mindkét csapat sokat tréfálkozik az államcsíny szervezőinek ügyetlenségén és a Szovjetunió összeomlásán, ám az igazi botrányt a jekatyerinburgi társaság dala fogja okozni. A dal szövegében, amelyet a szovjet himnusz zenéjére adnak elő, sorról sorra váltakozik az eredeti mű, illetve az orosz költő, Nyikolaj Nyekraszov minden szovjet kisiskolás által ismert művének átírt változata. A végeredmény igazi abszurd remekmű. Az első két szakasz fordítása nagyjából így adható vissza:

Egy ízben, amint a keményfogu télben

A nagy Oroszország frigyet kovácsolt,

Kifelé figyelek: kapaszkodik a hegyélen

A nagy és dicső Szovjetunió!

Vészfelhőkön át a szabadság felívelt,

Kantár a kezébe, gyereknyi paraszt.

Népek barátságát vívta ő ki,

Csizmája nagy, ujjasa nagy, bár ő maga oly kicsi, mint az araszt!25

Mindkét szakaszban két-két sor található Nyekraszov verséből (a költemény egy parasztról szól, aki az erdőbe megy fáért), míg a másik kettő egyre fellengzősebb stílusban dicsőíti Lenint és a Szovjetuniót.

A hallgatóság szóhoz sem jut a produkció láttán; a nézők egyszerre vannak megbűvölve és megdöbbenve. Korábban teljességgel elképzelhetetlen lett volna, hogy az 1943-ban, a nagy honvédő háború alatt szerzett himnuszt komikus célra használják. A liberális és demokratikus nézeteikre büszke, népszerű színészekből, filmrendezőkből és újságírókból álló zsűri még 1991-ben is alig jut szóhoz. Végül a többség a lehetséges ötből két ponttal díjazza a jekatyerinburgi csapat teljesítményét. Az orosz tévé főigazgatója, a Jelcin által kinevezett Anatolij Liszenko is megszólal:

– Az amerikaiaknak van egy nagyon fontos elvük: „Az én hazám, akár igaza van, akár nincs.”

A jekatyerinburgi csapat tehát veszít, és a jóval kevésbé meggyőző lvivi ukránok jutnak a döntőbe.

A hivatkozott szólás – „az én hazám, akár igaza van, akár nincs” –, Stephen Decatur tengerésztiszttől származik, és 1816-ban eredetileg köszöntőként hangzott el. Később a mondás az angol sovinizmus jelképévé vált, és többek közt G. K. Chesterton is kifigurázta, aki azt írta, hogy „az én országom, akár igaza van, akár nincs”, nagyjából olyan, mintha azt mondanánk: „az én anyám, akár részeg, akár józan”.

Érdekes módon 2022-ben az orosz propagandisták ugyanezt a szólást idézik az Ukrajna elleni háború igazolásaképpen.

Függetlenség ezüsttálcán

December 1-jén Ukrajnában két szavazást is tartanak: ezen a napon kerül sor az elnökválasztásra, és ugyanerre az időpontra írják ki a függetlenségről szóló népszavazást is.

1991-ben ez már a második népszavazás a témában, ám a meghiúsult puccskísérletet követően a körülmények alaposan megváltoztak. Ezúttal Leonyid Kravcsuk maga áll elő a korábbihoz képest tömörebben megfogalmazott kérdéssel: „Egyetért-e Ön az Ukrajna függetlenségének kikiáltásáról szóló törvénnyel?” A szavazólapon nem található leírás arról, hogy pontosan miben is kellene az embernek állást foglalnia, hogy miben áll a szavazás tétje, ahogyan nincs szó a Szovjetuniótól való elszakadásról sem, minthogy Kravcsuk szerint ez a javaslat a válaszadók nagy részét úgyis csak elriasztotta volna a szavazáson való részvételtől. A függetlenség gondolata azonban önmagában is elsöprő népszerűségnek örvend. A választók 90%-a igennel szavaz az elnökválasztáson.

Az egykori kommunista, újabban markáns antikommunista nézeteket hangoztató Kravcsuk az első fordulóban a szavazatok 61,6%-át szerzi meg, és ezzel legyőzi a disszidenseket: a Ruh vezetőjét, Vjacseszlav Csornovilt és Levko Lukjanenkót. A népszavazást követően Ukrajnát világszerte számos ország, többek közt Lengyelország és Kanada is önálló államként ismeri el. Ezzel együtt a Szovjetunió de jure még mindig létezik, és egyelőre senki sem tudja, hogy mit tegyen a hatalmas, tetszhalott állapotba jutott államalakulattal.

Kravcsuk a belarusz Legfelsőbb Tanács új elnöke, Sztanyiszlav Suskevics hívására Minszkbe repül. Vele egy időben Jelcin is látogatóba érkezik a belarusz fővárosba. A három vezető még ősz elején állapodott meg benne, hogy az első adandó alkalommal tárgyalást folytatnak a kialakult helyzetről – kihagyva mindebből Gorbacsovot, a Szovjetunió jelenlegi elnökét. Amíg az orosz delegáció az olaj- és a gázszállítmányok kérdéséről tárgyal Vjacseszlav Kebics belarusz miniszterelnökkel, Suskevics meghívja Kravcsukot a Belovezsszkaja Puscsa Nemzeti Parkba:

– Leonyid Makarovics, menjünk el vadászni, amíg Jelcin elfoglalt!

Az erdő közepén észrevesznek egy vadkant. Suskevics azt mondja Kravcsuknak:

– Leonyid Makarovics, lőjön!

Kravcsuk céloz, Suskevics azonban elkapja a karját.

– Még ne, inkább menjünk közelebb!

Közelebb mennek a vadkanhoz, ám az állat megriad és elszalad. Kravcsuk csalódott: úgy érzi, biztos zsákmánytól fosztották meg. Egy vadásznak senkire sem szabad hallgatnia, soha! – fortyog magában.

Másnap reggel a dolgok komolyra fordulnak, amikor is hatan gyűlnek össze a tárgyalóasztalnál; mindegyik ország képviseletében ketten vannak jelen. Jelcin megkérdezi Kravcsuktól, hogy alá szándékozik-e írni az új unióról szóló, a Szovjetunió megreformálását célzó egyezményt, amelyet Gorbacsov többször is átfogalmazott, és amely jelenlegi formájában – a meghiúsított államcsíny után – lényegében egy konföderáció létrehozásáról szól. Jelcin tapogatózik:

– Aláírja az unióról szóló szerződést, ha az tekintettel van Ukrajna és az ön javaslataira?

– Borisz Nyikolajevics, sajnos nem tehetem – feleli Kravcsuk. – Az ukrán nép a népszavazáson már kinyilvánította az óhaját a függetlenségre. Ha igennel felelek a kérdésére, azzal elárulnám a népakaratot. Kijivben azt kellene mondanom az embereknek: megválasztottatok, én pedig cserben hagytalak benneteket…

Kravcsuk inkább egy másik kérdést szegez a tárgyalópartnerének:

– Ha ugyanez volna a helyzet Oroszországban, maga kire hallgatna inkább, Gorbacsovra vagy a saját népére?

– Természetesen a népre – feleli Jelcin szárazon. – Ukrajna nélkül azonban nem létezhet a Szovjetunió. Meg kell fontolnunk egy új dokumentum kidolgozását.

A találkozó házigazdájának, Sztanyiszlav Suskevicsnek egészen eddig a pillanatig eszébe sem jut, hogy esetleg neki is alá kellene írnia valamit. Arra számított, hogy ezt a néhány napot csevegéssel és vadászgatással töltik majd, esetleg közösen kipróbálják a gőzfürdőt. Suskevics utasítja a beosztottjait, hogy kerítsenek egy írógépet, ők pedig nagy nehezen találnak egy ősrégi darabot a szomszéd faluban.

Amíg az írógépet keresik, Gennyagyij Burbulisz, Oroszország államtitkára, továbbá a kormány de facto vezetője a következő megfogalmazást javasolja: „A Szovjetunió mint geopolitikai entitás és mint a nemzetközi jog alanya megszűnt létezni.” Idáig mindhárman egyetértenek. Miután befut a leharcolt írógép, gyorsan legépelik, amire jutottak, majd a három vezető aláírja „A Független Államok Közösségének létrehozásáról szóló egyezményt”.

Jelcin megkérdezi Kravcsukot:

– Mi legyen a Krímmel és az ukrán atomfegyverekkel?

– Most ne beszéljünk a Krímről – feleli Kravcsuk. – Először hozzuk létre a nemzetközösséget, a határok kérdése miatt még utána is főhet a fejünk.

A Belovezsszkaja puscsában lezajló események mindenkit meglepetésként érnek. Sem Kravcsuk, sem pedig Suskevics nem sejtette, hogy ők fogják feloszlatni a Szovjetuniót; meg sem fordult a fejükben, hogy ilyesmi egyáltalán lehetséges. Az új dokumentum mindkettőjüket megrémiszti. Senki sem tudja, hogy milyen következményekre számítson. Attól tartanak, hogy összeesküvés vádjával letartóztathatják őket. Lehetséges, hogy a szovjet birodalmat valójában valamiféle láthatatlan és mindenható erők irányítják, amelyekkel eddig nem is találkoztak?

Jelcin felhívja a szovjet honvédelmi minisztert, Jevgenyij Saposnyikovot, és közli vele, hogy a három elnök rendelkezésének értelmében kinevezi az újonnan létrehozott Független Államok Közössége hadseregének főparancsnokává. Saposnyikovnak nincs ellenvetése, ami jelzi: ebben a pillanatban elhanyagolható annak esélye, hogy a Szovjetuniót esetleg katonai puccsal igyekeznének megmenteni.

A tárgyalás résztvevői átvonulnak Jelcin lakosztályába, hogy kényelmesebb körülmények között folytathassák a megbeszéléseket. Éppen azon tanakodnak, hogy melyikük közölje a hírt Gorbacsovval. A kevéssé irigylésre méltó feladatot végül a házigazda, Suskevics kapja meg. Felhívja a Kremlt, de nem jár sikerrel:

– Gorbacsov sajnos elfoglalt, nem tud a telefonhoz jönni – közli a többiekkel. – Azt mondták, majd visszahív.

Jelcin közben George H. W. Bush elnököt igyekszik elérni, a Fehér Ház azonban nem hiszi el, hogy az orosz államférfi tényleg egy isten háta mögötti belarusz faluból értesíti őket a szenzációs hírről. Bush elnök mindenesetre hamarabb felveszi a telefont, mint Gorbacsov; az utóbbi csak az ő beszélgetésüket követően jelentkezik, meglehetősen zaklatott állapotban:

– Mi az ördögöt művelt? Az egész világot a feje tetejére fordította!

Miután végeznek, még hátravan a vacsora. Étkezés közben Jelcint arról értesítik, hogy nem biztonságos a Belovezsszkaja puscsában maradnia. Máris elterjedt a szóbeszéd, hogy Gorbacsov mindhármukat le akarja tartóztatni, és a KGB különleges osztaga már úton van a helyszínre.

– Leonyid Makarovics, szóltak, hogy olyan gyorsan el kell tűnnünk innen, amilyen gyorsan csak lehet – közli Jelcin Kravcsukkal.

Az orosz és az ukrán delegáció a reptérre siet. Miután elköszön Kravcsuktól, Jelcin rá jellemző gesztust tesz a kezével, majd a következőt mondja a kollégájának:

– Jól kibasztunk Miskával (Gorbacsovval)!

Kravcsuk azonban még azután is retteg a letartóztatástól, hogy visszatér Kijivbe. Gyorsan elvonul az ukrán főváros melletti Koncsa-Zaszpában található rezidenciájába, és amikor kiszáll a kocsijából, észreveszi, hogy három férfi sétál felé. „Tehát ennyi volt” – gondolja. Ahogy közelebb érnek hozzá, észreveszi, hogy az illetők ukrán katonai ejtőernyősök. A következő szavakkal köszöntik:

– Elnök úr, azért vagyunk itt, hogy megvédjük.

Évekkel később Kravcsuk az ukrán állam létrejöttében játszott szerepének felidézésekor harmadik személyben beszél magáról:

– Ukrajna váratlanul nyerte el a függetlenségét – meséli. – Kravcsuk berepült, és ezüsttálcán hozta magával az erről szóló dokumentumot.

Elnök helyett humorista

A Szovjetunió végső összeomlására 1991. december 25-én kerül sor, amikor is az elnök, Mihail Gorbacsov bejelenti a lemondását, és ezzel a múlt süllyesztőjébe küldi a birodalmat.

Többször is alkalmam nyílt interjút készíteni Gorbacsovval. Az elnökségét követő években jórészt újraalkotta az életrajzát, megfeledkezve arról az apróságról, hogy egykor az egész világon szovjet diktátorként tekintettek rá. Az emlékirataiban mindig elkötelezett demokrataként ábrázolta magát, akit az a szándék vezérelt, hogy elhozza a kommunista blokk népeinek a szabadságot. Egyedül az ukrán függetlenséggel kapcsolatos álláspontja ambivalens: a felesége, Raisza, aki 1999-ben hunyt el, félig ukrán volt. Anyai ágról maga Gorbacsov is félig ukrán volt, és világéletében feltűnően déli akcentussal beszélte az oroszt, amely erősen emlékeztet az ukránra. Mindig is nehezére esett különálló országként tekinteni Ukrajnára: „mintha csak saját magamat kellene kettészakítanom” – mondogatta.

1991. december 31-én a működésképtelenné váló birodalomban több mint 200 millióan várják az újévet, az egyik legfontosabb szovjet ünnepnapot. A karácsony helyett az újév ünneplésének hagyományát még a bolsevikok vezették be. Igaz, eredetileg az újévvel kapcsolatban is voltak fenntartásaik, hiszen azt szintén „klerikális propagandának” tartották. 1935-ben Pavel Posztisev, Ukrajna Kommunista Pártjának másodtitkára, Kijiv akkori vezetője meggyőzte Joszif Sztálint, hogy az országnak, különösen a gyerekeknek új hagyományokra van szükségük – ilyen például az újévi faállítás is. Alig néhány évvel korábban Posztisevnek kulcsszerepe volt a holodomor, a Szovjet-Ukrajnát sújtó, államilag koordinált éhínség kivitelezésében, amelyben 1932 és 1933 között több millióan pusztultak el. Erőfeszítései eredményeképpen a Szovjetuniónak jelentős profitot besöpörve sikerült megvalósítania a gabonaexporttal kapcsolatos terveket – mindehhez alig néhány millió ember éhhalálára volt szükség. Posztisevnek is sanyarú gyerekkora volt, és mindig is irigyelte azokat a tehetősebb családokat, amelyek megengedhették maguknak a karácsonyfát, úgyhogy személyesen szervezte meg a Szovjetunió első újévi ünnepségét. Az első újévi faállításra az egykori fővárosban, az Ukrajna keleti régiójában fekvő Harkivban került sor. A gyerekek és a felnőttek egyaránt le voltak nyűgözve – mármint azok, akik a holodomor után megélték az ünnepélyt.

A következő évben már országszerte megjelentek a karácsonyfák, és a vallási felhangok ellenére még Moszkvában is nagyszabású ünnepségre került sor. Az ebben az időszakban bevezetett további újítást Gyed Moroz (Télapó) és Sznyegurocska (Hópelyhecske) kettőse jelentette. Ez a két, eredetileg a szláv folklórból származó figura az új ünnep szimbólumává vált, és mindketten a „Boldog 1937-es esztendőt!” mondattal fejezték ki jókívánságaikat. Ironikus módon ugyanebben az évben vette kezdetét a nagy terror, vagyis a legsúlyosabb sztálinista tisztogatás is. Ennek egyik áldozata a sok közül történetesen maga „az újév elhozója” volt: Posztisevet a japánoknak való kémkedés vádjával ítélték el és lőtték agyon.

1991-re az újév megünnepléséhez kapcsolódó szovjet szertartások már bejáratottnak számítanak, és a Szovjetunió felbomlása után sem szakadnak meg. A szertartásrend a következő: a családok és a baráti társaságok december 31-én főzőcskéznek és az ünnepre készülnek, majd éjfél előtt nem sokkal asztalhoz ülnek, hogy „elbúcsúztassák az óévet” – vagyis pohárköszöntőket mondanak és isznak mindarra, ami elmúlt. További íratlan szabály, hogy a nap utolsó órájában be kell kapcsolni a tévét, hiszen ilyenkor mindig akad valami érdekes és vicces néznivaló. Öt perccel éjfél előtt aztán a nevetgélés abbamarad, és a képernyőn megjelenik az államfő, aki újévi köszöntőt mond, és beszédet intéz a néphez. A kamera ezután a moszkvai Kreml Szpasszkaja-tornyának órájára vált, amely ekkor üti el a tizenkettőt. Néhányan úgy vélik, hogy ha az ember ilyenkor kíván valamit, az garantáltan valóra fog válni, akik pedig igazán babonásak, azok bátran le is írhatják a kívánságaikat egy papírra, amelyet aztán meggyújtanak, a hamvakat megeszik, végül pedig az egészet pezsgővel öblítik le. Felmerülhet bárkiben is, hogy ez ne működjön?

Az óraütést ünnepi koncert követi, a dalok között pedig humoros jeleneteket adnak. A nézők élvezik a műsort, és hajnalig italoznak.

1991 decemberének végén az Egyes csatorna, a Szovjetunió első számú tévéjének vezetője komoly problémával szembesül – közelednek az ünnepek, de vajon ki intézzen beszédet a nemzethez? Mihail Gorbacsov lelépett a színről, Borisz Jelcin orosz elnök pedig sajnos nem alkalmas a feladatra, minthogy az adás az összes, mostanra volt tagállam lakosságának is szól, nem csupán Oroszországnak. Azonkívül a stáb visszaemlékezései szerint Jelcin egyébként sem tudta volna felvenni a mondandóját, minthogy az ünnepek környékén kissé korán adta át magát a dáridózásnak, és már „nem volt elérhető”.

Az 1991-es újévi koncert házigazdája Mihail Zadornov, a Szovjetunió legnépszerűbb humoristája, akit a szovjet tévében csak „humoristaként” emlegetnek. Zadornov háttere kissé ellentmondásos: egészen mostanáig ugyanis a KGB amatőr színházát is igazgatta, noha erről csak keveseknek van tudomásuk. A nézők mindenesetre értékelik a politikával és a politikusokkal kapcsolatos vicceit. Az egész Unió (józan) vezetőjének hiányában Zadornov kapja a feladatot, hogy megtartsa a várva várt újévi köszöntőt.

– Lehet, hogy immár különböző államokban élünk, de senki nem veheti el tőlünk, ami egykor a miénk volt… – kezdi a humorista rá kevéssé jellemző komolysággal, miután egy pezsgőspohárral a kezében megjelenik a képernyőn. – Úgy bizony, a Szovjetunió már a múlté, a haza azonban még korántsem! Államokra szabdalhatják ugyan a hazánkat, de attól az egy marad, bármilyen határokat húzzanak rajta keresztül. Emelem hát poharam a hazára!

Aznap este Zadornovnak nem ez az egyetlen szereplése a televízióban: egy új szatirikus műsorszámmal is előrukkol. Ennek nagy része Ukrajnához kapcsolódik, konkrétabban az ukrán vezetők kifigurázásáról szól. Zadornov hosszadalmas (és az igazat megvallva nem túlságosan szellemes) vicceket mesél Ukrajna új pénzneméről, az ukrán hatóságok abbéli szándékáról, hogy „privatizálják” a szovjet hadsereget, továbbá arról, hogy Kravcsuk elnök rosszul ejtette ki a „birodalmi” szót, amikor Borisz Jelcint azzal vádolta meg, hogy túlságosan is „birodalmi mentalitással” kezeli a problémákat. Jó volna azt hinni, hogy a szatirikus Zadornov az orosz politikusok szégyenteljes, gyarmatosító szellemiségű és arrogáns kijelentéseit parodizálja, de sajnos nem erről van szó. Zadornov ugyanis ebben a pillanatban nem viccel.

Egyházszakadás

A Szovjet-Ukrajna és a Szovjetunó többi tagköztársasága között az egyik legfontosabb különbség az, hogy előbbiben az egyház jóval nagyobb szerepet játszik a társadalom életében. Az ukránok sokkal vallásosabbak a többi szovjet állampolgárnál. Ukrajnában a papság és a hívek között jóval szorosabb a kapcsolat, és ez különösen igaz a nyugati térségekre, amelyek az 1939-es Molotov–Ribbentrop-paktum eredményeképpen váltak a Szovjetunió részévé.

A Szovjetunió felbomlása nem csupán az állami struktúrát érinti: az orosz ortodox egyház is szétesik; ez a folyamat már az 1980-as évek végén megkezdődött, amikor a szovjet uralom elől menekülő emigránsok – köztük számos pap – szép lassan elkezdtek visszatérni Nyugat-Ukrajnába. Hamarosan újra létrejön az Ukrán Autokefál Ortodox Egyház (UAOE), amely rögtön deklarálja a függetlenségét Moszkvától. Az egyház leghangosabb kritikusa a kijivi metropolita, Filaret Gyeniszenko, aki 1966 óta autoriter módszerekkel irányítja az ukrán egyházat. Kirill Govorun archimandrita, az ukrán egyház egykori püspöke szerint Filaret a szovjet időkben igazi orosz sovinisztaként viselkedett: csírájában igyekezett elfojtani az ukrán nemzeti érzelmeket, és habozás nélkül kiközösített az egyházból bárkit, aki ellentmondott neki.

Ezzel együtt az UAOE tagsága folyamatosan gyarapodik, és a szervezet 1990-ben saját pátriárkát is választ magának. Az új vezető egy bizonyos Msztiszlav Szkripnik, akit még 1942-ben, a német megszállás idején szenteltek pappá, majd az 1940-es évek végén Kanadába költözött. Az újonnan megválasztott pátriárka természetesen nem szovjet állampolgár, és már jó ideje nem is kapott szovjet vízumot.

A választás elvesztése után mindenesetre Filaret vigaszdíjban részesül. Az orosz ortodox egyház új vezetője, II. Alekszij az egyházon belül létrehozza A Moszkvai Patriarchátus Ukrán Ortodox Egyházát, amely nem tekinthető ugyan függetlennek, de rendelkezik bizonyos mozgástérrel. Csakhogy 1991-ben a moszkvai államcsíny-kísérletet követően megváltozik a helyzet: Filaret metropolita, aki egészen addig az egyház egységének szószólója volt, egyszer csak függetlenséget követel az új ukrán egyháznak. Govorun szerint Filaret az egyik szélsőségről vált a másikra: orosz sovinisztából fél nap alatt elkötelezett ukrán nacionalistává vedlik át.

A moszkvai pátriárka küldöttsége arra gyanakszik, hogy mindez a KGB játszmájának folytatása. Miután elvesztette a befolyását az orosz ortodox egyház fölött, az orosz titkosszolgálat megpróbálja kettészakítani az ukrán egyházat, hogy az így létrejött, feszültségekkel teli helyzetben nagyobb befolyást gyakorolhasson mindenkire. Ezzel egy időben Moszkvában újabb botrány robban ki: egy Gleb Jakunyin nevezetű pap bebocsátást nyer a KGB archívumaiba, és nyomozni kezd a szervezetnek dolgozó egyházi személyek után. Jakunyin a kutatásai alapján három kategória szerint csoportosítja az egyház tagjait: az első csoportot azok alkotják, akik az akaratuk ellenére dolgoztak össze a KGB-vel; a másodikat azok, akik simulékonyabbak voltak, de passzívak maradtak, és nem sok vizet zavartak; a harmadikat pedig azok, akik önként felajánlották szolgálataikat a titkosszolgálatnak. Jakunyin Filaret Gyenyiszenkót a harmadik csoportba sorolja. 1992. március–áprilisában az orosz ortodox egyház méltóságai, köztük Filaret, illetve néhány további ukrán metropolita gyűlik össze Moszkvában. A találkozón az ukrán egyházi személyek egymás után adják fel a függetlenséggel kapcsolatos követeléseiket, és kijelentik, hogy ezeket az óhajaikat korábban csak Filaret és Kravcsuk elnök nyomásgyakorlása miatt fogalmazták meg. Az egyház hivatalnokai a legkülönbözőbb bűnökkel, többek között erkölcstelen magaviselettel vádolják Filaretet, konkrétan azzal, hogy titokban feleséget tart, amit az egyház szabályai egyértelműen tiltanak. Filaret ígéretet tesz rá, hogy amint visszatér Kijivbe, haladéktalanul lemond, az ukrán papság pedig szabadon megválaszthatja az utódját.

Csakhogy miután visszatér a szülőföldjére, Filaret váratlanul tagadni kezdi a vádakat. Kijelenti, hogy az utolsó leheletéig vezetni fogja az ukrán ortodox egyházat, mivel őt magát „Isten küldte az ukránoknak”.

1992 májusában az ukrán egyház legfelsőbb vezetése Harkivban tart találkozót, ahol bizalmi szavazást tartanak Filarettel szemben. Filaret ezúttal is azzal vádolja őket, hogy „szét akarják szakítani az egyházat a mesterkedésükkel”, az ellene folytatott eljárást pedig a KGB ármánykodásának tudja be. Júniusban Moszkvában az egyházi tanács új kijivi metropolitát választ Filaret helyére – azt a Volodimir Szabodant, aki a korábbi pátriárkaválasztáson a második helyet szerezte meg, miután a második fordulóban alulmaradt Alekszijjel szemben.

Kravcsuk elnök és az ukrán hatóságok azonban először nem akarják elismerni Vlagyimirt, akit Moszkva kegyeltjének tekintenek, úgyhogy Filaret továbbra is az egyház élén maradhat, és rendelkezik annak minden pénzügyi forrása fölött. Ukrajnában ekkor nem kevesebb, mint három ortodox egyház is létezik: a legnagyobb gyülekezettel rendelkezőt Vlagyimir metropolita vezeti, és Moszkva alá tartozik; a második élén Filaret áll; a harmadik feje pedig Msztiszlav, egy kanadai állampolgár, aki mostanra nagy nehezen megkapta a vízumot. A konfliktus összes szereplője a KGB-t teszi felelőssé az egyházszakadásért, és nem is minden alap nélkül. A titkosszolgálatnak valóban könnyebb a belső feszültségekre alapozva további viszályt szítani az egyházi szereplők között, minthogy ekkor már nincs befolyása az ortodox egyház egészére.

Hadsereg és haditengerészet

Közvetlenül a Szovjetunió összeomlása után versengés indul Oroszországban a birodalmi és a liberális tábor között. Borisz Jelcin elnök, aki éppen most oszlatta fel a szovjet birodalmat, a demokraták vezetője; „Nagy-Oroszország” eszméjének támogatói az alelnök, Alekszandr Ruckoj körül gyülekeznek.

Ruckoj nagyrészt véletlenek sorozatának köszönhetően került a hatalomba. Vadászpilótaként Afganisztánban szolgált, ahol hadifogságba esett. Az 1991-es elnökválasztás során Jelcin elsősorban a hazafias szavazók megnyerésének reményében választotta alelnökjelöltjének.

Ruckojt mélyen felkavarta a belovezsi megállapodás aláírása, és személyesen próbálta rávenni Gorbacsovot, hogy tartóztassa le Jelcint, Kravcsukot és Suskevicset.

Most, 1992-ben az alelnök, aki az orosz hatalmi rendszerben nem rendelkezik túl nagy tényleges jogkörrel, nekimegy Jelcinnek és reformerekből álló kormányának. Ebben a harcában a régi szovjet elit is támogatja; a hadsereg, illetve mindazok, akik ilyen-olyan okokból a birodalom fenntartásában érdekeltek. Ruckoj felszólítja Jelcint, hogy ne ismerje el a Krímet Ukrajna részeként, majd szimbolikus látogatást tesz a szevasztopoli hadiflotta bázisánál, ami rögtön nemzetközi felzúdulást kelt. Kijiv felháborodásának ad hangot, amiért az orosz alelnök meghívás nélkül ukrán földre lépett, ráadásul még néhány hadihajót is megtekintett.

Mivel a belovezsi megállapodásban nem esett szó a haditengerészet státusáról, az nem meglepő módon éles viták kereszttüzébe kerül. 1992 áprilisában először Kravcsuk, majd Jelcin is aláír egy-egy rendeletet, amelyekben mindketten tulajdonjogot formálnak a fekete-tengeri flottára. A további feszültségek elkerülése érdekében a két elnök beleegyezik, hogy visszavonja a saját határozatát, és inkább kétoldalú tárgyalásokba kezd. A flotta felosztásának folyamata majdnem tíz évig tart. Egy ponton Kravcsuk aláír egy beleegyező nyilatkozatot, amelynek értelmében átengedi a flottát Oroszországnak, amiért cserébe Oroszország elengedi a gázszállítások miatt felgyűlt tartozásokat. Kravcsukot azonban hazatérve zradával (árulással) vádolják emiatt. Vissza kell vonnia az aláírását – ekkor azonban már ez sem menti meg attól, hogy a népszerűsége visszavonhatatlanul csorbát szenvedjen.

1992 májusában Kravcsuk Washingtonba repül, ahol a Kreml egyre agresszívabb fellépéséről panaszkodik. Elmondja Bush elnöknek, hogy Ruckoj egy „Nagy-Oroszországot” ábrázoló térképet függesztett ki az irodájában, ahol még Alaszka is orosz területként van feltüntetve.

– Csupa fül vagyok – kapja fel a fejét Bush.

1992 novemberében az egész volt Szovjetunió szempontjából kulcsfontosságú eseményre kerül sor, amelynek a helyszíne ugyanakkor nem Oroszország vagy Ukrajna, hanem az Egyesült Államok: George H. W. Bush elveszíti a választást fiatal és karizmatikus demokrata kihívójával, Bill Clintonnal szemben. A két politikus mintha egymás ellentéte volna. Bush egykor a CIA vezetője volt, majd elnökként kísérte figyelemmel a Szovjetunió végnapjait. Személyes viszonyt ápol Gorbacsovval, Jelcinnel és Kravcsukkal – létfontosságúnak tartja, hogy a Szovjetunió szétesése kontrollált körülmények között menjen végbe. Clinton nem rendelkezik a kollégájához fogható külpolitikai tapasztalattal, és teljességgel eltérő stratégiát követ: elsősorban a belpolitikára koncentrál, és jóval kevesebb figyelmet szentel a Szovjetunió sírjából kiemelkedő tizenöt új állam ügyes-bajos dolgainak.

1992-ben a reformerekből álló, Jegor Gajdar vezette orosz kormány abban bízik, hogy jelentős gazdasági segítséget kaphat az Egyesült Államoktól. Az oroszok arra számítanak, hogy a Nyugat egyfajta új Marshall-tervvel fogja kisegíteni a mostanra működésképtelenné vált Szovjetuniót, hasonlóképpen ahhoz, ami a második világháború utáni években Nyugat-Európában is történt. A Bush-kormány azonban a választási kampány során nem hozza szóba az ügyet, mivel attól tart, hogy népszerűtlen lenne a választók körében, aztán pedig Clinton győzelme veri be az utolsó szöget a terv koporsójába.

Kravcsuk először örül Bush vereségének, mivel úgy érzi, hogy amerikai kollégája mindig is túl nagy figyelmet fordított Oroszországra, és túl keveset Ukrajnára. A Clinton-kormány stratégiája az elődjéénél is kellemetlenebbnek bizonyul: Washington egészen addig egyetlen kérdésről sem hajlandó tárgyalni Kijivvel, amíg az fel nem adja a Szovjetuniótól megörökölt nukleáris arzenálját: nem kevesebb mint 176 interkontinentális ballisztikus rakétáról van szó, amelyekkel 1272 atombomba és 2500 taktikai atomfegyver juttatható célba. Igaz, hogy Ukrajna még akkor sem tudná fellőni ezeket a rakétákat, ha esetleg akarná: az irányítórendszerek orosz területen találhatók. Clinton és diplomatái mindenesetre ugyanazt a mantrát ismételgetik: bármifajta gazdasági támogatásról csak akkor lehet szó, ha Ukrajna nukleáris fegyvereit átszállítják Oroszországba. Kravcsuk megpróbál ellenállni, és mindenféle biztonsági garanciákat kér, amelyeket végül meg is kap az amerikai féltől.

1992 végén az Oroszországban zajló hatalmi harcokban egyre erősebbé válnak az imperialisták. Decemberben a parlamentben az úgynevezett hazafias többség lemondatja Gajdar nyugatbarát kormányát, amelyet az alelnök Ruckoj korábban már „rózsaszín bugyis fiúk gyülekezetének” nevezett.

Szavak harca

1992. október 30-án az irodalmi Nobel-díjas Joszif Brodszkij beszédet tart a kaliforniai Palo Altó-i Zsidó Kulturális Központban. Ekkor már két évtized telt el azóta, hogy a nagy orosz költő az Egyesült Államokba emigrált.

– Ez kissé talán kellemetlen lesz, de azért felolvasom – kezdi Brodszkij, miközben tölt magának egy pohár vizet. – A címe: Ukrajna függetlenségére.

Brodszkij korábban még sosem olvasta fel ezt a szövegét a nyilvánosság előtt. A Leningrádban zsidóként született költőt 1964-ben „társadalmi élősködés” vádjával elítélték, miután a szovjet hatóságok nem tekintették teljes értékű munkának a költészet terén folytatott tevékenységét. Puskinhoz hasonlóan őt is öt év belső száműzetésre ítélték, majd néhány évvel később, 1972-ben az országból is kiutasították. Brodszkij a következő húsz évben a szovjet birodalom egyik legkövetkezetesebb kritikusaként szerzett nevet magának.

Most, két évtizeddel később felolvassa haraggal és nehezteléssel teli saját „birodalmi” szerzeményét, amelyben egyebek mellett felteszi a kérdést: miként lehetséges, hogy Ukrajna elszakadt Oroszországtól és önálló állammá vált? A vers meglehetősen különös darab, és nem is túlságosan jellemző Brodszkijra, minthogy majdnem teljes egészében sértésekből és vagdalkozásokból áll. A szöveg Mazepa állítólagos árulásával és a poltavai ütközettel veszi kezdetét.

Kedves XII. Lajos, a poltavai ütközetet, hála Istennek, elveszítetted.

Brodszkij ezután említést tesz a „borradalmárról” (vagyis Leninről), továbbá „Kuzma anyjáról” (az Amerikának címzett hírhedt fenyegetés – „megmutatni Kuzma anyját” – Hruscsovtól származik).

A szöveg ezután válik igazán cifrává:

Elég volt belőled [Ukrajna],

eriggy a négy égtáj felé, a négybetűs szavak hangjára.

Ott aztán a parasztkunyhóban

hadd basszák agyba-főbe egymást a fritzek és a polákok – te szarkupac!

Brodszkij újabb gyalázkodással zárja a költeményét – ezúttal nem az ukrán államot, hanem az ukrán kultúrát veszi célba: kijelenti, hogy a legnagyobb ukrán költő, Tarasz Sevcsenko egyetlen sora sem érhet fel Alekszandr Puskinhoz:

Ha eljön a vég számodra, seggfej,

majd kétségbeesve markolod a matrac szélét,

és Alekszandr sorait motyogod, nem Tarasz baromságait.

Valóban ez lenne az a szerény, művelt értelmiségi, aki Leningrádban (Szentpétervár) született és nevelkedett, és megkapta az irodalmi Nobel-díjat? Mint láthatjuk, Brodszkij tiltakozása a szovjet birodalommal szemben nem járt együtt az Ukrajna iránti rokonszenvvel. Brodszkij személyes sértésnek, az orosz és az ukrán nép közti bizalom elárulásának tekinti az ukrán függetlenség eszméjét.

Egyszerre meghökkentő és szimbolikus, hogy a költő árulással vádolja az ukrán népet. Brodszkij a szovjet rezsim ellensége volt, aki rengeteget szenvedett a szülőhazájában, ezt követően tárt karokkal fogadta a nemzetközi intellektuális elit, és a későbbi műveit már angol nyelven írta. Az utolsó, amivel bárki vádolhatná, hogy orosz imperialista lenne.

1980-ban, amikor Lengyelországban tömegtüntetések kezdődnek a kommunista uralom ellen, Brodszkij, az Atlanti-óceán túloldalán lévő otthonában a Szolidaritás egyik legelkötelezettebb hívévé vált. Számos amerikai rendezvényen szólalt fel a mozgalom mellett, és sürgette a barátait – amerikai értelmiségieket –, hogy ők is biztosítsák támogatásukról a lengyeleket. Még egy amerikai bankot is felhívott, hogy ne üzleteljen a lengyel kommunista kormánnyal, és a Nyugat egészéhez felhívást intézett, hogy tegyen meg mindent a szovjet katonai beavatkozás megakadályozásáért.

Ennek ellenére alig tíz évvel később Oroszország és Ukrajna szétválása valamilyen okból homlokegyenest ellenkező reakciót vált ki Brodszkijból. Láthatóan teljességgel jogosnak érzi a kirohanását; talán mert Puskin örököseként tekint magára, akinek a szemében Mazepa közönséges áruló volt.

Az Ukrajna függetlenségére című vers éppen Puskin már emlegetett, Oroszország rágalmazóihoz című művére emlékeztet, amely lényegében az 1830–31-es lengyel felkelés oroszok általi véres leveréséhez szolgáltat legitimációt. A versben Puskin megvetően szól a „hiú polyákokról”;26 elképzelhető, hogy Brodszkij is innen merített ihletet a vádbeszédéhez. Tegyük azonban hozzá, hogy Puskin a saját művét szorongatott helyzetben, a cenzúrától sújtva írta, nem sokkal azután, hogy – a következményektől tartva – saját kezűleg kellett elégetnie remekműve, az Anyegin tizedik fejezetét annak túlzottan nyílt politikai felhangjai miatt. Puskin abban bízott, hogy újabban írt hazafias művei majd elnyerik a hatóságok tetszését. Brodszkijnak nincs efféle mentsége.

Érdekes módon Brodszkij számára magától értetődő, hogy egy birodalomhoz tartozónak érezhesse magát. Ez az érzület más műveiben is felfedezhető. A Levelek római barátomnak című szövegben például ez olvasható: „Ha már itt születtem, e birodalomban, / jobb provinciában lakni, tenger mellett.”27

Miután maga is a tengertől nem messze, igaz, nem a provinciában – hanem Leningrádban – nőtt fel, Brodszkij végül is meggyűlöli a birodalmat, ahová született. Ennek ellenére az továbbra is a személyisége részét alkotja. Az is igaz, hogy Brodszkij az Ukrajna függetlenségére című verset nyilvánvalóan provokációnak tekinti, afféle csínytevésnek, amelyre maga sem feltétlenül büszke. A szöveget szándékosan nem válogatja be a későbbi köteteibe, és nem is jelenteti meg sehol, mindössze kétszer olvassa fel a nyilvánosság előtt.

Bár szíve mélyéből gyűlöli a Szovjetuniót, az ismerősei szerint Brodszkij önmagában véve még nem ítéli el a birodalmiságot mint olyat. Hisz a jó birodalom eszméjében – például az Egyesült Államokban, amelyet minden elképzelhető módon támogat. A költő egyik közeli ismerője, az irodalomkritikus Anna Narinszkaja felidézi a találkozását Brodszkijjal az 1990-es évek elejéről. A beszélgetésük egy pontján összeszólalkoztak: komoly vitába bonyolódtak a vietnámi és az iraki háború témájában – Brodszkij mindkettőt teljes mértékben jogszerűnek tartotta.

10. MEGINT A NYELV: LEONYID KUCSMA FELNYERGELI AZ ÖRDÖGÖT, ÉS MOSZKVÁBA REPÜL

Meglovagolni a Sátánt

1991-ben a Szovjetunió szétesésének nyomán az egész szovjet gazdaság is összeomlik. A birodalom helyén megszülető tizenöt független állam mindegyike számára a következő év nyomorúságos körülményeket hoz. Az infláció elszabadul; az emberek megtakarításai semmivé válnak; elharapózik a bűnözés.

Ukrajna elnöke továbbra is Leonyid Kravcsuk, akinek a kormánya egy sor reformot vezet be. A kommunista párt korábbi főideológusa őszintén és tiszta szívből elfogadja Ukrajna függetlenségét, a piacgazdaság eszméjével azonban már jóval nehezebben tud megbékélni – mégiscsak gyökeresen szembenáll addigi életfilozófiájával, hogy külföldi cégek számára is lehetővé tegye az ukrán vállalatok privatizálását. Így aztán Kravcsuk gazdaságpolitikája nem is azt az utat követi, amelyen például Lengyelország jár (ők megnyitották saját piacaikat a nyugati befektetők előtt), hanem továbbra is Oroszországét, amely nem engedi be a külföldieket, ehelyett a vállalatokat inkább a saját újgazdagjai, az utóbb „oligarcháknak” elkeresztelt figurák kezébe igyekszik átjátszani. Jó néhány ukrán azzal tölti a napjait, hogy megfizethető élelemre és árukra vadászik a piacon. Hogy hazavihessék, amit találnak, az ukránok egy mindenféle terepviszonyok mellett használható, kétkerekű hordozót, úgynevezett kravcsucskát használnak.

1992. október 13-án Kravcsuk elnök új miniszterelnököt nevez ki, akit az ukrán gazdaság megreformálásával bíz meg. Az illető az ipari lobbi világából érkezik, az egyik legnagyobb ukrán vállalat, a dnyipropetrovszki Juzsmas igazgatója. A neve Leonyid Kucsma: ő a nagyhatalmú dnyipropetrovszki klán új vezetője. A Juzsmas nem szokványos vállalkozás: elsősorban rakétákat gyárt, ideértve a rettegett, Sátán elnevezésű interkontinentális ballisztikus atomrakétát, amellyel lényegében az egész világot el lehetne pusztítani. A fegyver különleges helyet foglal el Kucsma szívében.

Kucsma még egy éve sincs hivatalban, amikor 1993 júniusában a donecki (donbászi) bányászok, akik már 1989-ben is tüntettek a hatalom ellen, határozatlan idejű sztrájkba kezdenek, az elnök lemondását és a parlament feloszlatását követelve. Kravcsuk leváltja miniszterelnökét, Kucsmát, és a helyére a rivális donecki klán emberét, Juhim Zvjahilszkijt nevezi ki, aki egészen eddig a Donbász legnagyobb bányáját vezette. Az ukrán gazdaság jelentős része ekkor a két keleti régiójában, Doneckben és Dnyipropetrovszkban koncentrálódik; Kravcsuk igyekszik kijátszani egymás ellen a két felet.

Mindez azonban nem segít a helyzetén: Kravcsuk hamarosan a saját parlamentjével is szembekerül. Naponta vádolják meg azzal, hogy alkalmatlan a feladatára, és csak tönkreteszi a gazdaságot. A posztszovjet térségben ez jellemző forgatókönyv: 1993 szeptemberében hasonló, kölcsönös acsarkodás kezdődik Oroszországban Jelcin elnök és az orosz parlament között. A parlament, illetve Ruckoj alelnök a nemzeti érdekek elárulásával vádolja meg Jelcint: ők továbbra is birodalomként tekintenek Oroszországra, és szeretnék, ha a jövőben is az maradhatna. Ironikus módon Kravcsukhoz hasonlóan egy évvel korábban még Jelcin is a parlament elnöke volt.

Mind Moszkva, mind pedig Kijiv fontolgatja az úgynevezett zéró opciót: a parlament feloszlatását és az elnök lemondatását, illetve mindkettő újraválasztását. Oroszországban azonban a tárgyalások megszakadnak, és 1993 októberében polgárháború tör ki a főváros utcáin. A parlament a felfegyverzett híveket a város északi részén lévő Osztyankino TV-toronyhoz küldi, amire válaszképpen az elnök utasítást ad rá, hogy a tankok kezdjék lőni a parlamentet; ugyanazt az épületet, amely 1991-ben még a demokrácia bástyájának, egyúttal Jelcin főhadiszállásának számított. Miközben a parlament lángokban áll, Ruckojt és a lázadó képviselőket letartóztatják és börtönbe csukják. Jelcinnek sikerül megállítania a lázadó imperialistákat. A hivatalos számok szerint az összecsapásokban 158 fő vesztette életét.

A történtek után Oroszországban új alkotmányt fogadnak el, amely majdnem korlátlan hatalmat biztosít az elnöknek. A szövegezők kifejezetten a „demokrata” Jelcin kedvéért olyan alaptörvényt alkotnak, amelynek értelmében összetételétől függetlenül egyetlen parlament sem akadályozhatja meg az elnököt abban, hogy megreformálja és liberalizálja Oroszországot.

Kevesebb mint egy évtized leforgása alatt ugyanez az alkotmány a következő orosz elnök, Vlagyimir Putyin kezében annak eszközévé válik, hogy az ellenkező irányba taszítsa és autokratikus birodalommá alakítsa át Oroszországot.

Mindeközben Kijivben sikerül egyetlen puskalövés nélkül egyezségre jutni: a parlament és Kravcsuk megállapodik abban, hogy az eredetileg kitűzött időpontnál korábban lemondanak a hatalmukról. Az új parlamenti ülésszak megkezdését követően Kravcsuk megpróbálja elhalasztani az elnökválasztást, ám ennek a saját titkosszolgálata és a belügyminisztérium is ellenáll: világossá teszik, hogy az oroszokkal ellentétben ők nem hajlandók a nép közé lövetni.

Az elnöki címért folytatott harcban Kravcsuk első számú ellenfele a korábbi miniszterelnöke, Kucsma. A két jelölt a politikai spektrum két ellentétes végén helyezkedik el. Kravcsuk, a kommunista párt egykori főideológusa a támogatói szemében nyugatbarátnak számít; Kucsma, a „Sátánt” előállító rakétagyár egykori igazgatója tapasztalt menedzser és oroszbarát. Oroszország az egykori birodalom központjaként továbbra is kitüntetett szerepet tölt be az ukrán politikában, amit Kijiv és Moszkva egyaránt magától értetődőnek tekint.

Kucsma, aki alig tud ukránul, valóban az Oroszországhoz való közeledést szorgalmazza, és különleges státust szeretne kivívni az orosz nyelv számára; emellett ígéretet tesz rá, hogy rendbe teszi az ország gazdaságát. Oroszország nem meglepő módon Kucsmát támogatja. Mintha megint csak Gogol Karácsony éjszakája című műve elevenedne meg a szemünk előtt: egy dnyipropetrovszki ukrán a Sátánon lovagolva Moszkvába repül, ott támogatást szerez magának, majd visszatér hazájába, ahol meghódítja a választópolgárok szívét.

Ez Ukrajna történelmének első olyan választási kampánya, amelyen valódi versenyről beszélhetünk. Kravcsuk elnök bízik benne, hogy az „adminisztratív erőforrások” (vagyis az informális befolyás és a manipuláció) győzelemre fogja segíteni; még csak saját kampányközpontot sem állít fel, mivel úgy gondolja, hogy a kormányzók és a többi helyi hivatalnok úgyis az ő oldalára áll majd. Csakhogy eltaktikázza magát: a regionális vezetőknek a saját helyi választásaikon is bizonyítaniuk kell, így az elnök helyett inkább a maguk dolgával foglalkoznak.

Másrészt viszont a tömegmédia Kravcsuk oldalán áll: Kucsma gyakorlatilag egyetlen percnyi műsoridőt sem kap az ukrán tévében, igaz, cserébe elég sokat szerepel az Ukrajnában továbbra is működő, és még mindig rendkívül népszerű orosz tévécsatornákon. Kucsma kampányüzeneteit még a főműsoridőben sugárzott KVN szüneteiben is játsszák.

Az első fordulóra június 26-án kerül sor. Kravcsuk a szavazatok 38,36%-át gyűjti be, szemben Kucsma 31,17%-ával. Egyikük sem szerez abszolút többséget, úgyhogy második fordulót rendeznek. Ukrajna földrajzilag is megosztott: Kravcsuk az összes nyugati régióban győz, míg Kucsma keleten és délen arat elsöprő diadalt.

A július 10-én tartott második forduló leginkább az említett „adminisztratív erőforrások” összecsapásáról szól: a nyugat-ukrajnai hivatalnokok a hivatalban lévő elnöknek dolgoznak, míg a keletiek Kucsmát támogatják. A szavazás másnapjának reggelén a rádióban és a televízióban is bejelentik Kravcsuk győzelmét – ez azonban nem több vágyvezérelt gondolkodásnál. A két jelölt közti különbség túlságosan jelentősnek bizonyul ahhoz, hogy félre lehessen magyarázni a helyzetet, és a Központi Választási Bizottság – miután ügyefogyott kísérletet tesznek az eredmény elmismásolására – kénytelen elismerni, hogy valójában Kucsma győzött: 14,66 millió szavazatot (52%) kapott,28 Kravcsuk 12,1 millió (45%) szavazatával szemben.

Maga Kucsma egészen az utolsó pillanatig nem hiszi el, hogy valóban győzni tudott. A választás napján visszatér Dnyipropetrovszkba, és amikor a kampányfőnöke reggel felhívja, hogy gratuláljon a győzelméhez, először azt hiszi, hogy viccel. Végül is a tévé is bemondta, hogy Kravcsuk győzött.

Mindenesetre Ukrajna elnöke közben beismeri a vereségét, és – Kravcsuk becsületére legyen mondva – nem vonja kétségbe az eredményt. Kravcsuk később úgy nyilatkozik a történtekről, a legnagyobb hibája az volt, hogy túlságosan szervilis csapatot gyűjtött maga köré: „Olyanokkal vettem körbe magam, akikről tudtam, hogy megbízhatok bennük. Csakhogy mindannyian a kommunista párt kebelén nevelkedtek, vagyis képtelenek voltak az önálló döntéshozatalra. A szovjet mentalitás szerint a főnök mindig tudja, hogy mi a teendő… Úgyhogy az egész kampány alatt gyakorlatilag nem tettek mást, csak csendben ültek a helyükön, és hallgattak.”

Miután le kellett köszönnie, Leonyid Kravcsuk a legkevésbé sem emlékeztetett az állam alapító atyjára. Többször is találkoztunk Kijivben. Semmilyen színpadiasság vagy gőg nem volt benne. Úgy viccelődött és kuncogott, mint egy ravasz öregember. Egyszer a kijivi Szófia téren sétálva beszélgettünk. Az ország egykori elnöke szemmel láthatóan tökéletesen komfortosan érezte magát a járókelők sűrűjében.

Kravcsuk 2022 májusában hunyt el. Majdnem ugyanekkor halt meg a belovezsi megállapodás két másik szereplője, Sztanyiszlav Suskevics és Gennyagyij Burbulisz is. Ismerve Putyin titkosszolgálatának vonzódását a különböző mérgek iránt, nehéz szabadulni a sejtéstől, hogy a Szovjetunió három sírásójának a háború utáni harmadik hónapban majdhogynem egyszerre bekövetkező halála talán nem a véletlen műve.

A Krím és a KGB

A Szovjetunió összeomlását követően először az 1994-es ukrán választási kampányban izzottak fel újra a Krím körüli indulatok.

1994-ben a Krím Ukrajna oroszul beszélő részét alkotja. A Szovjetunió felbomlása után a félsziget hatóságai fontolóra vették a lehetőségét, hogy elszakadjanak Ukrajnától, és önálló államot hozzanak létre. Akkoriban a Krímet a helyi kommunista párt vezetője, Mikola Bahrov irányította, aki eredetileg támogatta egykori párttársát, Kravcsukot, ám idővel rájött, hogy akár a saját útját is járhatja.

Két évvel korábban, 1992 májusában a regionális parlament elfogadta a Krím Köztársaság Alkotmányát, amely deklarálta, hogy a félsziget szuverén állam, és létrehozta az elnöki tisztséget. Csakhogy a Krím még az alkotmány elfogadása után sem merte elkötelezni magát a teljes elszakadás mellett. Bárhová fordultak, azt látták, hogy a posztszovjet köztársaságok máris szétesőben vannak: a szeparatista mozgalmak mindenfelé gombamód szaporodtak.

1992. január 1-jén háború tört ki az egykor a Szovjetunióhoz tartozó Örményország és Azerbajdzsán között Hegyi-Karabah ellenőrzéséért, amelyre mindkét ország jogot formált. Ugyanabban az évben, márciusban szintúgy fegyveres konfliktusra került sor Moldovában. 1992 augusztusát követően Georgia (Grúzia) és autonóm köztársasága, Abházia között is súlyosabbá vált a feszültség. A Krím vezetője a posztszovjet térségben eluralkodó káoszt látva inkább arra jutott, hogy nem kockáztatja a konfliktust Ukrajnával.

Ahogy Ukrajna első elnöke, Kravcsuk kezéből kicsúszik a hatalom, és egyre élesebb ellentétbe kerül a parlamenttel, a Krímben is kezd feszültebbé válni a helyzet. 1994 januárjában elnökválasztást tartanak. Mivel a félsziget lakosságának döntő többsége orosz ajkú, az emberek nem meglepő módon Moszkvához húznak. Az oroszbarát erők nem sokkal a választás előtt a „Rosszija” (Oroszország) nevű blokkban egyesülnek. Jelöltjük az egykori ügyész, Jurij Meskov, aki politikusként nem sok tapasztalatot tud felmutatni, cserébe viszont tehetséges szónok. A javaslatai között szerepel többek között a moszkvai időzónára való átállás, a rubel bevezetése, továbbá az Oroszországgal kötött politikai és gazdasági szövetség. Nem beszél nyíltan az egyesülésről, de jó néhány szavazó pont ilyesmiről álmodozik. A második fordulóban Meskov a szavazatok 72,9%-át gyűjti be, és ezzel fölényes győzelmet arat az egykori kommunista vezető, Bahrov fölött.

A diadalt követően Meskov Moszkvába megy alkudozni. Miután felülkerekedett a parlamenti lázadókon, Jelcin elnök fellélegezhet, és még a szokásosnál is gyakrabban néz a pohár aljára. Így aztán a tényleges hatalom a titkosszolgálati vezetőjéhez, az egykori KGB-tiszt Alekszandr Korzsakov kezébe kerül. Korzsakov politikai elképzelései merőben eltérnek Jelcinétől: vele ellentétben üdvözlendőnek találja a lehetőséget, hogy a Krím visszakerüljön Oroszországhoz.

Meskov nagyon szeretne találkozni Jelcinnel, Korzsakov azonban nem hagyja; lehetséges, hogy Jelcin túl sokat ivott, de az is lehet, hogy Korzsakov úgy érzi, egyedül is el tudja intézni a dolgot, anélkül hogy zavarnia kellene a főnökét. Összeállít egy csapatot Meskovnak, benne a közgazdász és egykori miniszterelnök-helyettes Jevgenyij Szaburovval, aki nemrégiben dolgozott ki reformcsomagot Moszkva számára. Ő kapja a feladatot, hogy vezesse a krími kormányt, amelynek számos új tagja szintén orosz.

Elkerülhetetlen, hogy ezek a fejlemények további feszültségekhez vezessenek. Kijiv először is határozottan tiltakozik az ellen, hogy a Krímben „moszkvai kormány” működjön. Másodszor, Szaburov programja a privatizációra és számos további olyan gazdasági reformra épül, amelyre a helyi üzletemberek gyanakvással tekintenek: attól tartanak, hogy a moszkvaiak egyszerűen felvásárolják a Krím javait. „Támogatjuk Oroszországot, de nem kérünk a moszkóviaiakból” – mondja a helyi parlament vezetője, láthatóan nem túl óvatosan megválogatva a szavait. Harmadszor, Meskov elnök maga sem áll készen arra, hogy moszkvai közgazdászok utasításait kövesse. Szaburov miniszterelnök bejelenti, hogy az árakat liberalizálják, az elnök azonban pár nappal később felfüggeszti a rendeletet: „Egy dolog a gazdaság, de nekünk hús vér emberekkel van dolgunk” – mondja.

Meskov bevezeti a moszkvai időszámítást, ám a többi ígéretét már nem tudja valóra váltani. Rendszeresen szembekerül a parlamenttel – hiába rendelkezik többséggel saját Rosszija blokkja. Aztán 1994 nyarán, miután az „oroszbarát” Kucsma lesz Ukrajna elnöke, Moszkva álláspontja megváltozik. Korzsakov ettől kezdve nem támogatja a szeparatista Meskovot, abban a reményben, hogy hamarosan úgyis az egész országra kiterjesztheti az ellenőrzését.

A Krímben ténykedő moszkvai reformereknek semmi sem jön össze. Arra hivatkozva, hogy a gazdaságot banditák uralják, az elnök minden intézkedést elszabotál, amit csak tud. „Sajnos nem találtuk meg az új Adenauert” – panaszkodik Szaburov a riportereknek, Nyugat-Németország első kancellárjára utalva, aki a második világháborút követően a gazdasági fellendülés útjára vezette az országát. Az egyik mögötte ácsorgó tanácsadója, aki úgy fest, mint egy gengszter, egyszer csak közbeszól: „Hogy kit nem talált meg? Na, mindjárt megtaláljuk, és idehozzuk!” 1994 októberében a parlament elmozdítja a pozíciójából Szaburovot. Kucsma vejének az apja lesz az új miniszterelnök.

1994 decemberében Moszkva félresikerült katonai hadműveletbe kezd, miután Jelcin elnök utasítja a hadsereget, hogy vonuljon be Csecsenföldre, Oroszország egyik szakadár autonóm köztársasága területére. A krími szeparatizmus támogatása ekkor már értelmetlennek tűnik, ráadásul erre a térségre ebben a pillanatban amúgy sem figyel senki. 1995 márciusában az ukrán parlament felfüggeszti a Krím alkotmányát, és megszünteti az elnöki pozíciót. Kijiv számára kellemetlen az a tény, hogy Meskovot közvetlenül a nép választotta meg, mindenesetre ragaszkodnak hozzá, hogy már maga a választás sem lehetett törvényes. Meskov nem fogadja el a döntést. Amikor feltartóztatják az irodájában, kijelenti, hogy továbbra is a Krím vezetőjeként tekint magára. Az exszovjet KGB-sek azonban már mozgolódnak a háttérben. Kucsma Jehven Marcsukot, az ukrán KGB korábbi vezetőjét nevezi ki Ukrajna miniszterelnökének, aki nem meglepő módon remekül szót ért egykori moszkvai kollégáival. Meskovot katonai repülőn Oroszországba viszik. Ettől kezdve a Krímet Kucsma vejének apja irányítja. A térség függetlenségének kérdését határozatlan időre elnapolják.

A Birodalom visszavág

Miközben Ukrajna történelme során először tapasztalja meg, ahogy az elnök demokratikus körülmények között adja át a hatalmat utódjának, a legismertebb szovjet disszidens, az író Alekszandr Szolzsenyicin sok-sok évnyi száműzetés után visszatér Oroszországba. Szolzsenyicin 1994. május 27-én a családjával együtt az Egyesült Államokból az orosz Távol-Keleten található Magadanba repül, majd felszáll egy vonatra, és elindul nyugati irányba. Menet közben minden állomáson leszáll, hogy beszélgessen egy kicsit a helyiekkel. Végül csak július 21-én érkezik meg Moszkvába.

Érdekes módon Szolzsenyicin Oroszországba való visszatérését majdnem tíz évvel korábban megjósolta Vlagyimir Vojnovics, egy másik szovjet disszidens író. Vojnovics 1986-ban jelentette meg disztópikus regényét, a Moszkva 2042-t.

Vojnovics futurisztikus világában a kommunista párt összeolvadt a KGB-vel és az orosz ortodox egyházzal, aminek eredményeképpen Moszkvában végre valahára sikerült megvalósítani a kommunizmus vegytiszta formáját. A nevezett szervezetek közös diktatúrája azonban megbukik, amikor az író Szim Karnevalov (Szolzsenyicin paródiája) fehér lovon vágtatva, az ország megmentőjeként visszatér Oroszországba. Az emberek megmentőjük lába elé omlanak, és rögtön kikiáltják cárnak. Oroszország ekkor újra birodalommá alakul, noha a kommunista diktatúra ismertetőjegyei megmaradnak; még a hivatalnokok is megőrizhetik a pozíciójukat, csupán a nevüket és a titulusukat kell megváltoztatniuk az új korszellemnek megfelelően.

A valóságban Vojnovics jóslata az egyház és a KGB frigyéről, sőt magáról a Szolzsenyicin-féle új birodalom kiépüléséről valamivel később, a 2020-as években jön majd létre Vlagyimir Putyin irányítása alatt. 1994-ben az oroszok leginkább közömbösen fogadták Szolzsenyicin második eljövetelét. Sehol sem vártak rá kígyózó sorok a vasútállomásokon – a Nobel-díjas író hazatérése hidegen hagyta az oroszokat.

Mindeközben Szentpétervár új, demokratikus vezetése egy másik emigránst, Joszif Brodszkijt is igyekszik rávenni a hazatérésre. A város megválasztott polgármestere, Anatolij Szobcsak díszpolgárságot ad Brodszkijnak, az ügyével kapcsolatos dokumentumokat pedig a helyettese, egy bizonyos Vlagyimir Putyin készíti elő. Szobcsak még New Yorkba is elrepül, hogy találkozzon a költővel, és meghívja Szentpétervárra. Brodszkij ígéretet tesz rá, hogy fontolóra veszi az ajánlatot, egyelőre azonban nem siet a hazatéréssel; az otthonából érkező hírek hallatán nincs is túl sok kedve hozzá.

1995-ben a lengyel újságíró és emberjogi aktivista Adam Michnik, a Szolidaritás egyik alapítója hosszú interjút készít Brodszkijjal a politikai helyzetről. Michnik tisztában van vele, hogy Brodszkij a lengyel kultúra szerelmese, és az 1980-as években elkötelezett támogatója volt a Szolidaritásnak, ezzel együtt szeretné megérteni, hogy miért nem lett belőle igazi disszidens, és miért nem harcolt a diktatúra ellen.

– Sosem süllyedtem volna olyan mélyre, hogy azt kiabáljam: „Le a szovjet hatalommal!” – mondja Brodszkij.

– A hatalom sosem jelentett problémát a számodra? – próbálja megérteni Michnik. – Nem foglalkoztatott?

– Pontosan. És talán éppen ez jelentette a legnagyobb kihívást a hatalom számára. A legjobb esetben csak gúnyolódtunk rajta és nevetség tárgyává tettük. De hogy komolyan vegyük… Nyilvánvaló volt, hogy a megtestesült gonosszal állunk szemben. Minden tökéletesen világos volt. Sem nekem, sem a barátaimnak nem voltak kétségeink efelől.

A beszélgetés egy pontján Szolzsenyicin is szóba kerül. Brodszkij a következőket mondja:

– Szolzsenyicin szerint Oroszország olyan értékek őrzője, amelyeket a Nyugat elárult. Mindaz, amit ezzel kapcsolatban mond, teljes badarság. A szokásos demagógia. Politikusként Szolzsenyicin egy nagy nulla. A 20. században az arról szóló képzelgés, hogy egy nép valamilyen igazság letéteményese, egyszerűen gyermeteg.

– Pedig ez a felfogás elég mélyen gyökerezik az orosz tradíciókban.

– Legyünk óvatosak ezekkel a hagyományokkal! – feleli Brodszkij. – Hiszen alig százötven éves múltra tekinthetnek vissza.

Brodszkij és Szolzsenyicin majdnem húsz éven át élt egymás mellett az Egyesült Államokban, de sosem találkoztak. Nem csupán stílusbeli, de ideológiai szakadék is húzódott köztük.

Michnik nem olvasta Brodszkij Ukrajna függetlenségére című szövegét, mivel az egyetlen kötetében sem jelent meg, úgyhogy az interjúban inkább a saját hazájáról kérdezi a beszélgetőpartnerét:

– Mondd csak, van félnivalójuk a lengyeleknek Oroszországtól?

– Már nincs – feleli Brodszkij az 1995-ben felvett beszélgetésben. – Mint nagyhatalomnak, azt hiszem, Oroszországnak végleg leáldozott. Nincs többé jövője olyan államként, amely nyomásgyakorlással érhet el eredményeket; a szomszédait legalábbis aligha tudja többé bármire is rákényszeríteni. Oroszország valószínűleg össze fog zsugorodni. Nem hiszem, hogy akár katonailag, akár politikailag fenyegetést jelenthetne másokra. Lengyelország esetében ugyanakkor létezik egy demográfiai fenyegetés. Itt az ideje beletörődni a megváltoztathatatlanba. A játéknak vége.

1996 januárjában, néhány hónappal az interjú után Brodszkij New Yorkban meghal szívrohamban úgy, hogy végül soha nem tért vissza Oroszországba.

2022-ben, az orosz háborús agresszió kezdetét követően felkerestem Michniket, hogy Brodszkijról és az ukrán függetlenségről írott szövegéről beszélgessünk. Michnik védelmébe vette egykori barátját:

– Brodszkij nem volt nagyorosz soviniszta, a legkevésbé sem. Ugyanakkor tény, hogy nem igazán tudta átérezni azoknak az ukránoknak az érzéseit, akik nem tekintettek magukra oroszként. Ez a probléma sajnos még ma is létezik. Számos orosznak egyszerűen fogalma sincs róla, hogy miként tudná összeegyeztetni a birodalmi gondolkodásmódját azzal, hogy közben Ukrajnát is tiszteletben tartsa.

Klánháború

Leonyid Kucsma elnökként elődje gazdaságpolitikáját folytatja. Sokkal tapasztaltabb gazdasági szakember Kravcsuknál, ugyanakkor a kommunista párt tagja is volt, ráadásul hadiipari múltja is van. A Szovjetunióban az ilyen figurákat „vörös igazgatókként” ismerték. Kucsma sem áll készen arra, hogy külföldi befektetőket engedjen az országba, akik aztán felvásárolják a legnagyobb vállalatokat – az ilyesmi merőben ellenkezik a hajlamaival, és inkább a régi szovjet vezetők, vagyis a többi „vörös igazgató” erejében hisz. Ennek eredményeképpen olyan gazdasági rendszer jön létre, amelyben Ukrajna gazdaságának gyakorlatilag egésze az oligarchák kezébe kerül. Márpedig a vagyonért folytatott harc kéz a kézben jár a maffiaháborúkkal.

1995. október 15-én futballmérkőzést rendeznek a hazai Sahtar Doneck, illetve a krími SZK Tavrija Szimferopol között. A lelátókon nagyjából kétezren foglalnak helyet. Alig öt perce tart a meccs, amikor a Sahtar tulajdonosa, Akhat Bragin jelenik meg a stadionban. Felmegy a lelátón elkülönített bokszába, amikor hatalmas robbanás rázza meg a létesítményt. „Rettenetes robbanás volt, amilyet a háborúban hallani” – írja le a történteket az egyik veterán sportkommentátor, aki maga is átélte a második világháborút.

Bragin lába alatt nagyjából 11,5 kg TNT robban fel. Az egykor befolyásos üzletemberből mindössze az egyik karja marad meg, a csuklóján a Rolexével. A merényletben öt testőre is életét veszti. A szurkolók közül senki sem sérül meg.

Bragin az 1980-as évek közepétől tartotta ellenőrzése alatt a donecki régiót, amikor Gorbacsov lehetővé tette az első szovjet vállalkozások megjelenését: övé volt a központi piac, az összes kereskedelmi útvonal, továbbá jó néhány jelentős vállalkozás is. A szintén általa tulajdonolt Lux Hotelben lakott, amelyet az 1980-as években kifejezetten abból a célból építettek, hogy Gorbacsovnak legyen hol megszállnia, ha Doneckbe látogat. „A Görög” ellen (ahogy az üzlettársai hívták) nem ez volt az első merényletkísérlet; egy alkalommal gránátvetővel lőttek a kocsijára.

Vajon kinek volt mersze kiiktatni a helyi nagyfőnököt? – kérdezi mindenki a városban. A közvélemény a vele szembenálló dnyipropetrovszki klánt sejti a történtek mögött. Kelet-Ukrajna e két régiója ad otthont az ország összes kulcsfontosságú vállalatának, és minden nagy üzletet itt kötnek.

Leonyid Kucsma elnökké választása jelentősen erősítette a dnyipropetrovszki klán pozícióit. Az igazi vezető azonban nem az államfő, hanem a dnyipropetrovszki régió kormányzója, Pavlo Lazarenko. Ő volt az, aki az összes elérhető „adminisztrációs erőforrást” latba vetette annak érdekében, hogy az elnöki székbe juttassa Kucsmát. Az erőfeszítéseiért cserébe Lazarenkót 1996 májusában megteszik Ukrajna miniszterelnökévé.

Lazarenko sötét figura. Jó néhány évvel később Kucsma veje, az üzletember Viktor Pincsuk kijelenti, hogy Lazarenko kormányzóságának idején Dnyipropetrovszkban „egyetlen üzlet sem működhetett anélkül, hogy – fogalmazzunk úgy – hozzátette volna a magáét a főnök bankszámlájához”. Miniszterelnökként Lazarenko az egész országban a saját szabályait érvényesíti: bevezeti az új ukrán pénznemet, a hrivnyát, számos vállalatot privatizál, emellett regionális szövetségesekkel tölti fel a kormányát. Az 1990-es éveket túlélő ukrán üzletemberek többsége szerint Lazarenko egyetlen pillanatig sem habozott, ha a versenytársai kiiktatásáról volt szó.

1996. július 16-án Lazarenko éppen a kijivi Boriszpil Reptérre tart, hogy felszálljon a Doneckbe tartó járatra. Az úton egyszer csak felrobban a kocsija motorházába rejtett bomba. A páncélozott BMW kibírja a robbanást, és Lazarenko megússza az esetet néhány karcolással, amelyet az üvegszilánkok okoznak. Az eredeti terveknek megfelelően felszáll a repülőgépre, majd Doneckben a véres ingében drámai hangon bejelenti, hogy donbászi ellenségei állnak a történtek mögött. Kijivben néhányan pedzegetik, hogy a támadás kissé megrendezettnek tűnik, Lazarenko azonban váltig állítja, hogy a maffiafőnökök holtan akarják látni, de az őrangyalai éberségének köszönhetően szerencsésen túlélte a merényletet.

A leszámolások folytatódnak. Bragin kiiktatása után Jevgenyij Scserban lesz a Donbász legbefolyásosabb figurája. A Doneckben és Luhanszkban működő mintegy kétszáz vállalkozását a saját ellenőrzése alatt álló úgynevezett „Donbászi Ipari Unióban” igyekszik összeszervezni.

1996. november 3-án Scserban a magángépén Doneckbe repül, miután részt vesz a szovjet idők egyik legnépszerűbb énekese, Joszif Kobzon születésnapi partiján. Az 1990-es években Kobzon komoly hírnévre tett szert az orosz szervezett bűnözés világában. 1995-ben az orosz maffiával ápolt állítólagos kapcsolataira hivatkozva az Egyesült Államok megtagadta tőle a vízumot. Maga az énekes több ízben is kijelentette, hogy semmi köze a maffiához, és csupán a véletlennek köszönhető, hogy számos nehézfiúval, köztük Scserbannal is jó kapcsolatot ápol.

Scserban a felesége társaságában leszáll a gépről, és már indulna a reptér várója felé, amikor a kifutópályán két rendőruniformist viselő férfi lép oda hozzá. Az egyikük hátulról fejbe lövi Scserbant, a másik pedig összevissza kezd lövöldözni minden irányba. Scserban, a felesége, a pilóta és néhány további személy is életét veszti a támadásban. A donecki üzletemberek visszaemlékezése szerint a merényletből a dnyipropetrovszki klán profitált a legtöbbet. Hamar meggyőzik róla a donbászi vállalkozásokat, hogy írjanak alá egy gázszerződést a Lazarenko miniszterelnök irányítása alatt álló dnyipropetrovszki olajfinomítóval. 2001-ben az ukrajnai főügyészség kijelenti, hogy Scserban meggyilkolását Lazarenko rendelte meg – addigra azonban utóbbit már letartóztatták az Egyesült Államokban.

1996-ban Rinat Ahmetov foglalja el Bragin és Scserban veszélyes pozícióját a donecki régió legbefolyásosabb szereplőjeként. Miután sikerült éveken keresztül többé-kevésbé a háttérben maradnia, Ahmetov a Sahtar Doneck labdarúgócsapat elnöke is lesz.

„1996. október 11-én lettem a klub elnöke, és közöltem a riporterekkel, hogy a Sahtar hamarosan Ukrajna bajnoka lesz” – meséli Ahmetov. – „Ezen mindannyian jót nevettek, egy kicsit még meg is sértődtem rajta. Hogy miért volt ekkora a derültség? Azért, mert ekkoriban a Dinamo Kijiv volt Ukrajna, sőt egész Európa egyik legjobb csapata. Elképzelhetetlennek tűnt, hogy bárki érdemben versenyre kelhessen velük. Elvégre Kijiv a főváros, Doneck pedig csak egy provincia.”

Hat hónappal Scserban meggyilkolását követően Viktor Janukovics lesz a donecki regionális kormányzat vezetője. A következő két évtizedben ez a két személy – Ahmetov és Janukovics – uralja a Donbászt.

KVN Jelcin kedvéért

1996. május 23-án a KVN következő fordulójára Moszkvában kerül sor. A nézőközönség soraiban ott találjuk Borisz Jelcint és a családját is. Nagyjából három hét van hátra az orosz parlamenti választásokig, és Jelcinnek kollégájához, az ukrajnai választásokon alulmaradt Leonyid Kravcsukhoz hasonlóan meglehetős esélye van rá, hogy veszítsen. Az orosz elnök kampánycsapata tehát mindent megtesz azért, hogy a főnökük állandóan a televízió képernyőjén szerepeljen, és népszerű műsorokban bukkanjon fel.

Az est során színpadra lépnek az elnök földijei, a jekatyerinburgiak, a szentpéterváriak és a jerevániak (Örményország fővárosa), továbbá két ukrán város, Zaporizzsja és Krivij Rih közös csapata. Érdekes módon az ukránok viccelődnek a legtöbbet Jelcinnel, ráadásul nem is bántó módon. Győzelmet kívánnak neki a közelgő választáson, miközben kifigurázzák kommunista ellenfelét, és többször elismétlik Jelcin kampányszlogenjét: „Szavazz, vagy veszíts!” Összességében az ukránok sokkal inkább oroszbarát, sőt egyenesen Jelcin-barát benyomást keltenek, mint a jekatyerinburgiak.

A műsor végén a jekatyerinburgi csapat lesz az utolsó, az örmények és az ukránok pedig továbbjutnak a következő fordulóba. Ezzel veszi kezdetét a közös ukrán csapat hosszú menetelése (a teljes nevük a nyelvtörőnek is beillő Zaporizzsja–Krivij Rih–Tranzit, avagy röviden: Tranzit): akik később az elődöntőig jutnak, hogy ott aztán alulmaradjanak a belaruszokkal szemben.

A vereségüket követően az ukrán csapat tagjai azzal az elhatározással térnek vissza hazájukba, hogy megnyerjék a következő évi megmérettetést. A csapat által előadott jelenetek többségét Borisz és Szergej Sefir jegyzi. Már nem diákok; mindketten elmúltak harmincévesek, mindenesetre a vérükben van a KVN. Személyesen sosem jelennek meg a színpadon, ám a kulisszák mögül ők irányítják a csapatot.

Miután visszatérnek Krivij Rihbe, más egyetemeken is körbenéznek, hátha egy kicsit fel tudják frissíteni a Tranzit állományát. Az egyik próbán felfigyelnek a Krivij Rih-i Közgazdaságtani Intézet másodéves hallgatójára, a tizennyolc éves Vova Zelenszkijre.

Vova és társai eleinte ellenfélként tekintenek a Sefir testvérekre. A Zaporizzsjába szóló meghívásukat egyedül Vova fogadja el, mindenesetre amint élőben is megtekinti a Tranzitot, rögtön elpárolog a rosszkedve: „De hiszen ez teljesen más szint! Azt hittem, hogy mindannyian kutyaütők, pedig fényévekkel előttünk járnak” – idézi fel Borisz Sefir az ifjú Zelenszkij szavait. A másodéves hallgató 1997 tavaszán csatlakozik a sztárcsapathoz, és velük tart Moszkvába.

Borisz Sefirrel drezdai otthonában beszélgettem. A háború első napjaiban elhagyta Ukrajnát a feleségével és a kisgyerekével. Állandóan be van kapcsolva a tévé, egy orosz nyelvű ukrán hírcsatornát néznek. Borisz imádja felidézni a régi KVN-es időket. A vicceket általában a következővel vezeti fel: „Ezen teljesen le fogsz hidalni!” A beszélgetésünk során időről időre felteszi magának a kérdést: „Talán maradnom kellett volna?” Aztán ő maga választ is ad rá: már elmúlt hatvanéves, nemrég esett át egy műtéten, így már nem szolgálhatna a seregben. Németországban viszont hasznossá tudja tenni magát: egy segélyszervezetet irányít, amely az ukrán hadseregnek gyűjt pénzt.

Majdnem bajnokok

A színpadon valaki felkiált:

– Rohadt Moszkalikok!

– Ez az új ukrán alkotmány összefoglalása volt – teszi hozzá a következő.

A közönség zajos nevetésben tör ki. A vicc nagyon is jellemző az 1997-es évadban fellépő Tranzitra. Az összes fordulót Moszkvában tartják, a műsort pedig az oroszországi Egyes csatorna sugározza, úgyhogy az ukrán csapat megengedheti magának, hogy a helyi közönség kegyeiben járjon. Ez azt jelenti, hogy számos, kifejezetten Ukrajnát célzó viccel is előrukkolhatnak. Akkoriban az ilyesmit öniróniának tekintették; huszonöt évvel később alighanem sokan lennének, akik ízléstelennek tartanák.

Elhangzik például egy vicc a Mike Tyson és Evander Holyfield közti hírhedt bokszmeccsről, amelynek a végén Tyson kiharapott egy darabot az ellenfele füléből.

– Tudtad, hogy Mike Tyson hohol?

– Nem, hogyhogy?

– Ő is a szerint az elv szerint él, hogy „amit nem eszem meg, abba harapok egy nagyot”.

Ma már egy efféle politikailag inkorrekt jelenetet nemigen adhatnának le főműsoridőben.

A Tranzit a politikai viccekkel sem marad adós. Az egyik jelenetükben Jelcin és Kucsma beszélget egymással; érdekes módon az utóbbit Zelenszkij alakítja.

– Mikor fogod feladni végre a Krímet? – érdeklődik Jelcin, miközben magában arra gondol: Á, úgysem adja fel, hiszen ott van a dácsája az úszómedencével és a jachtjával.

– Ukrajna álláspontja szerint a Krím ősi ukrán terület – feleli Kucsma, és azt gondolja: Nem adhatom fel, hiszen ott van a dácsám az úszómedencével és a jachtommal.

Az egykori Szovjetunió nézőit mindez cseppet sem lepi meg. A Tranzit az egyik legnépszerűbb csapat, amelyet Oroszországban és Ukrajnában egyaránt szeretnek. A társaság végül bekerül a döntőbe, ahol az örményekkel mérkőznek meg. 1997-ben senkit sem zavar, hogy Oroszország legnépszerűbb vetélkedőjében két Oroszországon kívüli csapat között dől el az első hely.

Az ifjú Vova Zelenszkij pályafutásában ez a döntő hozza el az első dicsőséges pillanatot: számos jelenetben ő játssza a főszerepet, az egyik zenés versenyben például James Bondot alakítja.

A „csapatkapitányok megmérettetése”, vagyis a két csapatkapitány közti improvizált viccháború közben figyelemreméltó dolog történik. Az örmények kapitánya megkérdezi az ellenfelét, mi a véleménye az ukrán elnökről, Leonyid Kucsmáról. A Tranzit vezetője, Misa Gulikov azt feleli, hogy esténként gyakran szokott az elnökkel lógni. Erre az örmény azt mondja:

– Hadd áruljak el valamit, de kérlek, ne vedd sértésnek! Soha ne viccelődj az elnökön, mert holnap bármelyikünk az ő helyén végezheti.

A leendő elnök, Zelenszkij ebben a pillanatban ott áll oldalt, arra várva, hogy újra a színpadra léphessen.

A döntő utolsó szakaszában („Házi feladat”) a Tranzit egy egész ponttal vezet; a műsor értékelési rendszerében ez kényelmes előnynek számít. Az ukránok által előadott utolsó jelenet egy Gogol tollára kívánkozó történet az újévről. A történet főszereplője egyfajta időhurokba kerül, és képes visszatekerni az órát, de csak december 31-e éjfél előtt fél óráig. Az egyik szereplő ezúttal is Borisz Jelcint alakítja, aki újévi köszöntőt tart egy hétköznapi szovjet lakásból.

A közönség le van nyűgözve, és a Tranzit tagjai is úgy érzik, hogy sikerült bebiztosítaniuk a győzelmüket. A jelenet szerzője, Borisz Sefir szerint ez volt a KVN történetének egyik legjobban megírt „házi feladata”. Csakhogy a műsor házigazdája, Alekszandr Maszljakov már koránt sincs annyira elragadtatva a látottaktól. Már a próba alatt is kritizálta az előadást, és felszólította a csapatot, hogy több részt vágjon ki belőle – a Tranzit pedig eleget is tett a kérésének.

A döntő után Maszljakov mindenki meglepetésére bejelenti, hogy a zsűrinek időre van szüksége, majd behívja a tagokat egy zárt helyiségbe. Negyven percen át tanácskoznak. A közönség és a két csapat tagjai egyaránt kezdenek idegesek lenni.

Miután a zsűri visszatér, Maszljakov bejelenti: arra jutottak, hogy ezúttal nem pontozzák a „házi feladatot”; mindkét döntős győzött.

A Tranzit csalást kiált. A tagok fel vannak háborodva, amiért nyílt színen fosztották meg őket a győzelmüktől. A színpadon kis híján verekedés tör ki.

Borisz Sefir állítása szerint az örmény csapat kapitánya évekkel később egy magánbeszélgetés során bevallotta neki, hogy megvesztegették Maszljakovot.

A kárhozott város

A KVN szabályainak értelmében a győztes csapat nem szerepelhet a következő évadban. A döntetlen miatt sem a Tranzit, sem az örmények nem vehetnek részt az 1998-as szezonban. Ez senkit sem bosszant fel annyira, mint a tizenkilenc éves Vova Zelenszkijt: alighogy sikerült remek benyomást tennie a közönségre a KVN főműsoridős programjában, azzal a lendülettel nyugdíjba is vonulhat.

Zelenszkij úgy dönt, hogy új csapatot toboroz. A Sefir testvérek megkeresik Maszljakovot, hogy megkérdezzék tőle, Zelenszkij és társai részt vehetnek-e az új évadban. Meglepetésükre Maszljakov beleegyezik a dologba, ám csak egy feltétellel: hat hónapon belül visszavágót kell rendezni a Tranzit és az örmények között.

A testvérek ezt először a büszkeségükre hivatkozva visszautasítják: mindketten úgy érzik, hogy sportszerű körülmények között győzedelmeskedtek, és csak Maszljakov áskálódásának köszönhetően nem ünnepelhették meg a sikert. Mindenesetre Zelenszkij kedvéért végül ők is igent mondanak az ajánlatra. Így hát 1998 áprilisában az ekkor már húszéves Vova Zelenszkij vezette 95. negyed nevezetű csapat megjelenik az országos KVN-ben.

Az egyik fő attrakciójuk egy Steven Spielbergről szóló jelenet. A neves filmrendezőt oroszországi látogatása során elviszik a régi szovjet Moszfilm filmstúdióba.

– Szeretném elkérni az egyik filmjüket, hogy készíthessek belőle egy amerikai remake-et – mondja a Zelenszkij által alakított Spielberg.

Egyszer csak felcsendül az Autót loptam című szovjet krimivígjáték (rendezte: Eldar Rjazanov) főcímének dallama.

– Mi ez a dal? – kérdezi Spielberg-Zelenszkij. – Kissé régimódinak hangzik. De sebaj, majd kitalálunk valamit.

– Nem, nincs rá szükségünk – válaszolja a rendezőt a stúdióban körbevezető „orosz”, akit Zelenszkij egyik barátja alakít.

– De hát rengeteg pénzt kereshetnénk vele – erősködik az amerikai.

– Nem kell… Próbálja megérteni… Nem, úgysem fogja megérteni – feleli az „orosz”.

Az 1990-es évek orosz vígjátékaiban visszatérő motívum, hogy az oroszokat magasztosabb eszmék vezérlik az amerikaiaknál, akiket csak a pénz érdekel. A korszak legnépszerűbb orosz humoristája, Mihail Zadornov gyakorlatilag csak erről viccelődik: az összes poénja vezérmotívumát „a hülye amerikaiak” alkotják. Zadornov különösen nagy népszerűségnek örvend az egykori Szovjetunió elszegényedett országaiban, amelyek azóta sem heverték ki a gazdasági összeomlást.

Ezzel együtt az 1990-es években az orosz társadalom Amerika-ellenessége egyáltalán nem tekinthető súlyosnak. A következő évtizedekben azonban a propaganda mindent megtesz majd azért, hogy ez megváltozzon.

A 95. negyed bemutatkozása a KVN-ben nem sikerül túlságosan meggyőzően. A csapat gyengén szerepel a negyeddöntőben, és kiesik. Zelenszkij mindenesetre 1998 nyarán visszatér a színpadra, hogy részt vegyen a Tranzit és az örmények között megrendezett visszavágón.

Ahogyan az első alkalommal, ezúttal is a „Házi feladat” dönt az elsőségről. Az utolsó jelenet szerzője maga Zelenszkij. Az alapötletet a szovjet sci-fi-szerzőpáros, Arkagyij és Borisz Sztrugackij A kárhozott város című misztikus regényéből kölcsönzi. Zelenszkij verziójában a történet egy különös városról szól, ahol az emberek mindennap új, korábban ismeretlen szerepben ébrednek fel. A főszereplő például a város polgármestereként tér magához, és Jelcin hangján kezd beszélni.

Zelenszkij a szerző szerepét játssza. A színpad szélén ücsörög, és ő írja a történetet, amelyet aztán a színészek valós időben adnak elő. Amikor a Vak nevű főszereplőből polgármester lesz, és sikerül javítania a különös város lakóinak életszínvonalán, a szerző, Zelenszkij a színpad közepére sétál, és a következő zárómonológot adja elő:

– Most pedig írok végre egy könyvet, amely miatt sosem kell majd szégyenkeznem. Amelyben minden benne lesz: barátság, szerelem, egyszerű, hétköznapi örömök… Kitavaszodott a világban. Két szerelmes madárka heverészett a végtelen sztyeppén. Mindenhol kakukkfű és menta illata szállingózott. Roppant boldogok voltak… Vak mindezt távcsövön keresztül szemlélte. Még mindig sok munka várt rá.

Az utolsó szavak hallatán a csapat tagjai vidám nevetésben törnek ki.

A Tranzit elveszíti a fordulót, és az örmények nyerik meg a játékot.

– A mi hibánk volt – meséli Borisz Sefir. – A jelenet elég absztraktra sikeredett, úgyhogy a közönség nem igazán értékelte. Vova ötlete volt. Túlságosan elszállt.

Háromszáz dolcsi

Vova Zelenszkij és a Sefir testvérek útjai ezután egy időre elválnak egymástól. Zelenszkij hazatér Krivij Rihbe, míg a tapasztalt szerzőpáros Misa Gulikov mellé szegődik, és Moszkvában ajánlanak neki állást. A hallatlan népszerűségnek örvendő tévébemondó és producer, Ivan Gyemidov új tévécsatornát tervez indítani, és meghívja az ukránokat, hogy írjanak jeleneteket a számára. Mindkettőjüknek havi 600 dolláros fizetést ígér – akkoriban ez szép summának számít. A KVN egykori szerzői kivesznek egy lakást az orosz főváros külterületén, 300 dollárnyi előleget kapnak, és munkához látnak.

Nem sokkal később azonban, 1998 augusztusában Oroszországot újabb gazdasági katasztrófa rázza meg. Szergej Kirijenko miniszterelnök bejelenteni, hogy az állam nem tudja tovább törleszteni a külföldi hiteleit. Számos fejlesztést leállítanak. Gyemidov tévécsatornáját még a létrejötte előtt elkaszálják, így az ukrán szerzők sosem kapják meg a beígért fizetésüket.

Tíz évvel később Ivan Gyemidovot orosz propagandistaként látjuk viszont, sőt ekkorra már létrehozta az állami pénzből működő, ortodox szellemiségű Szpasz (Megváltó) tévécsatornát, majd a későbbiekben a putyinista Egységes Oroszország Párt ideológiai részlegének vezetésével bízzák meg. Húsz évvel később Szergej Kirijenko fogja koordinálni a Putyin-kormány belpolitikáját, egyúttal ő lesz a felelős az orosz katonák által megszállt ukrán területek közigazgatásáért.

Miután több hónapot töltöttek Moszkvában a semmiért, a Sefir testvérek úgy döntenek, ideje visszatérni Krivij Rihbe. A Tranzit korábbi csapatkapitánya, Gulikov azonban meggyőzi őket róla, hogy ne hamarkodják el a döntést.

– Még hat hónapig maradjatok! – mondja. – Ha nem jön össze, hazamegyünk.

Csakhogy összejön: a testvérek több anyagot is írnak különféle szórakoztató tévéműsoroknak, majd magának a KVN-nek a szerkesztőiként kapnak munkát.

Vova Zelenszkij mindeközben folytatja a maga KVN-odüsszeiáját, immár a műsor újonnan létrehozott ukrán szekciójában. A győztes Moszkvába utazhat, hogy a legnagyobbakkal mérhesse össze az erejét. Az 1999-es évadban azonban a 95. negyed ismét veszít. Zelenszkij ettől függetlenül egyedül is elutazik az orosz fővárosba, hogy felkeresse egykori bajtársait, miután arra jut, hogy a segítségük nélkül a Tranzitnak a továbbiakban sem lesz esélye a sikerre. Őszintén bevallja nekik, hogy nem tud pénzt ajánlani a szolgálataikért, ugyanakkor megígéri, hogy ha a csapat jól szerepel, a profitból a szerzők is részesedést kapnak.

A Tranzit egykori csapatkapitánya visszautasítja az ajánlatot. Ekkor már az igazi KVN-nél dolgozik, és a gondolat, hogy ingyenmunkát végezzen (ráadásul nem is a fő bajnokságban, hanem csupán Kijivben), nem túlságosan vonzó a számára. A Sefir testvérek azonban beleegyeznek, hogy kisegítik Krivij Rih-i ifjú földijüket.

Új televízió

Miután az orosz televízió segítségével megnyerte a választásokat, Kucsma nagyon is tisztában van azzal, hogy ez a médium komoly fenyegetést is jelenthet a hatalmára. Az orosz tévécsatornák továbbra is rendkívül népszerűek Ukrajnában, mivel egyértelműen jobb minőségű műsorokat sugároznak az ukránoknál. Az elnök felismeri annak sürgető szükségét, hogy mielőbb vonzóvá tegye az ukrán tévét, máskülönben a következő választásokon könnyen Kravcsuk helyében találhatja magát, ha Moszkva netán másik jelöltet támogatna vele szemben.

Éppen 1994-ben tér vissza Ukrajnába egy fiatal dokumentumfilmes, Alekszandr Rodnyanszkij, miután néhány évet sikeresen lehúzott a német tévében. Régi cimborája, a fiatal orosz tévébemondó, Konsztantyin Ernszt – az első számú orosz propagandatelevízió, az Egyes csatorna későbbi igazgatója – Moszkvába hívja dolgozni. Rodnyanszkij azonban másik ajánlatot is kap: felkérik, hogy szervezzen meg egy új tévéadót Ukrajnában. Rodnyanszkij úgy dönt, hogy Kijivben marad, és hozzálát az új orosz nyelvű ukrán tévécsatorna létrehozásához.

Eleinte nemigen halad a dologgal. Rodnyanszkijt minden oldalról Kucsma emberei veszik körül, és hamar felismeri, csupán arra akarják használni, hogy a 12%-os részesedéséért cserébe jól jövedelmező műsort hozzon létre, amelyből elsősorban ők fognak meggazdagodni. Rodnyinszkij majdnem feladja az egészet, és már arra készül, hogy visszatérjen Németországba, amikor új ajánlatot kap: indítson inkább ukrán nyelvű tévéadót. Így hát 1997. január 1-jén megkezdi működését az 1+1 csatorna, amely rövid időn belül az ország legnépszerűbb adójává válik.

Többek között ukrán szinkronnal ellátott, jó minőségű külföldi filmeket, továbbá szórakoztató programokat és talk show-kat sugároznak. Az 1+1 politikai műsorának egyik állandó szereplője egy fiatal riporter, Heorhij Gongadze, az ekkor még ismeretlen online híroldal, az Ukrajinszka Pravda létrehozója és szerzője. Gongadze rendkívül kritikus a jelenlegi kormánnyal és személyesen Kucsmával szemben is.

1994-ben Kucsma beleegyezik, hogy eltávolítsák a szovjet nukleáris arzenál maradékát Ukrajna területéről. Kravcsuk idején az összes közepes hatótávolságú rakétát Oroszországba küldték. Most Bill Clinton amerikai elnök arra próbálja rávenni Ukrajnát, hogy az interkontinentális rakétáit is adja fel, amiért cserébe az Egyesült Államok, Oroszország és Nagy-Britannia garantálná az ország biztonságát. Az úgynevezett budapesti memorandum aláírását követően Kucsma találkozik François Mitterand francia elnökkel. Az ekkor már nagybeteg Mitterand kétkedve tekint az ötvenhat éves Kucsmára, és közli vele:

– Nem kellett volna aláírnia ezt a dokumentumot, fiatalember. Át fogják verni.

2022-ben, az orosz inváziót követően Clinton sajnálatát fejezi ki, amiért az 1990-es években nyomást gyakorolt Ukrajnára, és kierőszakolta Kucsmából a budapesti memorandum aláírását.

Mindeközben Kucsma fokozatosan megváltoztatja a külpolitikája irányát. Elnöksége kezdetén még oroszbarát politikusként tekintettek rá, mostanra azonban a Nyugat felé fordult. „Minden Moszkvába tett látogatásom után felébred bennem az ukrán nacionalista” – közli a beosztottjaival. Kevéssé értékeli, hogy a Kreml nem tekinti Ukrajnát önálló országnak, és lekezelően bánnak vele. 1997 júliusában Kucsma aláírja a NATO és Ukrajna közötti különleges együttműködésről szóló megállapodást. Néhány év múlva még könyvet is ír a következő, igencsak beszédes címmel: Ukrajna nem Oroszország.

Amerikába jöttem

Pavlo Lazarenko minden tekintetben eltökélt, határozott miniszterelnöknek bizonyul: az országban működő összes nagyvállalattól megkéri a saját jussát, és leplezetlenül kedvez a saját embereinek. Az egyik leglátványosabb példa erre az egyik közeli barátja, a vonzó üzletasszony, Julija Timosenko által létrehozott Ukrajna Egyesített Energiarendszerei nevű cég. A megnevezés azt a benyomást keltheti, hogy állami vállalatról van szó, ez azonban félrevezető. Magának a miniszterelnöknek is tulajdonrésze van a vállalatban, és az erőfeszítései révén gyors ütemben monopolizálja az ukrán gázpiacot.

Pavlo Lazarenko gátlástalan korrupciója hamarosan már a nyugati politikusokat is aggasztani kezdi. Kucsma természetesen tisztában van vele, hogy a kormányfő miből és miként szerzi a bevételeit, és időről időre kénytelen védelmébe venni a külföldi tárgyalópartnerei előtt. Egy alkalommal az orosz miniszterelnök, Viktor Csernomirgyin közli Kucsmával:

– Nem vagyok hajlandó többé együttműködni ezzel az emberrel.

Ezután Bill Clinton is értetlenségének ad hangot, amiért Kucsma megtart egy efféle figurát a miniszterelnöki pozícióban. Néhány évvel később Kucsma a következőt mondja Lazarenkóról:

– Szokása volt, hogy térdre esett előttem, és így sírt fel: „Apám! Mindent egyedül Ukrajnáért tettem! Az életemet is feláldoznám a hazámért!”

Bár Kucsma igyekszik türelmes lenni, az elnök és a miniszterelnök között fokozódik a feszültség, mígnem 1997 júliusában Kucsma alig egy évvel a kinevezése után meneszti Lazarenkót. Egy hónappal később Lazarenko egy 42 ezer dollár értékű Franck Muller karórával kedveskedik az elnöknek.

Lazarenko közeli ismerői szerint valójában ennél sokkal többel tartozott Kucsmának. Pár évvel később az egykori miniszterelnök volt üzlettársa, Petro Kiricsenko azt nyilatkozza egy amerikai bíróság előtt, hogy a miniszterelnök a kirúgását követően, egy magánbeszélgetés során bevallotta neki: valójában nem kevesebb mint 50 millió dollárral tartozik Kucsmának, hozzátéve, hogy az összeget „szíve szerint inkább fordítaná arra, hogy elmozdítsa Kucsmát a hivatalából”.

Miután elveszíti a miniszterelnökséget, Lazarenko ellenzékbe vonul, és Hromada néven pártot alapít. Az 1998. márciusi parlamenti választásokon a Hromada a szavazatok 4,67%-át gyűjti be, amivel több képviselői helyet is tud szerezni. Nemcsak maga Lazarenko, de üzlettársa, az elbűvölő Julija Timosenko is beülhet a parlamentbe.

Az ezt követően kibontakozó események egy szappanoperára emlékeztetnek: 1998 szeptemberében az ukrán főügyészség az állami vagyon nagyszabású elsikkasztása miatt büntetőeljárást kezdeményez Lazarenko ellen. A Hromada vezetője azonban külföldön tartózkodik, és valahogy sikerül szereznie egy útlevelet a Panamai Köztársaságba. Azonban ez sem menti meg a letartóztatástól, amelyre decemberben, Svájcban kerül sor. Óvadék ellenében viszont hamarosan szabadlábra helyezik, úgyhogy február 20-án New Yorkba repül, ahol a John F. Kennedy Nemzetközi Reptéren ismét letartóztatják, ezúttal a vízumtörvények megsértése miatt. Lazarenko ekkor politikai menedékjogért folyamodik, és abban bízik, hogy engedélyezik neki a letelepedést új otthonában – nemrégiben vásárolt egy csinos kaliforniai ingatlant, ahol korábban a színész Eddie Murphy lakott. Ám ehelyett végül egy illegális bevándorlóknak fenntartott gyűjtőközpontba küldik.

2000 júniusában az amerikai főügyészség 114 millió dollárra rúgó pénzmosás ügyében emel vádat Lazarenko ellen. Egy genfi bíróság ugyanebben az ügyben bűnösnek mondja ki. Az amerikai per elhúzódik; a volt miniszterelnök nem tud visszatérni Ukrajnába. Mindeközben egykori „barátai” úgy viselkednek, mintha Lazarenko megszűnt volna létezni; mintha csak volt főnöküket egy átvonuló tornádó szippantotta volna fel valahonnan Dnyipropetrovszk környékéről. Julija Timosenko kilép a Hromadából, és ettől kezdve magányos harcosként folytatja politikai karrierjét, mintha korábban semmi köze nem lett volna pártfogójához. A pályafutását közelről ismerők gyakran hivatkoznak boszorkányként Timosenkóra. Ez csak félig-meddig vicc: százötven évvel Gogol után Ukrajnában még mindig sokan hisznek a természetfeletti erőkben.

Két család

1997-ben fontos személy bukkan fel Leonyid Kucsma életében. Az elnök lánya, Olena elválik a Krím miniszterelnökének fiától, és kapcsolatba bonyolódik Viktor Pincsukkal. Pincsuk ekkor már befolyásos üzletember, igaz, még nem országosan ismert. Miközben Olenának udvarol, természetesen ügyel rá, hogy apósjelöltjére is jó benyomást tegyen. Ennek érdekében úgy dönt, hogy elindul az ukrán parlament, a Verhovna Rada egyik székéért. Mivel semmiféle tapasztalata nincs a politikában, de nem szeretne felsülni Kucsma előtt, orosz spin doktorokból álló csapatot toboroz maga köré, köztük Tyimofej Szergejcevet is. A tanácsadói nem okoznak csalódást: Pincsuk győz a szülővárosában, Dnyipropetrovszkban. A csillaga ezután tovább emelkedik: cége, az Interpipe, hamarosan az ország legnagyobb vezetékgyártójává válik, emellett megvásárolja az ICTV csatornát, amelyet az ország legnézettebb adójává kíván tenni. Ennek érdekében Szergejcevet is beemeli a vezetőségbe. Ami a Kucsma lányával kötendő házasságot illeti, erre végül csak 2002-ben kerül sor.

Oroszországban az elnöki család az 1990-es évek végén jóval nagyobb jelentőséggel bír. Borisz Jelcin lánya, Tatyjana szintén elválik az első férjétől, és élettársi kapcsolatra lép az újságíró Valentyin Jumasevvel. A barátok és később a szélesebb nyilvánosság is „Tanyjaként” és „Valjaként” emlegeti őket.

Jumasev karrierje üstökösként ível a magasba. 1997 márciusában kinevezik az elnöki kabinet vezetőjévé. Mivel Jelcin ekkor már súlyos beteg, lényegében Valja és Tanyja irányítja az országot.

Ők maguk a szó szoros értelmében véve nem oligarchák, de több milliárdos támogatását is élvezik. Közülük is kiemelkedik Borisz Berezovszkij és fiatal üzlettársa az olajbizniszben, Roman Abramovics. Berezovszkij egyúttal az Egyes csatorna, Oroszország legbefolyásosabb tévécsatornájának tulajdonosa. Mindig nyitva tartja a szemét, és gondja van rá, hogy ellenfeleiről és szövetségeseiről egyaránt gyűjtsön kellemetlen anyagokat, hátha egy szép napon majd szüksége lesz rájuk – a figyelmét természetesen az elnök családja sem kerülheti el.

Az elnyűhetetlen Berezovszkij előszeretettel tekint magára afféle bábmesterként, aki Tanyján és Valján keresztül a színfalak mögül irányítja az országot. Mindenütt buzgón táplálja a saját hatalmáról szóló mítoszát, és amikor csak lehet, világossá teszi, hogy valójában egyedül ő mozgatja a szálakat. A valóságban persze nem tagja a Családnak (Jelcin belső körének is a legbelső körének). Tanyja és Valja bizalmatlan és távolságtartó vele szemben: attól tartanak, hogy Berezovszkij folyamatos ármánykodása több kárt okozhat nekik, mint amennyi hasznot hajt.

Ukrajnának is megvan a maga Berezovszkija Viktor Medvedcsuk személyében. Ő is olyan oligarcha, aki közvetlen összeköttetésben áll az elnökkel, és ebből a kapcsolatból nem meglepő módon jelentősen profitál. Egykori ügyvédként a disszidens Vaszil Sztusz perében is közreműködött, ám nem segített túl sokat a védencének; ami azt illeti, épp az ellenkezőjét tette.

Az orosz és ukrán oligarchia igencsak hasonlít egymásra. Ezzel együtt hamar kiderül, hogy a Kucsma által kiépített rendszer stabilabb: az ukrán oligarchák lényegében totális monopóliumot élveznek a saját iparágukban, ami elejét veszi annak, hogy egymás torkának ugorjanak. Mindenki megkapja a maga jussát, úgyhogy a rendszer résztvevői inkább érdekeltek az együttműködésben, mint a konfliktusban. És együtt hatalmas befolyást tudnak gyakorolni a közéletre: kivásárolják a politikusokat és a helyi hivatalnokokat, és kialakítják a saját játékszabályaikat, miközben maga az elnök afféle játékvezetői szerepkörben gondoskodik róla, hogy ne vesszenek össze egymással. Oroszországban az 1990-es években nem beszélhetünk ehhez hasonló kiegyensúlyozottságról. Az oligarchák végeláthatatlanul torzsalkodnak, az elnök nem képes a feladatai ellátására, a családja pedig a saját erejéből nem tudja fenntartani az egyensúlyt, és kénytelen valamelyik rivális üzleti érdekcsoportra támaszkodni.

Tévés gyilkosok

Ukrajnában a következő elnökválasztást 1999-ben, Oroszországban pedig 2000-ben tartják.

Borisz Jelcin nem indulhat újra, de fizikailag sem lenne rá képes. Ami azt illeti, olyan beteg, hogy az emberek már afelől sem lehetnek biztosak, van-e egyáltalán még bármi beleszólása az ország ügyeibe, vagy mindenről a családja és a közvetlen környezetéhez tartozó oligarchák döntenek.

A Jelcin-klán ellenlábasai időközben rendkívül megerősödtek. A választások egyértelmű esélyese a moszkvai polgármester, Jurij Luzskov, aki nyíltan szembenáll Jelcinnel és Berezovszkijjal, és hozzájuk képest sokkal inkább birodalmi szemléletű figuraként pozicionálja magát. Ígéretet tesz rá, hogy visszavezeti Oroszországot régi nagyságához, amelyet a demokratáknak (vagyis Jelcinnek és a támogatóinak) köszönhetően veszítettek el. A moszkvai polgármester szívesen lovagol azon, hogy a Krímet minden további nélkül átengedték Ukrajnának, aminek a jelentősége igazából csak a Szovjetunió összeomlása után vált világossá. Luzskov előszeretettel beszél arról, hogy a félsziget történelmileg mindig is Oroszországhoz tartozott, hogy azt még Nagy Katalin hódította meg, és Jelcinnek egyáltalán nem volt joga hozzá, hogy csak úgy, „egyetlen tollvonással” lemondjon róla. A polgármester a moszkvai költségvetésből biztosít anyagi támogatást a Krímnek, amiért cserébe Oroszország fekete-tengeri flottájának zászlóshajóját, a Szlava cirkálót átnevezik Moszkvára. Alighanem még találóbb volna, ha a hajó a Luzskov nevet kapná, de ez már a Kremlnek is sok lenne; a vezetés mindenesetre komoly fenyegetést lát a moszkvai polgármesterben.

(2022 tavaszán a Moszkva cirkáló váratlanul elsüllyed; az orosz hadsereg állítása szerint tűz ütött ki a fedélzetén. A hivatalos források kategorikusan tagadják, hogy a hajót az ukrán hadsereg süllyesztette el. Az ukránok állítása szerint a Neptun rakétarendszer segítségével lőtték ki a cirkálót.)

A nemzetieskedő polgármester az elnökválasztás biztos befutójának tűnik. A Luzskov-párti média megállás nélkül tárgyalja a Jelcin család tagjait érintő botrányokat, és nem győzi sulykolni, hogy Jelcin kiárusította az országot az oligarcháknak. Erről maga a moszkvai polgármester is sokat szónokol a nyilvánosság előtt.

1999 tavaszán Luzskov két ambiciózus projekttel kapcsolja magasabb fokozatba a kampányra való felkészülést. Az első egy híd megépítésének terve a Kercsi-szoros felett, amely a Krímet kötné össze Oroszországgal. A második a Megváltó Krisztus-székesegyház újjáépítése, amelyet még a kommunisták robbantottak fel 1931-ben. A tervek szerint az építkezést éppen a kampány beindításakor fejeznék be.

A Kreml mindent megtesz annak érdekében, hogy keresztbe tegyen Luzskovnak. Amint azt ő maga felidézi, Jelcin rendszeresen felhívja, és arról győzködi, inkább ne akarja ilyen kapkodva megépíteni azt a templomot. Luzskov ennek hallatán csak még jobban sietteti a munkálatokat.

Az orosz elnök számára az ukrajnai helyzet jóval biztatóbb az orosznál. Minthogy nincsenek esélyes ellenfelei, Leonyid Kucsmának jó esélye van az újraválasztásra.

1999. március 25-én, hat hónappal a választások előtt Vjacseszlav Csornovil, az ukrán ellenzék egyik vezetője és az Ukrajna Népi Mozgalma (Ruh) egyik lehetséges elnökjelöltje autóbalesetben életét veszti. A baleset több szempontból is több mint gyanús: Csornovil kocsija nekiütközött egy teherautónak, amely váratlanul kanyarodott elé az autópályán. A nyomozás az elhunyt sofőrt, Csornovilt találja felelősnek a balesetért. A történtek szemtanúja, a teherautó sofőrje, szintén elég különösen viselkedik. Anélkül, hogy szólna a barátainak vagy a családjának, vidékre távozik, napokig megállás nélkül vedel, majd egyszer csak szívrohamban meghal. A nyomozást röviddel később lezárják.

Ekkoriban nem egyedülállóak a világban a megmagyarázhatatlan közúti balesetek. Másfél évvel korábban Diana hercegnő hal meg Párizsban, akinek a balesete szintén számos összeesküvés-elmélet számára ad témát.

Mindeközben az egész világ figyelme a Balkánon kibontakozó eseményekre összpontosul. A Clinton-kormányzat a jugoszláviai katonai beavatkozás mellett dönt. A koszovói albánok és szerbek konfliktusába a NATO csapatai is beavatkoznak, és március 24-én szerb településeket kezdenek bombázni. Oroszország felháborodásának ad hangot: a miniszterelnök, Jevgenyij Primakov éppen hivatalos látogatásra tart az Egyesült Államokba, amikor értesül a hadműveletről. Azonnal utasítja a pilótát, hogy fordítsa vissza a gépet az Atlanti-óceán felett, és térjen vissza Moszkvába. Ez a nyíltan Amerika-ellenes gesztus váratlanul nagyban megnöveli Primakov hazai népszerűségét. Kiderül, hogy az orosz társadalom valósággal áhítozik a Nyugattal való konfrontációra. Számos orosz úgy érzi, hogy a Szovjetunió összeomlásával nem csupán a nemzeti büszkeség veszett oda egyik napról a másikra, de a történtek óta másban sem volt osztályrészük, csak megaláztatásban. Így Primakov húzása üdvözlendő irányváltásnak tűnik a közvélemény szemében.

A hidegháború lezárulása óta Belgrád bombázása okozza az első nyilvános feszültséget az Egyesült Államok és Oroszország között. Primakov pedig egyszer csak első számú esélyessé lép elő a Jelcin székéért folyó versenyben.

Csakhogy az idős orosz vezető családjának más elképzelései vannak a hatalomváltásról. Sem Primakov, sem a szintúgy felettébb népszerű moszkvai polgármester, Jurij Luzskov nem szerepelnek a terveikben. A családnak olyan elnökre van szüksége, akit teljes mértékben az ellenőrzésük alatt tarthatnak, és aki közben biztonsági garanciákat is nyújt a számukra. A legesélyesebb jelölt az FSZB akkor még ismeretlen igazgatója, Vlagyimir Putyin. Az oligarcha Borisz Berezovszkij a Jelcin család képviseletében Biarritzba utazik, ahol Putyin éppen a családjával üdül, hogy felajánlja neki a pozíciót. Berezovszkij jóval később írt emlékiratai szerint Putyin először habozik: azt válaszolja, hogy szívesebben ülne át az állami tulajdonban lévő Gazprom vezérigazgatói székébe, mintsem hogy rögtön az egész országot irányítsa. Végül azonban némi győzködés hatására meggondolja magát, és vállalja a feladatot.

Miután Berezovszkij hazatér, Jelcin feloszlatja a kormányt, és Putyint nevezi ki miniszterelnöknek, egyúttal őt nevezi meg az utódjaként. Egész Oroszország döbbenten fogadja a bejelentést: egészen addig senki sem ismeri Putyin nevét. Mindeközben háború tör ki az Észak-Kaukázusban, amikor egy csapat csecsen iszlamista támadást indít Dagesztán ellen. Utóbb kiderül, hogy az összetűzés valójában az oligarcha Berezovszkij machinációinak eredménye. A második csecsen háború Putyin nagy esélye, hogy megmutassa az oroszoknak, milyen erős, hatékony és hősies vezető.

1999 szeptemberének elején Putyin beviszi a végső csapást vetélytársának, Luzskovnak. Moszkvát terrortámadások sorozata rázza meg: rövid időn belül két lakóház is felrobban. A szövetségi hatóságok a polgármestert hibáztatják a történtekért, azzal vádolva, hogy nem tett meg minden szükséges óvintézkedést, ami miatt a csecsen terroristák szabadon mozoghattak a városban, és robbanóanyagot rejthettek el a lakóépületekben. Ehhez képest Putyin éppen a csecsenekkel folytat harcot. Mind a mai napig nem jelenthető ki teljes bizonyossággal, hogy ki a felelős a robbantásokért, de az évek során több olyan bizonyíték is napvilágot látott, amely alapján az FSZB áll a történtek hátterében – az a szervezet, amelynek élén 1999 márciusáig Putyin állt.

A Jelcin család és az ellenfelei közti végső összecsapásra a várakozások szerint 1999 decemberében, a parlamenti választásokon kerül sor, amely lényegében a rákövetkező évben esedékes elnökválasztás főpróbája lesz.

Ukrajnában a következő elnökválasztást korábbra, október 31-re írják ki. Kucsma kampányát ugyanazok a politikai tanácsadók szervezik, akiket még Pincsuk bízott meg a feladattal – köztük van Tyimofej Szergejcev is. Ezek a tanácsadók sokkal inkább „metodológusok”,29 mintsem választási szakértők – Georgij Scsedrovickij szovjet filozófus, a Moszkvai Metodológiai Kör nevű akadémiai közösség alapítójának a követői, amely interdiszciplináris keretben vizsgálta a főbb társadalmi kérdéseket.

A metodológusok egyik védjegye az a meggyőződés, hogy a valóság konstruálható. Ennek értelmében bármilyen problémára egyfajta játékként lehet tekinteni. Az, hogy bármely probléma szofisztikált megoldásaként tüntessük fel a konyhapszichológiát, aligha számít nagy újdonságnak, ennek ellenére a metodológusok meg vannak győződve módszerük nagyszerűségéről, és biztosak benne, hogy mindenki másnál alkalmasabbak a komoly kihívást jelentő helyzetek kezelésére.

Szergejcev és társai az „utcai televíziózásnak” nevezett projektet főzik ki Kucsma megsegítésére. Ukrajna számos városában sátrakat állítanak fel, ahonnan a tévériporterek élő adásban interjúvolják meg a járókelőket. A valóságban az „utca embereit” minden esetben tapasztalt pszichológus-moderátorok készítik fel a kérdésekre, akik jó előre gondoskodnak róla, hogy csakis pozitív kijelentések hangozzanak el az elnökről. Szergejcevet és társait mások mellett az orosz tévébemondó, Dmitrij Kiszeljov segíti a projektben. Kiszeljov Kijivbe költözik, hogy onnan vezesse a Pincsuk által tulajdonolt ICTV-csatorna hírműsorát. Ettől kezdve hat éven át dolgozik az ukrán televízióban, és egész idő alatt rendes ukrán hazafi benyomását kelti. Aztán visszatér Oroszországba, ahol az állami RIA Novosztyi hírügynökség élén30 a legalantasabb propagandista lesz belőle.

A TV-propaganda működik. A második fordulóba a hivatalban lévő elnök és a kormány által irányított kommunista ellenfele jut be. Viktor Medvedcsuk olyan tervet vázol Kucsma előtt, amely az 1996-os oroszországi választásokon egyszer már remekül bevált: az egyik jelölt, aki az első fordulóban viszonylag jól szerepelt, a másodikban az aktuális elnök támogatására szólítja fel a szavazóit, amiért cserébe később kinevezik a Biztonsági Tanács titkárává. A KGB egykori igazgatója, a korábbi miniszterelnök, Jevhen Marcsuk lesz ez a jelölt, aki az első fordulóban az ötödik helyen végzett. Kucsma elfogadja Medvedcsuk javaslatát, és magabiztosan megnyeri a második fordulót.

Oroszországban a választási kampány ennél jóval agresszívabb és szemérmetlenebb: az Egyes csatorna házigazdája, Szergej Dorenko (akit a politikusok elleni kirohanásai miatt „tévés bérgyilkosnak” is hívnak) nap mint nap nekimegy Primakovnak, Luzskovnak, illetve a pártjuknak, többek között azzal vádolva őket, hogy vissza akarják fordítani a történelem kerekét, a Szovjetunió helyreállításán fáradoznak, és ha ők nyernek, semmi sem menti meg Oroszországot a KGB diktatúrájától. Putyint ezzel szemben a demokrácia elkötelezett híveként tüntetik fel a kampányban, aki képes rendet tenni az országban.

Az agitprop nem marad hatástalan. A parlamenti választásokon az ekkor már központilag irányított kommunisták végeznek az első helyen, míg a Berezovszkij által összetákolt Kreml-barát párt, az Egység nem sokkal lemaradva a második helyre fut be. A választás meglepetésembere a rendkívüli helyzetekért felelős miniszter, Szergej Sojgu. Az Egység Párt a demokrácia mellett elkötelezett, a szovjet birodalmi múlt vadhajtásaival leszámolni igyekvő szervezetként pozicionálja magát. Az elnökválasztás során a párt Vlagyimir Putyint támogatja. Jurij Luzskov Haza nevű pártja, amelyet sokan a birodalmi múlttal azonosítanak, csupán a harmadik helyen végez. A negyedik a Szergej Kirijenko vezette liberális-konzervatív Jobboldali Erők Szövetsége, amely a demokráciát és Oroszország civilizált világba való integrációját tűzi zászlajára. Huszonkét évvel később Putyin, Sojgu és Kirijenko lesz Ukrajna inváziójának arcai, akik ekkorra teljesen más politikai jelszavakkal lépnek fel.

Újévi varázslat és az Antikrisztus

1999. december 31-én Borisz Jelcin elnök a várakozásoknak megfelelően beszédet intéz a nemzethez. Nem is csupán egyszer, hanem – akárcsak a Tranzit által előadott KVN-jelenetben – rögtön kétszer is. Délben bejelenti idő előtti lemondását, és hogy átadja a hivatalát Vlagyimir Putyin miniszterelnöknek. Aztán éjfélkor könnyek között ruházza rá a hatalmat a magabiztos utódra. Igazán varázslatos fejlemény, és ami a Jelcin családot illeti, zseniális politikai húzás: a történtek után sem Luzskovnak, sem a szövetségeseinek nem marad elég idejük arra, hogy megfelelően felkészülhessenek az előrehozott elnökválasztásra.

A sorsfordító nap reggelén Luzskov, aki egyáltalán nem számít a néhány órával később bekövetkező fejleményre, meglátogatja a moszkvai Megváltó Krisztus-székesegyházat. Mivel a felújítás már majdnem befejeződött, az orosz ortodox egyház pátriárkája, II. Alekszij megtartja az első istentiszteletet a pompás épületben. A szertartás végeztével a sajtófőnök a mobiltelefonjával a kezében a polgármesterhez siet, és tájékoztatja az elnök lemondásáról.

– Tisztában vagy vele, hogy ez mit jelent? – suttogja Luzskov áhítatosan. – Jelcin maga az Antikrisztus! Amint befejeztük a székesegyház felújítását, az Antikrisztus elbukott!

Este Jelcin ünnepélyes keretek között távozik a Kremlből, és átadja a nukleáris kódokat tartalmazó aktatáskát Putyinnak.

– Védje meg Oroszországot! – mondja neki vészjóslóan.

Három hónappal később Putyin már az első fordulóban megnyeri az elnökválasztást. Sem Luzskov, sem Primakov, sem senki más nem kockáztatja meg, hogy komolyabban szembeszálljon vele.

Néhány hónappal később Putyin támadást indít Borisz Berezovszkij ellen, amiért azt merészelte gondolni, hogy ellenőrzése alatt tarthatja az elnököt. 2000 augusztusában a „tévés gyilkos”, Szergej Dorenko Berezovszkij utasítására elkezdi élő adásban támadni Putyint, pontosan úgy, ahogyan korábban Luzskovval és Primakovval is tette. Ezúttal azonban nem jár sikerrel. Néhány héttel később a Kreml nyomására Berezovszkijnak el kell adnia az Egyes csatornában lévő részesedését egykori barátjának és üzlettársának, Roman Abramovicsnak.

Többször is interjúztam Luzskovval a Moszkva központi részén található Tverszkaja utcai irodájában. Már rég visszavonult, és akár ellenzéki figurának is beillett volna. Kitartott amellett, hogy a hatóságok igazságtalanul bántak vele. „Áldozd az életed a hazádnak, és ne tisztelj senkit!” – mondja hamiskás mosollyal, egy 18. századi katonai szólást idézve. Micsoda kedves, barátságos öregember! 2019 decemberében felhívtam, hogy újabb interjút kérjek tőle. Beleegyezett, és azt mondta, két nap múlva találkozhatunk.

Luzskov másnap egy rutin orvosi beavatkozás során meghalt.

Fejvesztett újságíró

Miután 1999 őszén megnyerte az ukrajnai elnökválasztást, Kucsma népszavazást ír ki az alkotmány módosításáról, amely lehetővé tenné, hogy harmadszorra is elinduljon a posztért. A többség úgy érzi, hogy Kucsma elmozdíthatatlan.

Az első ciklusa óta mindenki tisztában van vele, hogy Kucsma meglehetősen szigorú szempontok szerint választja ki a miniszterelnököt: a kormányfőkben a saját hatalmára való potenciális fenyegetést lát.

Az egyik jelöltet, az ukrán politika veteránjának számító Jevhen Marcsukot azzal az ürüggyel állítja félre, hogy „saját politikai imázs kialakítására törekszik”. A választást követően Kucsma új, nyugatbarát és reformpárti kormányt hoz létre. A miniszterelnöki széket az ukrán nemzeti bank fiatal vezetőjének, Viktor Juscsenkónak, a belügyminisztériumot pedig Julija Timosenkónak ajánlja fel.

Az elnök azonban hamarosan megbánja a döntését: a negyvenöt éves Juscsenko a nyilvánosság és a sajtó megszállottja. „Már megint rossz embert választottam” – panaszkodik Kucsma a bizalmasainak.

Viktor Juscsenkót Viktor Medvedcsuk sem szíveli jobban, aki ekkoriban egyre nagyobb befolyással bír az államfőre. Ő a parlament alelnöke, ami látszólag nem túl jelentős pozíció, de mindenki tisztában van vele, hogy az elnök ad a szavára, amit Medvedcsuk különösebb gátlások nélkül ki is használ. Mindent megtesz azért, hogy Kucsmát Juscsenko ellen fordítsa.

1999 végén az elnök ennél is baljósabb ármánykodás kellős közepén találja magát. Az egyik széles körben elterjedt változat szerint Kucsma testőre, Mikola Melnicsenko egyre gyakrabban keresi fel a főnökét az irodájában. 1999 novemberében saját visszaemlékezései szerint elhelyez egy hangrögzítőt a szófa alatt. A titokban felvett hanganyagokból később kiderül, hogy Kucsma 2000-ben hallott először az Ukrajinszka Pravda nevű híroldalról, illetve annak főszerkesztőjéről, Georgij Gongadzéről – arról az újságíróról, aki Rodnyanszkij tévéadójának politikai beszélgetős műsoraiban szokta kifejteni a véleményét.

Az elnök természetesen nem használja az internetet – 2000-ben Ukrajnában az még csak a techőrültek szűk körében terjedt el. Az online megjelenő cikkeket kinyomtatva kapja meg. A Melnicsenko hangfelvételeiből készült leiratok alapján Kucsma nem igazán tud visszaemlékezni a főszerkesztő nevére, és egyszerűen csak „a grúzként” emlegeti. Akár tudja a nevét, akár nem, Gongadze cikkei alaposan felbőszítik Kucsmát. A beszélgetései során – a belügyminiszterrel, a titkosszolgálat vagy a saját kormánya vezetőjével – Kucsma gyakran utal rá, hogy meg kellene leckéztetni Gongadzét: a csecseneknek túszul kellene ejteniük, aztán magukkal vinnék Grúziába, és váltságdíjat követelnének érte.

Ha hihetünk ezeknek a felvételeknek, Kucsma beszélgetőtársai – Jurij Kravcsenko belügyminiszter, illetve a titkosszolgálati vezetők – egyaránt makacsnak mutatkoznak a kérdésben. Újra és újra felhozzák Gongadze nevét, és többek között ehhez hasonló megjegyzéseket fűznek a tevékenységéhez:

– Az a kibaszott grúz szemétláda megint elvetette a sulykot.

2000. szeptember 16-án Heorhij Gongadze munka után találkozóra megy az egyik kollégájával, az Ukrajinszka Pravda szerkesztőjével, Olean Pritulával. Este 22:30-kor hagyja el a hölgy lakását, de nem ér haza a feleségéhez. Négy rendőr megállítja, betuszkolja egy autóba, majd kiviszi az erdőbe, ahol már megástak neki egy hetven centiméter széles és egy méter mély gödröt. Az újságírót kiszedik a kocsiból, majd a földre lökik és megkötözik. Gongadze könyörögni kezd az életéért, amire az egyik tiszt, az ukrán belügyminisztérium bűnügyi nyomozó főhatóságának vezetője, Olekszij Pukacs zsebkendőt töm a szájába, és megpróbálja megfojtani. Nem jár sikerrel, úgyhogy az egyik társa leveszi Gongadze övét, és Pukacs végül ezzel fojtja meg az újságírót. Gongadze körülbelül 1 órakor hal meg. A tettesek lelocsolják benzinnel a holttestet, meggyújtják, majd eltemetik a maradványokat.

A rendőrök visszatérnek az erdőből, és jelentést tesznek Jurij Kravcsenko belügyminiszternek. A „megölni, elégetni, elásni” parancsot sikerült szó szerint teljesíteniük.

Hat héttel később a belügyminiszter egyszer csak szorongani kezd, hogy az eltűnt Gongadzét esetleg megtalálhatják, úgyhogy utasítást ad rá, hogy a maradványait szállítsák át máshová. Pukacs kiássa a holttestet, levágja a fejét egy fejszével, majd az oszlásnak indult maradványokat két különböző helyen újra elföldeli.

2000 októberének derekán Melnicsenko őrnagy felhívja az ukrán ellenzék egyik vezetőjét, az ukrán parlament korábbi elnökét, az egykori elnökjelölt Olekszandr Morozt, hogy átadja neki a hangfelvételeket.

November 2-án egy 120 km-re lévő erdőben egy kiránduló észreveszi, hogy egy kéz mered ki a földből. A rendőrség megtalálja a lefejezett testet, amelyet Olena Pritula Heorhij Gongadzeként azonosít.

November 4-én Mikola Melnicsenko felmond az elnök biztonsági szolgálatánál. November 26-án a családjával együtt Csehországba repül. November 28-án Olekszandr Moroz sajtótájékoztatót tart, ahol első ízben beszél a nyilvánosság előtt Melnicsenko őrnagy felvételeiről és Kucsma elnök esetleges szerepéről a Gongadze-gyilkosságban.

Évekkel később Kucsma bizalmasai a fentiektől meglehetősen eltérő változattal állnak elő a történtekről. Ezek szerint kizárt, hogy Melnicsenko el tudta volna helyezni a hangrögzítőt a szófa alá, nem is beszélve arról, hogy rendszeresen kicserélje benne a szalagokat. Állításuk szerint valójában a titkosszolgálat állt a történtek mögött: a Bankova utcai elnöki hivatal már a szovjet időkben dugig volt poloskákkal, amikor az épületben még a kommunista párt vezetői dolgoztak, akiket értelemszerűen folyamatosan megfigyelt a KGB. Az ukrán KGB egykori igazgatója, Jevhen Marcsuk nem csupán tisztában volt a poloskák létezésével, de ő maga felügyelte azok elhelyezését. És miután a Nemzetbiztonsági és Védelmi Tanács főtitkárává nevezték ki, a pozíciójából adódóan a korábbiaknál is több lehetősége nyílt az efféle ügyködésre. Mindenesetre ezen változat szerint a lehallgatás nem Marcsuk személyes kezdeményezésére történt, hanem egy Moszkvában kigondolt terv része volt. Állítólag személyesen Putyin volt az, aki a hatalomra kerülését követően rögtön befolyásra akart szert tenni Kucsma felett, és meg akarta büntetni, amiért közeledett a NATO felé.

Ukrajna Kucsma nélkül

December 15-én nagyszabású tüntetésre kerül sor Kijiv belvárosában. A demonstrálók „Ukrajna Kucsma nélkül” feliratú transzparenseket lóbálnak. A fiatal aktivisták aprólékosan újrarendezik az 1990-es tiltakozásokat: sátrakat állítanak a város főterén, amelyet időközben Majdan Nezalezsnosztyira (Függetlenség tér) neveztek át. A tüntetők éléről azonban hiányzik a karizmatikus vezető.

Újév közeledtével a hatóságoknak sikerül kiszorítaniuk a tiltakozókat a térről; az intézkedésre a függetlenség közelgő tizedik évfordulójának megünneplése szolgáltat ürügyet. Manapság az oszlop, a szökőkutak, a kapuk és a közeli bevásárlóközpont határozza meg a Majdan arculatát, 2000-ben azonban mindebből még semmi sem volt, és az újságírók a térrendezést csupán a tüntetők alattomos kiszorítására szolgáló ürügynek tekintették. Az ukrán hatóságok orosz kollégáiktól kölcsönözték az ötletet: az 1990-es évek végén a moszkvai polgármester, Jurij Luzskov gyakorlatilag letarolta a Kreml melletti Manyezsnaja teret; bevásárlóközpontot építtetett alá, magára a térre pedig szökőkutak és állatszobrok kerültek. Mindezek eredményeképpen a Manyezsnaja teljességgel alkalmatlanná vált a tüntetésre, annak ellenére, hogy az 1990-es évek elején itt került sor a Szovjetunió történetének legnagyobb, mintegy egymilliós tömegmozdulásaira.

Szélsebesen közeleg a 2001-es esztendő. Kucsma támogatói magabiztosak afelől, hogy sikerült megoldást találniuk a tüntetők jelentette problémára, és hamarosan a hangfelvételek nyomán kitört botrány is feledésbe merülhet. Csakhogy januárban folytatódnak a tüntetések, ráadásul a korábbinál is nagyobb lendülettel. Az ellenzéki aktivisták ezúttal a Hrescsatik úton, Kijiv egyik fő útvonalán állítják fel a sátraikat. A hatóságok egyelőre biztosak benne, hogy mindez nem jelent komoly fenyegetést.

Január 19-én Kucsma meneszti a posztjáról Julija Timosenko miniszterelnök-helyettest. Az ekkor harminckilenc esztendős dnyipropetrovszki politikus váratlanul átáll az ellenzék oldalára. Kijelenti, hogy a kormányban töltött ideje alatt mindvégig a gázszektorban eluralkodott korrupció ellen harcolt, ami miatt számos befolyásos személyt sikerült magára haragítania az elnök belső köreiből, és ennek köszönheti az eltávolítását. Az üdítő jelenségnek számító Timosenko pontosan olyasvalaki, akire a tüntetőknek szükségük van. Alig néhány nap leforgása alatt az „Ukrajna Kucsma nélkül”-mozgalom új erőre kap, és Ukrajna megtalálja saját állhatatos, 21. századi Jean d’Arcját: Timosenko parádés gyorsasággal és hatékonysággal vedlik át kormányzati figurából az ellenzék meghatározó szereplőjévé.

A hatóságok eleinte semmit sem tesznek. Csak februárban ébrednek rá, hogy az események kezdenek kicsúszni a kezükből. Timosenkót annak rendje és módja szerint letartóztatják, és korrupcióval vádolják meg: azt állítják, hogy Lazarenko miniszterelnökségének idején az egyik gázvállalat vezetőjeként ő maga is milliókat szakított a kétes hátterű szerződésekből. A tüntetések közepette azonban a kormány kegyeiből kiesett Timosenkóval szembeni vádemelés nemhogy nem árt a megítélésének, inkább csak növeli a népszerűségét, és a tiltakozó mozgalom arcává válik.

Timosenko letartóztatásának másnapján egykori főnöke, Juscsenko miniszterelnök Kucsmával közösen intéz beszédet a néphez. „Példátlan politikai kampányt indítottak államunk ellen, amely a pszichológiai hadviselés összes jegyét magán viseli” – mondják, a gátlástalan politikusokat, elsősorban Timosenkót hibáztatva a kialakult helyzetért. Majd, Ukrajna politikatörténetében először, Kucsma és Juscsenko fasisztának bélyegzi az ellenségeit: „Elég egy pillantást vetnünk a jelképeikre és a jelszavaikra, a színpadias politikai show-műsoraik külsőségeire, hogy rögtön világossá váljon: a nemzetiszocializmus ukrán változatával állunk szemben” – folytatják. – „Sosem szabad megfeledkeznünk a történelem tanulságairól. Emlékezzünk rá, hogyan és miből szökött szárba a fasizmus!”

Március 9-én, Ukrajna nemzeti költője, Tarasz Sevcsenko születésnapján komoly összecsapásokra kerül sor a tüntetők és a rendőrség között. A tüntetések szervezőit letartóztatják. A megmozdulás nem tud olyan eredményeket elérni, mint a diákok 1990-es éhségsztrájkja, mivel a hatóságok ezúttal semmilyen kompromisszumra nem mutatnak hajlandóságot. Kucsma elnök tekintélye azonban végleg szertefoszlik.

Húsz évvel később Jurij Lucenko, az „Ukrajna Kucsma nélkül”-mozgalom egyik szervezője és Olekszandr Moroz jobbkeze azt mondja, hogy az egész „lehallgatási botrányt” Moszkva szervezte az ukrán elnök megdöntésére, az ellenzék pedig bekapta a csalit; Lucenko sajnálatát fejezi ki amiatt, hogy a Kreml bábjaként cselekedett, és kivitte az embereket a térre.

2001 márciusában a 95. negyed csapata fellép a KVN első ligájában. Az egyik jelenetük témája, hogy manapság már akárkiből lehet híresség.

– Én Al Pacino leszek – ismerteti az elképzeléseit Vova Zelenszkij, majd barátjához, Pikalovhoz fordul: – Szanya, te pedig Kucsma leszel! Hogy mi? Nem szeretnél Kucsma lenni? Senki sem szeretne.

11. MEGINT BANDERA: PUTYIN MEGÁGYAZ A NARANCSOS FORRADALOMNAK

A szovjet történelem öröksége

Az új orosz elnöknek, Vlagyimir Putyinnak semmi köze Ukrajnához. Nem élnek rokonai az országban, és ő maga sem dolgozott vagy tanult ott soha. Habár a baráti körében legalább két olyan családot találunk, amelynek ukrán a vezetékneve, a mentalitásukat tekintve ők sem tekinthetőek ukránoknak.

Az 1990-es évek végén néhány közeli cimborájával karöltve Putyin létrehozott egy úgynevezett „dácsaszövetkezetet”: afféle részvénytársaságot, amely azt a földterületet tulajdonolta, amelyre a tagok a dácsáikat építették. A szóban forgó birtok megszerzése meglehetősen homályos és feltehetően korrupt módszerekkel zajlott. Amint Putyint elnökké választották, a dácsája szomszédai egyszer csak Oroszország legbefolyásosabb politikusainak és üzletembereinek listáján találták magukat.

Vegyük például Andrej és Szergej Furszenkót! A 2000-es évek elején Andrej már a kormányban vállal szerepet, Szergej pedig a Gazpromhoz kerül. Az előbbi az oktatási és tudományügyi minisztériumot kapja, az utóbbi pedig az Orosz Labdarúgó-szövetség igazgatója lesz. Ukrán vezetéknevük ellenére a Furszenko-fivéreknek soha nem volt érdemi kapcsolatuk Ukrajnával. Ők és az apjuk is Szentpétervárról származnak; bár a nagyapjuk a Krímben látta meg a napvilágot, az élete nagy részét már Oroszország északi fővárosában töltötte.

Szintén a szóban forgó szövetkezet alapítói közé tartozik Jurij Kovalcsuk. Ő és a bátyja, Mihail még az 1990-es években barátkozott össze Putyinnal. A 2000-es években Jurijból sikeres bankár és médiamogul válik, miközben Mihail a Kurcsatov Intézet, Oroszország vezető atomfizikai kutatóintézetének élére kerül.

Ebben a családban találni ukrán szálat. Kovalcsuk nagypapa eredetileg a dél-ukrajnai Mikolajivi területről származik, amelyet a 18. században Patyomkin herceg csatolt Oroszországhoz. A nagyapa még a forradalom előtt költözött Szentpétervárra, a fia, Valentin pedig hadtörténészként látványos karriert futott be Leningrádban. A második világháború alatt utóbbi a szevasztopoli Haditengerészeti Intézetben oktatott; a disszertációja témája Az ostromlott Szevasztopol tengeri útvonalainak védelme volt.

Valentin Kovalcsuk két szakterülete közül az egyik a Krím hadtörténete, míg a másik Leningrád ostroma – az 1960-as évektől kezdve egészen élete végéig foglalkozott ezzel a témával. Érdekes módon Valentin Kovalcsuk egyik kollégája és barátja nem más volt, mint Alekszandr Furszenko, Andrej és Szergej Furszenko apja. Az idősebb Kovalcsuk és Furszenko majdnem egész életében egymás mellett dolgozott a Szovjet Tudományos Akadémia Történettudományi Intézetének leningrádi részlegében. Igaz, Furszenko az Egyesült Államok történetét kutatja, amely a szovjet időkben természetesen nem mondható ideológiamentes tevékenységnek; ha egy kutató ilyen témát választ, kötelezően meg kell bélyegeznie a Nyugatot annak imperializmusa és agresszív militarizmusa miatt, illetve le kell rántania a leplet a CIA machinációiról is. Furszenko doktori disszertációjának címe Az amerikai imperializmus kibontakozása Kínában 1895 és 1900 között volt. Furszenko hűségesen követi a párt irányvonalát; akadémikus lesz belőle, ami arról tanúskodik, hogy mindig kifogástalan ideológiai pozíciót foglalt el.

Vlagyimir Putyin jóval egyszerűbb környezetből származik, a szülei gyári munkások. Mindenesetre nagyon szeret beszélgetni a barátai szüleivel, akik a szovjet történelmet kutatják, és még az 1990-es években, sőt elnökké választása után is komoly hatást gyakorolnak rá. 2006-ban a haza szolgálatának elismeréseképpen idősebb Kovalcsuknak, 2007-ben pedig idősebb Furszenkónak adományoz állami kitüntetést.

Putyin politikáját az általuk is képviselt szovjet történelemszemlélet vezérli: az amerikaiak ellenségek; Szevasztopol szent az oroszok szemében; az ukránoké nem különálló nemzet; önálló ukrán nyelv nem létezik.

Ugyanez az érzület fog uralkodni Putyin elnök kormányzatában a 2000-es évek elején. A hivatalnokok magukévá teszik a meggyőződést, hogy az ukrán nyelv nem más, mint az orosz valamiféle elkorcsosult változata.

A Kreml egyik magas rangú hivatalnoka felidézi, hogy amikor egy alkalommal hivatalos látogatásra érkezett Kijivbe, egy Bankova utcai épületben szállásolták el, közvetlenül az elnöki hivatal mellett. Másnap reggel maga Kucsma elnök bukkan fel, hogy üdvözölje moszkvai vendégét. Amikor belép, az ukrán elnök utasítja a személyzetet, hogy „terítsenek meg”. Délelőtt 11:00 óra van, de már patakokban folyik a vodka. A Kreml hivatalnokát a leginkább Kucsmának az ukrán nacionalistákról tett megjegyzései lepik meg.

– Természetesen sokkal inkább ukránok, mint mi – mondja az elnök. – Övék a jövő. Még sokat kell tanulnunk tőlük.

Kucsma feltehetően a saját gyatra ukrán nyelvtudására, illetve az ország történetével kapcsolatos hevenyészett ismereteire utal. Az orosz hivatalnokot mindenesetre irritálja, hogy a másik ekkora tisztelettel beszél az ukrán nyelvről. Képtelen visszafogni magát, amikor például a keresztnevek „lefordításának” ukrán szokásáról esik szó: az orosz „Nyikolajból” az ukránok „Mikolajt” csinálnak, a „Dmitrijből „Dmitrót”, az „Alekszandrból” „Olekszandrt”, a „Vlagyimirből” pedig „Volodimirt” és így tovább.

– Mi az ördögért kell lefordítaniuk a keresztneveket? Ki a franc találta ki ezt a marhaságot?

Ahogy hallgatom ezt a politikust, először fel sem tűnik a logikai bukfenc az okfejtésében. Csak évekkel később jövök majd rá, hogy valójában fordítva történt a dolog: épp az oroszok voltak azok, akik évszázadokon át lefordították az ukrán neveket, és a kijivi Volodimir nagyfejedelmet például Vlagyimirként kezdték emlegetni.

Az „ukranizáció” feletti felháborodás még a szovjet Politbüro köreiben is általánosnak számított. A kérdés, hogy vajon az ukrán önálló nyelvnek tekinthető, vagy nem több egyfajta „hibás orosznál”, továbbá a vád, miszerint Ukrajna állítólag megsértette az ország oroszul beszélő lakosságának jogait, mind megtalálható a kommunista párt Központi Bizottságának jegyzőkönyveiben. A szovjet időkben ugyanakkor Ukrajna és az ukrán nyelv gyakran talált támogatókra a vezető körökben. A Putyin-érában ezzel szemben a hatalom közelében többé nem találunk „ukranofil” szereplőket. Mindazok, akik ukrán gyökerekkel rendelkeznek, következetesen úgy viselkednek, mint a „kisoroszok” II. Katalin vagy I. Miklós idejében: ők maguk sietnek kijelenteni, hogy ukrán nyelv nem létezik.

Két Viktor

Leonyid Kucsmának sikerül átvészelnie a hónapokig tartó tüntetéssorozatot. 2001 tavaszára a demonstrációkból fokozatosan kivész a lendület. „A hatalom gyeplője ott hevert a földön, várva, hogy valaki kézbe vegye” – emlékszik vissza Alekszandr Rodnyanszkij, a legnépszerűbb ukrán tévécsatorna, az 1+1 vezetője. – „Csakhogy senki sem élt a lehetőséggel.” Juscsenko miniszterelnök habozik, hogy elinduljon-e Kucsmával szemben. Ha a vele készített interjúkban erre terelődik a beszélgetés, úgy nyilatkozik, számára Kucsma olyan, „mintha az apja volna”.

Az idill azonban nem tart sokáig. 2001. április 26-án a Verhovna Rada (Ukrajna parlamentje) bizalmi szavazást tart Viktor Juscsenko kormányával szemben. Ez nyilvánvalóan az elnök jobbkeze, Viktor Medvedcsuk műve. „Távozom, hogy aztán visszatérhessek” – jelenti be Juscsenko, de egykori „apját” nem említi.

Az elnök még mindig nem tud dönteni. Vajon elinduljon a harmadik ciklusáért – az új alkotmány ennek lehetőségével kapcsolatban kétértelműen fogalmaz –, vagy jobban tenné, ha Borisz Jelcin mintájára inkább saját kezűleg gondoskodna az utódja kiválasztásáról?

Eközben Oroszországban Putyinnak mindössze egyetlen esztendő leforgása alatt sikerült eltipornia a politikai ellenfeleit. Az ország két legnagyobb tévéadója, amelyek egykor kritikusak voltak vele szemben, tulajdonosváltáson esett át. Borisz Berezovszkij Egyes csatornáját Roman Abramovics szerezte meg, 2001-ben pedig az NTV is a Gazpromhoz kerül. 2001 decemberében Jurij Luzskov ellenzéki pártja, a Haza egyesül a Putyin-féle Egységgel, hogy közösen létrehozzák az Egységes Oroszország nevezetű formációt. A párt de facto az elnöki hivatal irányítása alatt áll.

Kucsma igyekszik a lehető legtöbbet ellesni Putyintól. Létrehozza az Egységes Oroszország ukrán változatát, az Egységes Ukrajnáért elnevezésű blokkot, amelyet Vlagyimir Litvin, Kucsma elnöki hivatalának vezetője irányít; ezzel a moszkvai helyzet pontos tükörképe áll elő. Ukrajnában a párt neve Za Jedinu Ukrajinu, amelynek rövidítése Za JedU – ez érdekes módon azt jelenti: „Az Ételért”.

Ugyanakkor, míg az Egységes Oroszországnak nincs valódi ellenzéke, addig Kucsma orra előtt komoly ellenfél bontogatja szárnyait: Viktor Juscsenko, illetve az általa vezetett Mi Ukrajnánk szövetség. A 2002. márciusi parlamenti választásokon a Mi Ukrajnánk a szavazatok 23,57%-át szerzi meg, és ezzel az első helyen végez; a szövetséges Julija Timosenko 7%-kal a negyedik lesz. A hatalmon lévő párt, a Za JedU csupán a harmadik helyen fut be, míg Kucsma jobbkezének, Medvedcsuknak a pártja a hatodik helyre esik vissza. Mindez azonban nem szegi Medvedcsuk kedvét. Ahelyett, hogy beülne a parlamentbe, inkább átveszi az elnöki hivatal vezetését. Ő lesz az, aki a későbbiekben is a leghatározottabban igyekszik majd Ukrajnát a putyini pályára állítani.

Mint mindig, a történet ezúttal is a televízióval kezdődik. Az 1+1 csatorna egyszer csak egy büntetőeljárás kellős közepén találja magát, és közel kerül hozzá, hogy elveszítse a műsorszolgáltatási jogát. A csatorna vezetésével közlik, hogy vissza kell venniük az ország vezetésével szembeni kritikákból, és ha szeretnének megmaradni, érdemesebb lenne támogatniuk a hatalmat. A tulajdonos, Alekszandr Rodnyanszkij elfogadja az új feltételeket. Később azt állítja, az 1+1-re akkora nyomás nehezedett, hogy végül arra jutott, Moszkvába megy, és elkezd dolgozni az ottani televíziós szórakoztatásban, nehogy még egyszer arra kényszerüljön, hogy úgy kelljen táncolnia, ahogy az egyre autokratikusabbá váló Medvedcsuk fütyül.

Mindeközben az elnöki hivatal vezetője gyakorlatilag az összes tévéadót engedelmességre kényszeríti: részletes utasításokat ad ki arra vonatkozóan, hogy milyen témákról lehet beszélni a műsorokban, kezdve azzal, hogy Viktor Juscsenko nevét még csak említeni sem szabad, Viktor Medvedcsuknak ellenben mindig bőséges műsoridőt kell kapnia. Az újságírók levonják a nyilvánvaló következtetést: az elnöki hivatal vezetője máris Kucsma utódjaként tekint magára.

Juscsenko sok szempontból Medvedcsuk tökéletes ellentéte: utóbbi az oroszbarát politikus archetípusa, aki ráadásul Szibériában született, előbbi pedig az Amerika-párti politikus eszményképe. Juscsenko igen szoros kapcsolatokat ápol az amerikai politikai elittel. A felesége, Katerina Chicagóban született egy emigráns ukrán család gyermekeként, és az 1980-as években az államigazgatásban, majd később, Ronald Reagan és George H. W. Bush alatt a Fehér Házban, utána pedig a pénzügyminisztériumban dolgozott. George W. Bush elnök kormánya olyasvalakit lát Juscsenkóban, akivel szót lehet érteni – miközben a Kucsmába és udvartartásába vetett bizalmuk egyre csak fogy.

Igazából szerelem

2001. szeptember 11-én az Egyesült Államokat története legsúlyosabb terrortámadása éri. A terroristák négy utasszállító repülőgépet is eltérítenek, amelyeket a New York-i Világkereskedelmi Központba és a washingtoni Pentagonba vezetnek. A megdöbbentő események az egész világot sokkolják. Az első külföldi vezető, aki felhívja George W. Bush elnököt, hogy támogatásáról és együttérzéséről biztosítsa, az orosz elnök, Vlagyimir Putyin.

A Bush-kormányzat rögtön hozzálát egy afganisztáni katonai művelet megtervezéséhez, amely szándékában gyakorlatilag a világ összes állama, köztük Oroszország és Ukrajna is támogatja. Ezt követi aztán az iraki háború. Putyin ezzel a lépéssel kapcsolatban már jóval kevésbé mutatkozik megértőnek, és ekkor jelentkeznek az első repedések a Bushsal való kapcsolatában. Kucsma helyzete azonban még ennél is rosszabb.

Az amerikai média hírszerzési jelentésekre hivatkozva beszámol róla, hogy számos ukrán gyártmányú Kolcsuga-radarállomást találtak az iraki hadsereg birtokában. A Melnicsenko-felvételek vizsgálata után a hatóságok arra jutnak, hogy Kucsma 2000-ben megbeszélést folytatott az ukrán katonai-ipari komplexum vezetőjével, Valerij Malevvel: a téma a Kolcsuga-rendszerek Irakba szállítása Jordánián keresztül. Kucsma még azt is Malev lelkére kötötte, hogy titokban intézze a dolgot, és az üzletben ne vegyenek részt közvetítők. A sajtó „Kucsma-gate” néven emlegeti az ügyet.

Kitör a botrány. Kucsma nagy nyilvánosság előtt kijelenti, hogy semmiféle radarrendszert nem adtak el Iraknak. Aztán márciusban Valerij Malev váratlanul életét veszti autóbalesetben: a kocsija egy teherautónak ütközik, érdekes módon nagyjából ugyanúgy, ahogyan pár éve az ellenzéki Csornovillal is történt. Az amerikai külügyminisztérium hivatalosan is megvádolja Ukrajnát, hogy Iraknak adott el fegyvereket, és még a Kijivnek ígért gazdasági támogatást is visszatartja.

2002-ben a Bush-kormányzat megkezdi a felkészülést az iraki katonai beavatkozásra. A háború alapjaiban változtatja meg a nemzetközi kapcsolatok rendszerét. Oroszország, Franciaország és Németország ellenzi az offenzívát, és a vezetőik, Vlagyimir Putyin, Jacques Chirac és Gerhard Schröder egyfajta háborúellenes szövetséget hoznak létre, Bush azonban nem foglalkozik az ellenvetéseikkel. A brit miniszterelnök, Tony Blair a támogatásáról biztosítja az Egyesült Államokat, ugyanakkor világszerte százezrek tüntetnek a háború ellen.

Irakban nem találnak a Kolcsuga-rendszer használatára utaló nyomokat.

Az iraki háború az egész világon kibontakozó, új keletű Amerika-ellenesség kiindulópontjává válik; Putyin utóbb ennek az érzületnek a hullámait igyekszik meglovagolni. Érdekes módon a 2003 karácsonya előtt bemutatott brit romantikus vígjátékban, az Igazából szerelemben (írta Richard Curtis), a brit miniszterelnököt játszó Hugh Grant is szenvedélyes szónoklatot intéz Amerika ellen:

– Félek, hogy ez most egy rossz kapcsolat. Azon alapul, hogy az elnök úr elveszi mindazt, amit akar, és figyelmen kívül hagyja mindazt, ami igazán fontos Nagy-Britanniának. Talán kis ország vagyunk, de eközben nagy is. Itt van otthon Shakespeare, Churchill, a Beatles, Sean Connery és Harry Potter. David Beckham jobb lába. És a bal lába is, ha már itt tartunk. Egy basáskodó barát nem barátunk többé. Mivel egy basa csak az erőből ért, mostantól kész vagyok rá, hogy erősebb legyek. És az elnök úr is készülhet rá.

Ezek a szavak akár Putyin szájából is elhangozhattak volna – és valóban, néhány évvel később egészen hasonló beszédet mond el.

2003 márciusában megkezdődik az amerikaiak iraki beavatkozása. Szaddám Huszein rezsimje szempillantás alatt összeomlik, az igazi harc azonban csak ezután kezdődik: az országot elhúzódó és véres polgárháború szakítja ízekre. Mindezt hat hónappal később váratlanul ellensúlyozza az Egyesült Államok külpolitikai sikere, csakhogy erre nem Irakban, hanem egy olyan országban kerül sor, amelyről az amerikaiak többsége valószínűleg soha nem is hallott. 2003 novemberében az egykori szovjet tagországban, Grúziában lezajlik az úgynevezett rózsás forradalom. A kormány megpróbálja elcsalni a választásokat, ám az ellenzék támogatói összegyűlnek a parlament épülete körül, és a szavazás megismétlését, illetve az elnök lemondását követelik. A vörös rózsákkal az utcára vonuló tüntetők akcióit az egykori orosz oligarcha, Borisz Berezovszkij támogatja.

A tömeges elégedetlenség hatására hatalomváltás történik: az elnöki széket az ellenzék vezetője, Miheil Szaakasvili foglalja el. Ő az egykori Szovjetunió területén hivatalba lépő első olyan elnök, aki egyértelműen nyugatbarát. Ironikus módon éppen Vlagyimir Putyin löki az Egyesült Államok karjaiba azzal, hogy makacsul nem hajlandó elismerni a forradalmat, és továbbra is a megbuktatott elnököt, Eduard Sevardnadzét támogatja.

A Bush-kormány a demokrácia győzelmeként üdvözli a grúziai fejleményeket. Mindez csak még jobban felbosszantja Putyint. A rózsás forradalom az első azoknak az eseményeknek a sorában, amelyek végül Oroszország és a Nyugat szakításához vezetnek.

„Te nem szeretsz minket, Oroszország”

2002-ben a 95. negyed csapata végre lehetőséget kap rá, hogy a KVN első ligájában is megmérettesse magát. Vova Zelenszkij ekkor már Moszkvában lakik barátaival, a Sefir testvérekkel. Borisz visszaemlékezései szerint egy kétszobás lakást bérelnek a város északi részében, közel a Vojkovszkaja metróállomáshoz. Velük lakik még Sefir anyja és egy nagy, Tündér névre keresztelt rottweiler. Nincs elég ágyuk, úgyhogy Vova a kanapén alszik Szergejjel, Borisz pedig általában a kutya mellé kuporodik. A Sefir testvérek anyukája úgy tekint Vovára, mintha csak a harmadik gyermeke volna.

A korábbi kudarcok ellenére a 95. negyed kezd egyre népszerűbbé válni, és meghatározó tagjuk, Zelenszkij a show egyik legragyogóbb csillagává növi ki magát. Mindenesetre ez egyelőre nem sokkal járul hozzá a megélhetéséhez. Az ukrán csapat, mint mindig, ezúttal is a politikával viccelődik: a 2002-es negyeddöntőben Zelenszkij először parodizálja Putyint. A dolog a hallgatóságnál és a zsűrinél is jól veszi ki magát, úgyhogy a csapat továbbjut az elődöntőbe.

2002. október 20-án a 95. negyed a nagy népszerűségnek örvendő moszkvai csapattal kerül szembe. Ekkor kerül sor a show néhány legemlékezetesebb pillanatára.

– Itt az ideje, Oroszország, hogy komolyan elbeszélgess velünk, Ukrajnával – kezdi Zelenszkij. – Nem szeretsz minket, hoholokat, Oroszország. Nem szeretsz minket, de csak magaddal szúrsz ki! Menj csak ki a Tverszkaja utcára, és nézz körül: nem fogsz találni senkit, akit szerethetnél, csak hoholokat!

A közönség nevet. A vicc apropója, hogy a 2000-es évek elején Moszkva egyik főutcája, a Tverszkaja csak úgy hemzseg a – főként ukrán származású – prostituáltaktól.

– Nagyon megörültünk neki – folytatja egy másik humorista –, amikor Putyin lett nálatok az elnök. Az örömünk azonban nem tartott sokáig: kiderült, hogy egész rendes fickó.

– Úgyhogy, Oroszország, tessék, választhatsz: vagy barátok leszünk, vagy kölcsön adsz még egy kis pénzt.

Az önirónia ezen a ponton véget ér, és következnek a Szovjetunióról szóló viccek.

– Megbízható bajtársak vagyunk, hogy úgy mondjam, ugyanabban az osztályban érettségiztünk. Emlékezz csak vissza a régi tablóképünkre – mondja az egyik humorista, mire egy nagy posztert lógatnak le a színpadra: középütt, ahol a tanároknak kellene szerepelniük, a kommunista ideológia megalkotói, Vlagyimir Lenin, Karl Marx és Friedrich Engels, körülöttük pedig a diákok helyett a Szovjetunió egykori tagállamainak zászlói látszanak.

Ezután ismét Zelenszkij lép a színpadra:

– Igazán összetartó osztály volt a miénk. Harciasak voltunk! Akkoriban az egész iskola félt tőlünk – ez nyilvánvalóan a Szovjetunióval kapcsolatos hidegháborús fenyegetésekre utal. A közönség tapsol. – Így igaz: az iskolás évek a legszebbek az életben – foglalja össze mondandóját a 95. negyed csapata.

A jelenet a zsűrinek is nagyon tetszik, és az ukránok kényelmesen továbbjutnak.

A következő megmérettetésen a 95. negyedet elhagyja a szerencséje. A moszkvaiak jutnak tovább a döntőbe. A Sefir testvérek a mai napig meg vannak győződve róla, hogy csalás áldozatai lettek – a történtek hátterében régi haragosukat, Maszljakovot sejtik. Borisz Sefir váltig állítja:

– Átvertek, úgyhogy arra jutottunk, ebből elég volt, többé nem jövünk vissza ide.

Vova Zelenszkij viszont nem szeretne felhagyni a szerepléssel. A 95. negyed folytatja.

Elszabadulva

A 2003-as évadban mindez megismétlődik. A 95. negyed bejut a negyeddöntőbe, ahol két orosz csapattal, a moszkvaival és a dél-oroszországi pjatyigorszkival mérkőzik meg – és veszít.

Elvileg még egyszer próbálkozhatnának, ám a nyár folyamán, a Krímben tett turnéjuk alatt újabb incidensre kerül sor. Az utolsó dal alatt a show műsorvezetője felkéri az összes csapatot, hogy foglalják el a színpadot. Miután ez megtörténik, a műsorvezető észreveszi, hogy néhány résztvevő nincs jelen.

A kulisszák mögé siet, ahol a 95. negyed több tagja is tartózkodik. A fellépés végeztével már átöltöztek, és nem is akarnak visszatérni a színpadra, arra hivatkozva, hogy a csapatkapitányuk, Zelenszkij már úgyis odakint van. A műsorvezetőnek azonban ez nem tetszik, és engedetlenség miatt kizárja a csapatot. Ez az utolsó csepp a pohárban: a Sefir testvérek és Zelenszkij bejelentik, hogy végeztek a KVN-nel.

Néhány hónappal később Maszljakov békekövetséget küld Zelenszkijhez, köztük a barátját, a Tranzit egykori csapatkapitányát, Misa Gulikovot. Zelenszkijnek felajánlják, hogy felügyelheti a show-műsort, és ő felelhet a regionális bajnokságokért. Mindenki tisztában van az ajánlat vonzó voltával: a KVN óriási vállalkozás, az egykori Szovjetunió gyakorlatilag minden sarkában futnak a műsorok. Ennek ellenére Zelenszkij mindenkit meglepve visszautasítja az ajánlatot, egyértelművé téve, hogy a csapata nélkül nem akar visszatérni. Később a tudomására jut, hogy a KVN-ben a siker egyedül a pénztől függ, és még annak is pontosan meg van szabva az ára, hogy mibe kerül továbbjutni a következő fordulóba. Úgy érzi, hogy átverték. Mégis mi értelme volt ennyire keményen dolgozniuk, ha esélyük sem volt a győzelemre?

2003 őszén a 95. negyed tagjai Kijivbe költöznek. Zelenszkij és a Sefir testvérek Moszkvából, a többiek pedig Krivij Rihből érkeznek. Kijivben háromszobás lakást bérelnek az Oszokorkij negyedben a csapatnak, a csapatkapitányoknak pedig egy kétszobásat a Proszpekt Peremohin (Győzelem sugárút). Az utóbbi egyik szobájában a Sefir testvérek, a másikban pedig Zelenszkij és a felesége, Olena (vagy Lena) laknak. Vova és Lena első éjszakája nem alakul túl biztatóan: ágyipoloskákat találnak a kanapén. Ezután inkább átköltöznek egy külvárosi háromszobás lakásba.

Hamar kifogynak a pénzből, és egyelőre nincs új munka a láthatáron, úgyhogy a tagok elhatározzák, hogy megpróbálják újra előadni a régi jeleneteiket. Az ötlettel megkeresik Rodnyanszkijt, akit mindenki másnál jobban ismernek; végül is az ő 1+1 csatornája adja az ukrán KVN-t. Rodnyanszkij igencsak lelkesnek mutatkozik: beleegyezik, hogy leforgassák és leadják a 95. negyed műsorát.

A show óriási sikernek bizonyul, és a lakbérproblémák pillanatok alatt megoldódnak. Rodnyanszkij máris egész sorozatot tervez: legalább egy éven keresztül havonta egy műsorban gondolkodik. A Sefir testvérek és Zelenszkij kétségeiket fejezik ki azzal kapcsolatban, hogy tudnak-e tizenkét műsorhoz elegendő anyagot gyártani, ezért inkább csak évente négyet vállalnak. Rodnyanszkij elégedett; ezek szerint a srácok nem hajlandók feláldozni a minőséget a pénz oltárán. Kezet ráznak az alkura.

Az új műsorstruktúrát is Zelenszkij és a Sefir testvérek alakítják ki. Borisz Sefir elmondása szerint hamar rájönnek, hogy az orosszal ellentétben az ukrán közönség nem igazán díjazza az obszcén vicceket; Moszkvában mindenki nevet, ha meghallja a zsopa (segg) szót, Kijivben azonban az ilyesmi inkább csak fintorgást vált ki. A következő években az ukrán társadalom afféle nyelvi emancipáción megy keresztül. 2022-ben az orosz agresszióval szembeni ellenállás egyik jelmondata a következő lesz: „Orosz hadihajó, húzz a faszba!”. A mondat a háború első napjaiban hangzott el a Fekete-tengeren fekvő Kígyó-sziget egyik határőrének szájából, amikor a felbukkanó Moszkva cirkáló megadásra szólította fel az ukránokat.

A négy levetített adás kiváló fogadtatásban részesül. Zelenszkij közben egy gasztronómiai műsor házigazdájaként állást kap az Inter csatornánál, és lassacskán egyre komolyabb ismertségre tesz szert. A 95. negyed pedig joggal bízik abban, hogy a következő évben még a korábbinál is jövedelmezőbb ajánlatot kaphat az 1+1 csatornától.

2004 őszén a Sefir testvérek maguk hívják fel a csatornát, ám ekkor közlik velük, hogy Rodnyanszkij Moszkvába távozott, a helyettese pedig jelenleg nem fogad hívásokat. A tévécsatornának jelenleg nincs ideje a szórakozásra: forradalom van készülőben.

Keresztapa

2003 végén Ukrajna és Oroszország között váratlanul határvillongásra kerül sor az ukrán Krímet és az orosz Krasznodarszki területet elválasztó Kercsi-szorosnál. Oroszország a felé eső partszakaszon megkezdi a hadállásai megerősítését. A Fekete-tengeren lévő és Ukrajnához tartozó Tuzla-szigetet az a veszély fenyegeti, hogy orosz fennhatóság alá kerül.

A hadállások megerősítésének kezdete egybeesik Kucsma nagyszabású latin-amerikai körútjával, amelyhez az ukrán vezetés komoly reményeket fűz. Csakhogy az elnöknek a tervezett időpontnál hamarabb haza kell térnie. Még a repülőgépről felhívja Putyint, az orosz elnök azonban biztosítja róla, hogy nem tud semmiféle mozgolódásról; nincs semmi látnivaló. Kucsma ezután Tuzlára utazik, és bejelenti, hogy amennyiben az orosz oldalon folytatódnak az előkészületek, tűzparancsot ad ki az ukrán seregnek. Az építkezések ekkor abbamaradnak, Putyin és Kucsma pedig találkozik a Krímben, ahol aláírnak egy határmegállapodást.

A Krím partvidékén kibontakozó konfliktust sikerül békésen rendezni, és az egész incidens feledésbe merül – de csupán tíz évig.

„A politikai bölcsesség és bátorság pillanata volt” – idézi fel a történteket az elnök veje, Viktor Pincsuk. – „Kucsma helyében sokan alighanem felhívták volna Putyint, hogy aztán úgy tegyenek, mintha nem is lenne semmi probléma, és nyugodt lelkiismerettel folytatják az útjukat. Ha így tett volna, akkor az oroszok majdnem biztosan be tudják fejezni azt a gátat. Kucsma azonban visszafordult, és rögtön Tuzlára repült, mivel felismerte a fenyegetés komolyságát. Ő volt az első és majdnem húsz évig az egyetlen, aki szembe mert szállni Putyinnal.”

Kucsma második elnöki ciklusa 2004-ben véget ér.

Mindeközben az ukrán média figyelmét a két Viktor, Juscsenko és Medvedcsuk párharca köti le. Mint kiderül, történetesen mindkettejük felesége várandós. A sajtó rendszeresen azon viccelődik, hogy kettejük közül az lesz a politikai küzdelem győztese, akinek előbb fog megszületni a gyermeke.

Az eredmény végül még csak szoros sem lesz: Juscsenko fia, Tarasz március 25-én, Medvedcsuk lánya, Dasa pedig május 20-án jön világra. Az elnöki hivatal vezetője azonban bebizonyítja, hogy úgy is lehet valakiből győztes, ha egyébként csak második lett. Medvedcsuknak olyan remekül sikerül megtalálnia a hangot Putyinnal, hogy az utóbbi lesz a lánya keresztapja. Dasát a szentpétervári Kazanyi-székesegyházban keresztelik meg; a keresztanyja Szvetlana Medvegyeva, Medvecsuk helyi kollégájának, az orosz elnöki hivatal vezetőjének a felesége.

Putyin számára Medvedcsuk nem csupán a keresztlánya apja, hanem igazi jótét lélek. A két férfi egyaránt a KGB-nél dolgozott (igaz, a karrier-KGB-s Putyinnal ellentétben Medvedcsuk hivatalosan nem szerepelt a szervezet fizetési listáján); emellett mindketten meglehetősen cinikusan viszonyulnak a politikához, hasonló a humorérzékük, és ugyanúgy lenézik az ukrán kultúrát.

Kucsma kabinetfőnöke, Medvedcsuk Putyin kijivi szeme és füle lesz. Barátai, a Kovalcsukok hatására Putyin már régóta magáévá tette azt a meggyőződést, hogy Ukrajna megtartása politikai prioritás. A bizalmasai felidézik, hogy elnöksége korai éveiben majdnem minden megbeszélésen elmondta:

– Gondoskodnunk kell Ukrajnáról, különben elveszítjük.

Nyolcvan évvel korábban Sztálin ugyanezeket a szavakat ejtette ki a száján, amikor az Ukrajna elnyomására vonatkozó terveit vázolta.

Az ukránkérdést 2003 óta formálisan az elnöki adminisztráció vezetője, Dmitrij Medvegyev intézi. Ironikus, hogy ukrán megfelelőjének, Medvedcsuknak is hasonló hangzású vezetékneve van.31 Egy idő után a Kremlben már senki sem tudja, hogy ki a felelős Oroszország ukránpolitikájáért: Putyin, vagy pedig Kucsma kabinetfőnöke.

Medvedcsuk közben kidolgoz egy tervet arra vonatkozóan, hogy miként segíthetne Kucsmának hatalomban maradni. Politikai reformot javasol, amely parlamentáris köztársasággá alakítaná az országot: a tényleges hatalom a miniszterelnök kezébe kerülne, az elnöki tisztség pedig szimbolikussá válna. Ily módon Kucsma miniszterelnökként továbbra is irányíthatná a kormány munkáját, és tartósan megőrizhetné a hatalmat, a következő elnök személyétől függetlenül. Tény, hogy ez a manőver megköveteli a parlament lojalitását. Medvedcsuk ugyanakkor tisztában van vele, hogy a legtöbb képviselőt valójában nem a pártja, hanem az őket „szponzoráló” oligarchák irányítják. A demokrácia ezen őrei akár Miki egérre is szemrebbenés nélkül leszavaznának, ha valaki megfizeti őket. Medvedcsuk abból indul ki, hogy gyerekjáték lesz megegyezésre jutni az oligarchákkal. „Nem létezik ukrán politika, csak ukrán üzlet” – ismerősei szerint így jellemzi Medvedcsuk a helyzetet.

Utód Keletről

Tudván, hogy hamarosan utódot kell találnia, egyre nagyobb nyomás nehezedik Leonyid Kucsmára. Akárcsak a miniszterelnökök esetében, ezúttal is úgy érzi, hogy nem bízhat az esetleges jelöltekben, mert vagy túlságosan gyengék, vagy pedig nincs rá garancia, hogy az ellenőrzése alatt tudná tartani őket. Némelyiküket még Moszkvába is elküldi, hogy – mint a szovjet időkben – az orosz vezetés is „próbára tehesse” őket. Mindenesetre egyiket sem találja túlságosan meggyőzőnek. Medvedcsuk maga is szívesen ajánlkozna a posztra, és Putyin készen áll rá, hogy fontolóra vegye a jelöltségét. Kucsma azonban váltig állítja, hogy Medvedcsuk „nem megválasztható”.

Kucsma veje, Viktor Pincsuk Szerhij Tihipko dnyipropetrovszki bankárt ajánlja az apósa figyelmébe, Kucsma azonban benne sem bízik. Őt praktikus okból utasítja el: Tihipko Moldovában született, ami azt jelenti, hogy valójában nem is ukrán.

Kucsma és Medvedcsuk végül a következő döntésre jut: Ukrajnában két gazdasági pólus, két erőközpont létezik, Dnyipropetrovszk és Doneck. Az elnök mindeddig eredményesen egyensúlyozott a kettő között, és így a stabilitás garanciájaként léphetett föl, amit most igyekszik kihasználni. Ha a hatalmat a donecki klán egyik tagjának adja át, az képtelen lesz irányítani az országot a „dnyipropetrovszkiak” nélkül. Szüksége lesz a dnyipropetrovszki régió tapasztalt politikusainak gyámkodására – vagyis magára Kucsmára. Az egyedüli kérdés az, hogy kit jelöljenek a doneckiek közül. Kucsma és Medvedcsuk választása végül a legalkalmasabb jelöltre esik – olyasvalakire, akiről úgy gondolják, hogy Kucsma nélkül még a cipőfűzőjét sem tudja bekötni: a donecki kormányzóra, Viktor Janukovicsra.

Janukovicsnak kétségkívül van egy jelentős előnye: az elnök felesége, Ljudmila Kucsma vonzónak találja. Valóban magas és jó kiállású férfiú, az elnök feleségén kívül azonban nem nagyon találni mást az országban, aki túlságosan kedvelné.

Már az életrajzából is hamar kiderül, hogy Viktor Janukovics nem szokványos politikus. A szovjet időkben kétszer is ült börtönben. Először 1967-ben, tizenhét évesen tartóztatták le rablás miatt. Három évet kapott, de végül jó magaviseletért hat hónap után kiengedték. Másodszor húszéves korában került börtönbe, „súlyos testi sértés” vádjával; ekkor a teljes kétéves büntetését letöltötte.

Ennél kedvezőbb pedigrét is el lehetne képzelni egy leendő elnöknek. Igaz, maga Janukovics azt állítja, hogy a priuszát 1978-ban törölték, miután egy donecki bíróság állítólag mindkét eljárást és ítéletet törvénytelennek minősítette és megsemmisítette. Ezt az állítását mindenesetre Janukovics semmilyen dokumentummal nem tudta igazolni. A sajtó később nem véletlenül fogja pedzegetni, hogy egész egyszerűen hazudott a priusza törléséről.

Viktor Janukovics 1997 és 2002 között volt a donecki régió kormányzója. Leonyid Kucsma egy évvel a következő elnökválasztás előtt, 2002 novemberében jelöli miniszterelnöknek, vagyis az utódjának.

2004 áprilisában az amerikai filantróp, Soros György Ukrajnába látogat. Soros szervezete, az Open Society kongresszust szervez nemzetközi tagszervezetei számára a Krímben található, egykor az orosz cárok tulajdonát képző Livádia-palotába. Oroszországban Sorost rendre az ellenzék finanszírozásával vádolják, de Ukrajnában nem tiltják a tevékenységét. Medvedcsuk váratlanul erősen ellenezni kezdi a kongresszus megtartását. Az utasítására lőgyakorlatokat tartanak a palotában, az Open Society rendezvényét pedig betiltják. Az elnök családja az utolsó pillanatban értesül a készülődő botrányról. Pincsuk, aki személyesen ismeri Sorost, felkeresi Kucsmát, mire az elnök az éjszaka közepén felhívja a beosztottait, és érvénytelenítteti velük Medvedcsuk döntését.

2004 júliusában ugyanebben a Livádia-palotában kerül sor az orosz és az ukrán elnök találkozójára. A megbeszélésre a két ország oligarcháit is elhívják. Putyin mindenkinek az értésére adja, hogy Janukovicsot kell támogatniuk – minden más opció ki van zárva.

Megint Berezovszkij

A visszataszító Janukovics kinevezése Kucsma utódává valóságos ajándék az ellenzék számára. Ez a lépés kétségkívül mindenki számára megkönnyíti a vele szembeni egységfront kialakítását. Ezzel együtt az ukrán oligarchák nem sietnek nyíltan szembeszegülni a jelenlegi hatalommal. Az ellenzéknek megvan a maga vezetője Viktor Juscsenko személyében, ő azonban távolról sem bővelkedik pénzben.

Juscsenko kampánygyűjtését az egyik ismerőse, az üzletember David Zsvanija vezeti. Zsvanija a ’90-es években költözött Grúziából Ukrajnába, és az ország győzedelmes rózsás forradalmának számos meghatározó alakjával szoros kapcsolatot ápol. Felkeresi a grúz elnököt, Szaakasvilit, akit sikerül meggyőznie róla, hogy támogassa Juscsenko elnöki kampányát – mint mondja, ha Juscsenko nyer, azzal fontos szövetségesre tesznek szert egy Oroszországgal való esetleges konfrontáció esetén. Szaakasvilinek megtetszik az ötlet, és összehoz egy találkozót Zsvanija és Borisz Berezovszkij között. Az orosz üzletember, aki egykor Putyint segítette hatalomba, majd Szaakasvilit is támogatta benne, hogy Grúzia elnöke lehessen, lelkesen csatlakozik a vállalkozáshoz. Berezovszkij egyfelől imádja a politikát, másfelől arra számít, hogy erőfeszítései elismeréseképpen ráteheti a kezét néhány ukrán vállalkozásra, amelyek segítségével többé egyszerű orosz disszidensből európai üzletemberré válhat.

Minél több pénzt áldoz azonban Berezovszkij Juscsenko kampányára, annál kevésbé dolgozik szívesen együtt annak csapatával. Juscsenko emberei örömmel elfogadják a pénzét, a tanácsaira azonban már kevéssé tűnnek fogékonynak. Ráadásul mintha félnének a nyilvánosságtól – csak ki ne derüljön, hogy Berezovszkij finanszírozza Juscsenkót! Ez csak felbőszítené Putyint, és elijesztené a választópolgárokat. Az oligarchának mindez nem nagyon nyeri el a tetszését; az „add a pénzt, de ne szólj bele” terv a legkevésbé sem az ő stílusa. Berezovszkij szerint Juscsenko győzelméhez széles körű összefogásra van szükség, ami azt jelenti, hogy nemcsak Zsvaniját, de további ukrán politikusokat is pénzelnie kellene.

Berezovszkij először Olekszandr Volkovot, Kucsma egykori tanácsadóját és 1999-es elnökválasztási győzelme elősegítőjét keresi fel. Volkov készségesen csatlakozik a kampányhoz. Bemutatja Berezovszkijt Julija Timosenkónak, az ukrán tüntetések Jean d’Arcjának, Juscsenko egykori kollégájának a kormányban. Timosenko dörzsölt politikai játékosnak bizonyul: pontosan érti, hogy Berezovszkijnak a kampány főszponzoraként folyamatos elismerésre van szüksége, vagyis arra, hogy rendszeresen kikérjék a véleményét. A tanácsait természetesen ő sem fogadja meg, de úgyis csak az számít, hogy Berezovszkij fontosnak érezhesse magát.

Timosenko sikerrel jár ott, ahol Zsvanija és Juscsenko kudarcot vallott: sikerül elhitetnie Berezovszkijjal, hogy nem csupán a szponzora, de egyúttal az agya is a kampánynak. Az oligarcha ekkor előáll egy további feltétellel: több pénzzel is hajlandó támogatni Juscsenkót, amennyiben az nyilvánosan szövetséget köt Timosenkóval, és ígéretet tesz rá, hogy a választás megnyerését követően őt teszi meg miniszterelnöknek.

Zsvanija és a többiek felháborodnak az ötlet hallatán, és inkább egy másik szponzorhoz, Petro Porosenko ukrán üzletemberhez, számos csokoládégyár tulajdonosához fordulnak. Porosenko egyébként is közeli kapcsolatot ápol Juscsenkóval, aki 2000-ben, miniszterelnökként a lányai keresztapja is lett. Medvedcsukot is jól ismeri, hiszen a pártja tagja volt, amelynek listáján még parlamenti képviselői helyért is indult. 2004-ben Porosenko csatlakozik Juscsenko csapatához, és még egy kis tévécsatornát is magával hoz, amelynek ő a tulajdonosa. Ez az egyetlen médium, amely közvetíti Juscsenko kampányát: az összes többi csatorna Medvedcsuk ellenőrzése alatt áll, és kizárólag Janukovicsot támogatja.

A Juscsenko körül összeverődött csapat meglehetősen tarka képet mutat. Sokan közülük egyáltalán nem bíznak meg a többiekben, vagy nyíltan ellenségesek egymással. Ugyanakkor megértik, hogy a közös ügy érdekében együtt kell működniük – ez az egyetlen esélyük, hogy legyőzzék Kucsmát.

Terror és választás

Augusztusban Viktor Juscsenko kampánystábja bejelenti, hogy merényletet kíséreltek meg a jelöltjük ellen: a herszoni régióba tett utazása során egy teherautó háromszor is megpróbálta leszorítani a kocsiját az útról. A sajtó korábbi esetek idéz fel, amikor szintén egy elszabadult teherautó avatkozott bele az ukrán belpolitikába. Maga Juscsenko meg van győződve róla, hogy valaki holtan szeretné látni.

2004. szeptember 1-jén megtörténik a modern kori orosz történelem legborzalmasabb támadása: egy terroristacsoport elfoglal egy iskolát a déli Beszlán városában. A terroristák több mint ezeregyszáz személyt, többségében gyerekeket ejtenek túszul. Putyin és az orosz hatóságok megtagadják, hogy tárgyalásba bocsátkozzanak az elkövetőkkel. A harmadik napon az iskolát megrohamozzák a kommandósok: 333-an halnak meg, köztük 186 gyerek.

Putyin elnök váratlan és messzemenő következményekkel bíró reakciót ad a tragikus eseményekre. Olyan külső erőket vádol a történtekkel, amelyek állítása szerint „Oroszország ízekre szedésén” munkálkodnak, majd bejelenti a helyhatósági választások felfüggesztését, állítása szerint azért, hogy hatékonyabban tudja irányítani az országot. Ettől kezdve Oroszország összes régiójának kormányzóját az államfő, vagyis maga Putyin fogja kinevezni.

A reformnak Ukrajnára nézve is komoly következményei vannak. Az orosz politikai stratégák egyszer csak elveszítik az egyik jövedelmező bevételi forrásukat, és Kijivbe sietnek, hogy a közelgő elnökválasztáson élősködjenek. Az orosz hírszerzés egyik egységét, továbbá egy tanácsadókból álló csapatot is Kijivbe vezényelnek, ahol felállítják az úgynevezett „orosz klubot”, lényegében egy spin doktorokból álló állandó csapatot, amely végeláthatatlan és jobbára értelmetlen kerekasztal-beszélgetéseket rendez.

Moszkva szemérmetlenül, de hatékonyan lobbizik Viktor Janukovicsért – mindenesetre a Kreml biztos a dolgában. Putyin rendszeresen, nagyjából kéthavonta találkozik Janukoviccsal, és a nyilvánosság előtt is többször biztosítja a támogatásáról. Janukovics kétszer is elutazik Szocsiba, és háromszor meglátogatja az orosz elnököt annak novo-ogarjovói rezidenciáján. Putyin még a születésnapján is felhívja Janukovicsot, hogy átadja jókívánságait, majd átugrik a Krímbe, ahol Medvedcsuk dácsájában száll meg. A terepen bevetett orosz tanácsadók biztosítják róla Moszkvát, hogy Janukovics győzelme borítékolható.

A kampányt ekkor rendkívüli esemény szakítja félbe: Viktor Juscsenko eltűnik.

A történtekről a kampánystáb tagjai még tizennyolc év elteltével is egymásnak ellentmondó emlékeket őriznek. Az elnökjelölt egészségi állapota egyszer csak romlani kezd, amit már ránézésre is bárki rögtön megállapíthat: Janukovics arca ijesztően felfúvódik és eltorzul. Mindenki mérgezést emleget. Néhány, a kampánycsapathoz közel álló forrás ugyanakkor azt állítja, hogy az elnökjelölt plasztikai műtéten esett át, amely akut allergiás reakciót váltott ki.

Ekkoriban még nem közismert, hogy Vlagyimir Putyin előszeretettel mérgezi meg az ellenségeit. Az első áldozata, akivel bizonyíthatóan így járt el, az FSZB egykori tisztje, Alekszandr Litvinyenko, akit 2006-ban polóniummal mérgeztek meg Londonban. Ugyanakkor valamivel korábban, 2004 szeptemberében, alig egy héttel Juscsenko esetét követően Roman Cepov egykori maffiózó, nem mellesleg az orosz elnök közeli ismerőse is gyanús körülmények között hal meg Szentpéterváron. A nyomok mérgezésre utalnak, magát a méreganyagot azonban a hatóságoknak nem sikerül azonosítaniuk.

Bármi áll is Juscsenko egészségügyi problémái mögött, a kérdés az, hogy mi a teendő. A történtek az egész kampánystábot sokkolják. A tanácsadója, Olekszand Volkov ismer egy bécsi klinikát, ahol talán rendbe tudják hozni a jelöltjüket. Ennél is fontosabb, hogy Juscsenkót mentálisan is helyre kell tenni, miután az egykori sármőr egyik pillanatról a másikra elveszítette vonzerejét.

Volkov és Zsvanija eközben következetesen azt kommunikálja, hogy Juscsenko újabb merényletet élt túl. A nyilvánosság meggyőzését megkönnyíti az a tény, hogy az ellenfele, Janukovics elítélt bűnöző, aki mögött folyamatosan ott ólálkodik a rossz szelleme, Putyin.

2004. szeptember 17-én a kampánystáb bejelenti, hogy Juscsenkót mérgezés gyanújával a bécsi Rudolfinerhaus klinikára szállították. Szeptember 18-án Juscsenko visszatér Kijivbe, és beszédet tart a város központján található Európa téren. A jelenlévők elborzadnak a látványtól: Juscsenko arca továbbra is ijesztően duzzadt, és alig tud beszélni.

Medvedcsuk, akit szintén megdöbbent Juscsenko megváltozott külseje, úgy dönt, hogy itt az ideje bevinni a kegyelemdöfést. Az ukrán tévécsatornák, miután eddig nem nagyon foglalkoztak a kampányával, most azt az utasítást kapják, hogy mutassák meg minél többször az ellenzék jelöltjét, és bátran közelítsenek rá az arcára. Az ellenfelei gátlástalanul gúnyolódnak rajta, és arra utalgatnak, hogy bizonyára romlott sushitól vagy a túl sok vodkától került ilyen állapotba. Azt „tanácsolják” neki, hogy kerülje a külföldi ételeket, és egyen inkább ukrán burgonyát és malacsültet.

A lejáratókampány egészen addig tart, amíg Juscsenko megérkezik a parlamentbe. A fényárban úszó ülésteremben aztán mindenki meggyőződhet róla a saját szemével is, hogy az egykori vonzó herceg miként változott szörnyszülötté; kétségtelen, hogy az arca rémületesen eltorzult. Alig néhány nap alatt teljességgel más ember lett belőle.

– Nézzenek az arcomra, és hallják meg a szavaimat! Ez századrésze azoknak a problémáknak, amelyekkel szembesülnöm kellett. Gondoskodjanak róla, hogy maguk ne járjanak majd ugyanígy! Mindez nem az étkezésről szól, hanem a hatalomról – jelenti ki Juscsenko. – Látott maguk közül bárki is részegen az elmúlt húsz évben? Emelje fel a kezét, aki igen!

Senki sem mozdul.

Viktor Medvedcsuk rájön, hogy a stratégiája kezd visszaütni.

– Egyetlen ujjal sem értünk hozzá! – kiabálja egy baráti újságírókkal szervezett találkozón.

A tévé szerint Juscsenko arcának elváltozását a rossz minőségű botox vagy őssejtes beavatkozás okozhatta, ezt azonban senki sem hiszi el. A kormánypárti média kísérletei az ellenzéki jelölt lejáratására látványosan visszafelé sülnek el. Most már egész Ukrajnának meggyőződése, hogy a hatóságok próbálták meggyilkolni Juscsenkót.

A kampánystábja bejelenti, hogy Juscsenko vérében a szervezet immunrendszerét kiiktató dioxint találtak. David Zsvanija felidézi, hogy szeptember 5-én, öt nappal a kórházba szállítása előtt ő és Juscsenko együtt vacsorázott az SZBU (az ukrán titkosszolgálat) igazgatójával és a helyettesével. Kucsma is tudott a találkozóról, ahol többek közt arról is beszéltek, szüksége van-e Juscsenkónak testőrökre, hogy megakadályozzanak egy esetleges merényletet. Juscsenko csapata azt sugallja, hogy a jelöltet ezen a vacsorán mérgezhették meg.

Néhány évvel később David Zsvanija már azt fogja mondani, hogy semmiféle mérgezés nem történt, és az egészet csak Juscsenko stábja találta ki. 2022-ben Zsvanija egy légitámadás során veszti életét Ukrajna oroszok által megszállt területén. Szárnyra kap azonban egy olyan elmélet is, hogy Zsvanija valójában ma is életben van, és a megelőző években mindvégig az orosz titkosszolgálatnak dolgozott. Juscsenko mindenesetre tartja magát ahhoz a változathoz, hogy egyesek holtan akarták látni, és tudja is, kik, de nem áll módjában megnevezni őket.

Bármi is az igazság, a lényeg az, hogy a választásokhoz közeledve Juscsenkónak nemcsak a külseje, de a magatartása is megváltozik; egyre inkább mártírként tekint magára, aki hatalmas áldozatot hozott a népéért, ám továbbra is kész harcolni, mivel tudja, hogy az ellenség semmitől sem riad vissza.

Gleb Pavloszkij orosz politikai stratéga, aki a „Kreml végrehajtója” Janukovics csapatában, úgy véli, hogy a mérgezés alapvetően megváltoztatta a kampány menetét. A karneváli hangulat véget ért, és a helyét átvette a félelem. Ettől kezdve már nem csupán politikai játszmáról, hanem a szó legszorosabb értelmében véve élethalál-harcról volt szó.

Szeptember végén Viktor Janukovics Nyugat-Ukrajnába megy kampánykörútra. Ivano-Frankivszkban diákok egy csoportja üdvözli, akik elvileg a támogatására érkeztek. A transzparenseiken is Janukovics neve olvasható – csakhogy nem ezt a nevet skandálják, hanem Juscsenkóét. Ahogy a miniszterelnök leszáll a buszról, az egyik hallgató egy tojást hajít felé. Janukovics a szívéhez kap, és a földre rogy, mintha legalábbis gépkarabéllyal lőttek volna rá. Az emberei egy darabig azt állítják, hogy merényletet kíséreltek meg a jelöltjük ellen, a videófelvételek azonban ezt nem támasztják alá. Fél Ukrajna jót derül ezen a nevetséges PR-színjátékon.

Katonai parádé Kijivben

Oroszország minden eszközt bevet Janukovics győzelméért. Bejelentik, hogy az ukrán vendégmunkások kedvezményes feltételek mellett dolgozhatnak Oroszországban, azonkívül alacsonyabb energiaárakkal kedveskednek Ukrajnának.

Ahogy a választások közelednek, úgy válik egyre komikusabbá Janukovics Moszkva általi támogatása. 2004. október 7-én Janukovics részt vesz Putyin születésnapi ünnepségén. Október 28-án, három nappal a szavazás előtt parádét tartanak a Hrescsatik úton, a város náci uralom alóli felszabadításának 60. évfordulója alkalmából. A valóságban Kijivet november 6-án szabadították fel, az ukrán hatóságok azonban a kormány jelöltjének kedvéért szemrebbenés nélkül egy héttel előrébb hozzák az eseményt. A Hrescsatikon második világháborús uniformisba bújt színészek pöffeszkednek. A győzelmi zászlót, vagyis az ikonikus vörös zászlót, amelyet a szovjet csapatok tűztek a berlini Reichstag tetejére 1945 májusában, egyenesen Moszkvából hozzák az eseményre.

A pódium VIP-részlegén ott találjuk az ukrán elnököt, Leonyid Kucsmát, a kabinetfőnökét, Viktor Medvedcsukot, az utódját, Viktor Janukovicsot, továbbá Vlagyimir Putyin elnököt és az ő kabinetfőnökét, Dmitrij Medvegyevet. Akkor még senki sem tudta volna elképzelni, hogy Dmitrij Medvegyev egyszer Putyin utódja lesz, aki pár évvel később egy elnöki ciklus idejére melegen tartja a főnöke székét.

A hazafias dáridó fő apropója az, hogy az oroszok és az ukránok közös erővel győzték le a nácikat – ez a téma Janukovics egész választási kampányát végigkíséri. Mindebből természetesen az is következik, hogy az orosz kampányguruk javaslatára Juscsenkót nacionalisták pátyolgatásával és fasisztoid eszmék hangoztatásával vádolják. A 2004-es kampány lényegében a későbbi propagandaháborúk főpróbájának is tekinthető.

A Kreml propagandája a második világháborús szovjet győzelmet teszi meg az állami ideológia sarokkövévé, egyúttal ez lesz a nemzeti büszkeség elsődleges szimbóluma is. A liberális média még a pobedobeszije (győzelmi mánia) kifejezést is feltalálja, amely a világháborús diadal kihasználására, és a németek felett aratott győzelem grandiózusan túlzó ünneplésére utal. A fasizmus felett aratott „elsöprő győzelem” felidézésével a Kreml az orosz nép hazafiságára igyekszik ráerősíteni, miközben ironikus módon éppen a fasizmus hazai változatának magjait hinti el.

Moszkva úgy viselkedik, mintha Putyin maga indulna Ukrajna elnöki székéért és nem is Janukovics, hanem valójában ő volna Juscsenko igazi riválisa. Az első forduló előtt az orosz vezető több interjút is ad a három legnagyobb ukrán tévécsatornának. Sztanyiszlav Belkovszkij, a Juscsenkónak és Berezovszkijnak dolgozó orosz politikai stratéga felidézi, hogy Putyin miként igyekezett megfélemlíteni az ellenzéket a választás előestéjén. Az interjúk előtt Juscsenko támogatói úgy érezték, komoly esélyük van a győzelemre – miután azonban Ukrajna összes tévéképernyőjéről a magabiztos Putyin tekint le rájuk, sokkal borúsabban ítélik meg a kilátásaikat. A többségi vélemény immár úgy szól, hogy Putyin a legnépszerűbb politikus Ukrajnában, és hiábavaló szembeszállni vele.

– Ne harcolj az elkerülhetetlennel – közli Belkovszkijjal Janukovics tanácsadója, Pavlovszkij egy négyszemközt folytatott beszélgetésük során.

Úgy tűnik, az ellenfele egyetért azzal, hogy Janukovics győzelme biztosnak tekinthető, és inkább defenzívába vonul, dühösen megjegyezve, hogy az elnök szavazói egytől egyig „zombik és vérfarkasok”.

A Majdan narancsba borul

A választás első fordulója mindenki meglepetésére gyakorlatilag döntetlennel végződik: Juscsenko mindössze fél százalékponttal (39,87%) szerez többet Janukovicsnál (39,32%). Mindez nem szegheti kedvét Janukovics Kremlben ülő barátainak, akik továbbra is meg vannak győződve róla, hogy övék lesz a győzelem. Az ekkor kibontakozó események Vlagyimir Putyin uralkodása első tíz évének legsúlyosabb kudarcához vezet majd.

2004. november 2-án megérkezem az amerikai orosz nagykövetnek otthont adó Szpaszo-házhoz. Ez az amerikai elnökválasztás napja. Az újraválasztásáért küzdő George W. Bush méretteti meg magát John Kerry szenátorral szemben, Moszkva pedig a jeles alkalomból fogadást ad a diplomatáknak. Az est folyamán több olyan orosz politikai tanácsadóval is módomban áll beszélgetni, akiket a Kreml szerződtetett le, hogy győzelemre segítsék Janukovicsot. Az első fordulót követő szünet után visszatérnek Moszkvába, hogy drága whiskey-t fogyasszanak, bizakodást és magabiztos nyugalmat sugározva.

– Szegény amerikaiak, ők ma választanak, és fogalmunk sincs róla, hogy ki fog nyerni. Ehhez képest Ukrajnában még három hét van a második fordulóig, és már tudjuk, hogy a mi jelöltünk, Viktor Janukovics fog győzni – mosolyodik el Vjacseszlav Nyikonov, Putyin parlamentjének egyik képviselője, Sztálin miniszterelnökének, Vjacseszlav Molotovnak az unokája.

A második forduló estéjén Julija Timosenko felszólítja az ellenzék támogatóit, hogy vouljanak ki Kijiv főterére, és ott nyilvánítsák ki az akaratukat. Több ezren tódulnak az utcákra narancsszínű szimbólumokat viselve – ez Juscsenko kampányának színe –, hogy elfoglalják a korábbi tömegtüntetéseknek is helyet adó Majdan Nezalezsnosztyit (Függetlenség teret).

Putyin mindeközben Brazíliában jár hivatalos látogatáson. Amikor Ukrajnában bezárnak a szavazóhelyiségek, felhívja Kucsmát, aki közli vele, hogy az exit pollok szerint Janukovics nyert. Ezután Putyin felhívja Janukovicsot, hogy gratuláljon a győzelemhez.

Közben Juscsenko támogatói sátrat vernek a Majdanon, és a második forduló eredményének megsemmisítését követelik, amelyeket szerintük meghamisítottak. Több tízezren ácsorognak a fagyos időben a narancssárga transzparensek alatt. A tüntetések majdnem egy teljes hónapon keresztül tartanak.

A független exit pollok szerint Juscsenko győzött, és ezt az eredményt a téren is bejelentik. Medvedcsuk azonban arra utasítja a Központi Választási Bizottság elnökét, hogy az előzetes szavazatszámlálás eredményeinek megfelelően Janukovicsot nevezze meg a választás győzteseként.

Kucsma nem meri feloszlatni a tüntetést: még mindig ő az elnök, vagyis az esetleges vérontás is az ő kezén száradna, nem pedig Janukovicsén, így nem sok hajlandóságot mutat arra, hogy a saját jövőjét is kockára tegye az utódjáért. Azonkívül a Kijivben tartózkodó amerikai szenátor, Richard Lugar figyelmezteti, hogy a karhatalom bevetése könnyen a hágai nemzetközi bíróság elé juttatná, ahogyan az a szerb elnökkel, Slobodan Miloševićcsel is történt.

– Putyin megpróbált nyomást gyakorolni Kucsmára, hogy verje szét a Majdant – idézi fel a történteket Viktor Pincsuk. – Ha ez megtörténik, Ukrajna előbb páriává, majd Oroszország prédájává vált volna.

November 23-án este Leonyid Kucsma felhívja a lengyel elnököt, Aleksander Kwaśniewskit, akinek megígéri, hogy nem fog vér folyni, illetve megkéri kollégáját, hogy látogasson el Kijivbe. Rajta kívül még a brit Tony Blairt is meghívja a fővárosba, Blair azonban, aki ekkoriban éppen nagyban dolgozik a Putyinnal való kapcsolata rendbetételén, visszautasítja az ajánlatot: közli az ukrán elnökkel, hogy az európaiaknak nem kellene beavatkozniuk az orosz érdekszféra belügyeibe.

Az ukrán parlament november 23-án ül össze. Juscsenko a pódiumra lép, és bejelenti, hogy megnyerte a választást. A házelnök, a Za JedU blokk vezetője kikapcsolja a mikrofonját, Juscsenkót azonban ez sem akadályozza meg abban, hogy letegye az esküt a Bibliára és az alkotmányra.

Putyin a patthelyzet mielőbbi feloldását sürgeti, Kucsma azonban visszavonult a városon kívül fekvő rezidenciájába. Janukovicsnak fogalma sincs róla, hogy mi történik. Az elnöki adminisztráció épülete gyakorlatilag kiürült. Egyedül Medvedcsuk maradt odabent, aki továbbra is folyamatosan tartja a kapcsolatot Moszkvával, és várja az utasításokat.

Mindeközben a Majdanon tüntető tömeg létszáma egyre csak nő. Julija Timosenko felszólítja a jelenlévőket az elnöki épület megrohamozására:

– Vagy önként átadják a hatalmat, vagy elvesszük tőlük.

Timosenko értésére adják, hogy ebben az esetben elkerülhetetlen lesz az erőszak.

– Akkor majd hősökként fogunk elhullani – feleli erre a politikus.

Demjan Kudrjavcev, Berezovszkij kijivi embere felidézi, hogy miként próbálták felkészíteni az ellenzéki vezetőket a megfelelő forradalmi technikákra – ő maga a grúziai rózsás forradalomban szerzett ezzel kapcsolatban értékes tapasztalatokat. Azt tanácsolja, hogy torlaszolják el a metró bejáratát, ezzel nyilvánvalóvá téve a hatóságok szemében, hogy elveszítették az ellenőrzésüket a város felett.

– Rendben, de akkor hogy jutnak el az emberek másnap a Majdanra? – kérdezik tőle.

– Csak nem akarjátok hazaküldeni őket? Ha egyszer hazamennek, többé már nem jönnek vissza! – tiltakozik az orosz stratéga. – Itt kell tartanotok őket a téren!

Az ukrán ellenzékiek azonban nem értenek egyet.

– Nem, engedni kell őket hazamenni, hogy alhassanak, megmosakodhassanak, megmelegedhessenek és ehessenek. Aztán majd visszajönnek másnap reggel.

Kudrjavcev elborzadva hallgatja őket. Elmondja, hogy ez nem így működik, és az ukránok elképzelései teljességgel ellentmondanak a tömegpszichológia alaptörvényeinek. Az emberek végül éjszakára hazamennek, majd másnap reggel visszatérnek – méghozzá jóval nagyobb számban.

Janukovics moszkvai összekötője, Pavlovszkij később felidézi, hogy abban az időszakban még a szállodáját is alig tudta elhagyni (a hotel a Majdan tőszomszédságában áll). Csak úgy tudta átverekedni magát a tömegen, hogy ő is narancssárga kendőt kötött magára. Miután megérkezett Moszkvába, rá kellett ébrednie, hogy a Kremlnek fogalma sincs a kijivi eseményekről; a vezetés tagjai egyre-másra bontogatták a pezsgőket, és nem győztek gratulálni egymásnak a sikeresen levezényelt kampányért. „Munka elvégezve – gondolták. – Janukovics az elnök. A Majdanon zajló tüntetésekkel nem kell foglalkozni.” Moszkva jó sokáig képtelen szembenézni az ukrán tüntetések realitásával, és nem hajlandó belátni, hogy mindez az ukrán társadalom valós akaratának és érzületének kifejeződése. A vezetés egyszerűen el sem tudja képzelni, hogy a tüntetők önszántukból vannak a téren, és nem nyugati oligarchák pénzelik őket. Az orosz társadalomnak valóban nincs saját hangja az akarata kifejezésére, így az orosz újságírók és politikusok számára elképzelhetetlen, hogy a dolgok másképp is történhetnek. A figyelmük továbbra is teljes mértékben az elit magatartására irányul.

Nem alku tárgya

Végül november 24-én a Központi Választási Bizottság hivatalosan is bejelenti, hogy Janukovics nyerte meg a választásokat. Putyin másodszor is gratulál a nyertesnek. Colin Powell amerikai külügyminiszter kijelenti, hogy a széles körben tapasztalt választási visszaélésekkel kapcsolatos jelentések miatt nem ismerik el Janukovicsot legitim elnöknek.

Vlagyimir Putyint felbőszíti a világ vezetőinek az ukrajnai helyzetre adott reakciója. Elfogultsággal vádolja a nemzetközi közösséget, miután az korábban minden további nélkül elfogadta a nyilvánvalóan nem demokratikus körülmények között megtartott afganisztáni, koszovói és iraki választások eredményét. Ezek szerint Ukrajna esetében más a mérce. Putyin november 25-én Hágába utazik, hogy az EU vezetőivel találkozzon, ahol az Egyesült Államokat nyíltan az Ukrajna belügyeibe történő beavatkozással vádolja. Állítása szerint Juscsenko kampányát az első perctől kezdve az utolsóig Richard Lugar amerikai szenátor irányította.

Az 1+1 tévécsatorna feje, Alekszandr Rodnyanszkij, aki ekkor már Moszkvában lakik, arra tér vissza Kijivbe, hogy a városban folyamatosak a tüntetések, ennek ellenére a riportereinek továbbra is kizárólag a Medvedcsuk által megadott témákról szabad tudósítaniuk, és egyetlen adásban sem említhetik meg Juscsenko nevét – annak ellenére, hogy egyébként ők maguk is narancs kendőkben járnak be a munkahelyükre. Mindez nincs túl jó hatással az újságírók moráljára, akik közül a többség – jellemzően a tapasztaltabbak – otthagyja a csatornát. Rodnyanszkij felkeresi Kucsmát, és közli vele, hogy aligha fogják tudni sokáig fenntartani a látszatot. Az elnök hallgat.

November 25-én Rodnyanszkij vezető riporterei gyűrűjében bejelenti, hogy az 1+1 csatorna változtat a műsorszerkesztési elvein. Mostantól fogva nem engednek a politikai nyomásgyakorlásnak, és kizárólag az igazságról fognak beszámolni. A lépés fontos precedenst teremt, egyúttal komoly csapás a rezsim szempontjából, amelynek tartóoszlopai ekkor már mindenki számára láthatóan omladoznak.

November 26-án Kwaśniewski lengyel elnök vezetésével EU-küldöttség érkezik Kijivbe. Ezzel egy időben Janukovics hívei a donbászi régióból a jelöltjük kampányában is használt kék-fehér zászlókkal a fővárosba vonulnak, és ígéretet tesznek rá, hogy erővel fogják szétkergetni a majdani narancsos tüntetőket. Küszöbön áll a vérontás. Kwaśniewski figyelmezteti Kucsmát, hogy amennyiben erőszakra kerül sor, mindenki őt fogja felelőssé tenni a polgárháborúért. Janukovics utasítja a donbásziakat, hogy forduljanak vissza.

A közvetítők kerekasztalt szerveznek, hogy közösen próbáljanak megoldást találni a kialakult helyzetre. Az ukrán elnök felhívja Putyint, és megkéri, hogy küldjön egy orosz képviselőt is a tárgyalásokra. Putyin Borisz Jelcint javasolja. Mindenki tisztában van vele, hogy Putyin gúnyt űz a tárgyalásokból: az öreg és beszámíthatatlan Jelcin csak akadályozná az érdemi megbeszéléseket.

– Ezt sajnos nem tudom komolyan venni – mondja Kwaśniewski. – Szerettem Jelcinnel dolgozni, és továbbra is tisztelem, de most használható tárgyalópartnerre van szükségünk.

Putyin végül egykori belügyminiszterét, az orosz duma jelenlegi elnökét, Borisz Grizlovot küldi Kijivbe, aki egyebek mellett „a parlament nem a vita helye” szólásáról híresült el. Kétségkívül tökéletesen alkalmas a feladatra, vagyis arra, hogy mindenfajta megállapodásnak keresztbe tegyen.

Grizlov rögtön világossá teszi az álláspontját: Janukovics az elnök, a választási visszaélésekről szóló híradások hamisak, és a téma ezzel lezártnak tekinthető. A megbeszélés egyik résztvevője megjegyzi, hogy a szavazatoknak legfeljebb a 10 százalékát hamisították meg.

– Ebben az esetben – mondja Kwaśniewski – nyugodtan írják bele az alkotmányukba, hogy amennyiben a szavazatoknak legfeljebb a 10 százalékát hamisítják meg, úgy a választások legitimnek tekinthetők.

Grizlov az orosz propaganda legsajátabb hagyományait követve felhívja a jelenlévők figyelmét a 2000-es amerikai elnökválasztáson történtekre, amikor is a floridai szavazatok újraszámlálását éppen a választási rendszer stabilitásának megőrzésére hivatkozva állították le. Azt javasolja, hogy ők is járjanak el ennek szellemében: egyszerűen ismerjék el Janukovicsot elnöknek, és menjenek haza.

Kwaśniewski felhívja az egyetlen személyt, aki megítélése szerint hatással lehet Putyinra: Gerhard Schröder német kancellárt. Megkéri, hogy magyarázza el az orosz elnöknek, hogy nem az áskálódó európaiak és amerikaiak próbálják „a saját emberüket”, vagyis Juscsenkót az elnöki székbe juttatni, hanem a hatalmas létszámban utcára vonuló kijivi tüntetők, akik még mindig nem hajlandók hazamenni, és továbbra is méltányos és igazságos választásokat követelnek. Schröder hamarosan arról értesíti Kwaśniewskit, hogy nem járt sikerrel. Az orosz elnök közölte vele, hogy sokkal jobban érti az ukrajnai helyzetet, mint ő és Kwaśniewski együttvéve.

Nem sokkal Oroszország ukrajnai inváziójának megindulása után alkalmam nyílt beszélni Kwaśniewskival. Az egykori lengyel elnök többször is felidézte, hogyan nézett ki a kapcsolattartás Putyinnal azokban az időkben, amikor még kollégák voltak. Azt mesélte, utólag úgy érzi, már akkor sejtenie kellett volna, hogy mit tervez Putyin, aki a Kremlben tartott sok-sok órányi megbeszéléseik során több ízben is világossá tette, hogy három történelmi példaképe nem más, mint Nagy Péter, Nagy Katalin, valamint „Joszif Visszarionovics”. A lengyel elnök elképedt rajta, hogy Putyin ekkora tisztelettel, a kereszt- és apai nevén hivatkozik Sztálinra.

„A szétesés tendenciája”

Az orosz média szélsőségesen egyoldalúan számol be a kijivi eseményekről. Az állami televízió szerint Ukrajnában lényegében a Nyugat által szított, oroszellenes államcsíny zajlik. Aztán november végén a tévében egyszer csak szeparatizmusról kezdenek beszélni.

November 26-án a kelet-ukrajnai Luhanszk városában a regionális tanács képviselői megszavazzák egy „Délkeleti Köztársaság” létrehozását, és Vlagyimir Putyinhoz fordulnak támogatásért. November 28-án a szintén az ország keleti felében fekvő Szeverodoneckben létrejön az úgynevezett Képviselők Minden Szintjének Kongresszusa – az Ukrajna tizenhét régiójából érkező, a narancsos forradalommal szembenálló politikusokból álló gyűlés. Janukovics hallgat. A találkozó alaphangját a harkivi és a donecki kormányzók adják meg, akik népszavazás kiírását javasolják egy „Délkeleti Szövetségi Állam” létrehozásáról; az államalakulat fővárosának Kijivet szánják. A végrehajtó bizottságban afféle tiszteletbeli tagként Putyin különmegbízottja, a moszkvai polgármester Jurij Luzskov is helyet foglal, aki már régóta lelkes támogatója a Krím elszakadásának. Luzskov beszéde ugyanakkor világossá teszi, hogy Moszkva egyelőre nem veszi komolyan az ukrán szeparatizmus ügyét, és az egészet csupán arra használja, hogy megfélemlítse és Janukovics győzelmének elfogadására kényszerítse Kijivet.

– Ukrajnában jelenleg két ellentétes erő dolgozik – mondja. – Egyrészt sokan kívülről akarnak beavatkozni az ukrán belügyekbe; másrészt ott van Oroszország, amely teljes mértékben tiszteletben tartja az ország szuverenitását – majd a következő rejtélyes megjegyzést teszi hozzá: – Moszkva polgármestereként készen állok rá, hogy levegyem a kedvenc sapkámat, hogy olyan lehessek, mint Janukovics.”

Maga a jelölt azonban habozik:

– Nem kell hozzá sok idő, és minden szétesik. Inkább találjunk megoldást anélkül, hogy drasztikus eszközökhöz kelljen nyúlnunk. Ha csak egyetlen csepp vért is kiontanak, akkor semmi sem akadályozhatja meg a vérfürdőt.

A találkozó eredménytelenül zárul, és a következő tíz évre a Délkeleti Köztársaság ügye feledésbe merül.

Putyin továbbra is nyomást gyakorol Kucsmára, hogy oszlassa fel a tüntetést a Majdanon. Az ukrán elnök pontosan látja, hogy ez nem lehetséges, ugyanakkor nem szívesen mond ellent orosz kollégájának. Így hát Moszkvába repül, és már rögtön a vnukovói reptéren találkozik Putyinnal. Szemtanúk szerint Kucsma vizsgálgatni kezdi a cipőfűzőjét, miközben azt ismételgeti: „Maga nem érti Ukrajnát, Vlagyimir Vlagyimirovics.”

Kucsma felveti, hogy megsemmisíti az eredményt, és más jelöltekkel új választást ír ki. Putyinnak nincs ellenére az ötlet, de azzal riogatja Kucsmát, hogy Ukrajna kettészakadhat: a nyugati oldalon Juscsenko, a keletin pedig Janukovics lesz az elnök.

– Meglehetős aggodalommal követjük a szétesés tendenciáját. Korántsem vagyunk közömbösek aziránt, hogy mi zajlik Ukrajnában… orosz nyelvű országról van szó. Nem túlzás azt mondani, hogy az ukrán családok legalább fele, ha nem több rokoni és személyes kapcsolatokat is ápol Oroszországgal.

Az új választások kiírását azonban senki más nem támogatja. Hivatalosan senki sem vonta kétségbe az első forduló eredményét, ellenben mindkét oldal megkérdőjelezte a második fordulót. Bonyolult jogi huzavona után az ukrán Legfelsőbb Bíróság lényegében a majdani tüntetők oldalára áll. A civil társadalom nyomására a második forduló eredményét semmisnek nyilvánítják, és december 26-ára kiírják a harmadik fordulót.

Harmadik menet

Hosszas vitát követően, december 8-án a Verhovna Rada több kompromisszumos törvényt is elfogad. Juscsenko javaslatára először is módosítják a választási törvényt: új szabályokat iktatnak be, amelyek jelentős mértékben megnehezítik az eredmények meghamisítását. Másodszor, megváltoztatják a Központi Választási Bizottság összetételét, ami szintén a Majdan egyértelmű győzelmét jelenti. Harmadszor, Kucsma javaslatára módosítják az akotmányt: az elnöki hatalom egy része a parlamenti többséggel rendelkező kormányhoz kerül. Ez a változtatás azt jelenti, hogy ha Kucsmából miniszterelnök lenne Janukovics elnöksége alatt, Medvedcsukkal együtt továbbra is ellenőrzése alatt tarthatná a parlamentet, és tovább szélesíthetné a befolyását.

December 26-án, amikor az európaiak többsége még a karácsonyi vacsorát próbálja kiheverni, közzéteszik, hogy jelentős szavazattöbbséggel Juscsenko nyerte a harmadik fordulót. Mindez nem a karácsonyi csodának, hanem számos hivatalnok elszántságának köszönhető, akik készek voltak szembemenni a hatalommal, és a tiltakozók mellé álltak. A Majdanon egész este szól a zene, az emberek táncolnak.

Azt az estét én is a Majdanon töltöm – soha életemben nem tapasztaltam még ehhez fogható ünnepi hangulatot, sem rockkoncerten, sem a focivébén. Az emberek ölelgetik egymást, sírnak örömükben, és egyre azt kérdezgetik tőlem:

– Ti mikor csináltok forradalmat Moszkvában?

És ebben a pillanatban magam is elhiszem, hogy hamarosan valóban forradalom lehet Moszkvában.

A választás eredménye igazi gyomrossal ér fel a Kreml számára. A politikai tanácsadókból, spin doktorokból és képviselőkből álló kijivi hadosztály tagjai egyre-másra küldték a derűlátó jelentéseket Moszkvába, amelyekben arról biztosították a feletteseiket, hogy mindent kézben tartanak, az embereket szerencsére „nem fertőzte meg a narancsos ragály”, és „a nyugatbarát jelöltnek gyakorlatilag esélye sincs”. A Kreml vezetése nehezen tud szembenézni vele, hogy a hírszerzés kudarca valamiképpen a saját alkalmatlanságukkal is összefügghet. Annak beismerése, hogy a célra fordított rengeteg pénzt eltékozolták (vagy ellopták), az öngyilkossággal érne fel. Nem telik többre tőlük, mint hogy ezúttal is a Nyugatot hibáztatják: „Mi minden tőlünk telhetőt megtettünk, de az amerikaiak többet fizettek a saját emberüknek.” Putyin is tagadásba menekül, és saját maga előtt is képtelen beismerni, hogy ezúttal rosszul mérte fel a lehetőségeit, nem járt el elég körültekintően, félreértette Kucsma és Janukovics valódi szándékait, és túlságosan is támaszkodott a barátjára, Medvedcsukra.

Az elnöki ciklusa leteltét követően Kijivben találkoztam Kucsmával. Valamivel előtte beszéltük meg az interjút, amelyre a hatalmas, meglehetősen komor, démonikus hangulatot árasztó irodájában került sor. Rögtön a következőkkel fogadott:

– Én nem adok interjút magának. Ez nem interjú. Nem is találkoztunk. Értve vagyok?

Ezután hosszú és roppant érdekes beszélgetést folytattunk.

A narancsos forradalom vízválasztót jelent Vlagyimir Putyin számára. Ezzel vette kezdetét féktelen paranoiája és mindent elemésztő rettegése, miszerint az amerikaiak semmitől sem riadnak vissza, hogy elszakítsák Ukrajnát Oroszországtól. „Gondoskodnunk kell Ukrajnáról, különben elveszítjük” – mondogatta már az elnökválasztás előtt is. Miután 2004-ben a Majdanon valóban elveszítette az országot, Putyin levonja a következtetést: úgy tud a leghatékonyabban „gondoskodni” Ukrajnáról, ha visszahódítja.

12. MEGINT A BŐSÉG: VIKTOR JANUKOVICS FELÜLKEREKEDIK A NARANCSOS FORRADALMON

Komszomolisták a kormányrúdnál

2004-ben, a narancsos forradalom diadalát követően generációváltás megy végbe az ukrán politikában. A hatalom olyanok kezébe kerül, akiknek korábban nem lett volna esélyük feljebb jutni a kommunista párt ranglétráján. A Szovjetunió összeomlásakor és a Párt megszűnésekor még fiatalok voltak, és legfeljebb a Komszomol szintjén tudták építgetni a karrierjüket. Az Össz-szövetségi Lenini Kommunista Ifjúsági Szövetséget, röviden a Komszomolt Lenin halála után, 1924-ben hozták létre a Szovjetunióban. Az országban minden gimnazista számára kötelező volt belépni a szervezetbe.

Az új ukrán kormány tagjai közül Olekszandr Zincsenko jutott a legmagasabbra a Komszomolban; a választások után ő lesz Juscsenko kabinetfőnöke. Julija Timosenko, Petro Porosenko és annak egyetemi csoporttársa, valamint a későbbi grúz elnök, Miheil Szaakasvili ifjúkorukban szintén mind aktív szerepet töltöttek be a Komszomolban.

Történetesen Oroszország új oligarchái közül is jó néhányan aktív Komszomol-tagok voltak. Az olajmágnás Mihail Hodorkovszkij például a Komszomolban szerzett kapcsolatain keresztül építette fel az első vállalkozását. Ő is vágyott a hatalomra: arról álmodozott, hogy egy szép napon parlamentáris köztársasággá teszi a hazáját. Elsősorban politikai ambícióinak köszönhette, hogy az állam 2005-ben lefoglalta a vállalkozását, őt magát pedig tíz évre börtönbe zárta. Így hát a hatalom Oroszországban elkerüli az egykori ifjúkommunistákat: az ugyancsak exkommunista Jelcint egy KGB-s, a kommunista párt tagja, Putyin váltja, amivel legalábbis biztosított a nemzedékeken át tartó folytonosság.

Narancsos ragály

Vlagyimir Putyin csak majdnem egy hónappal a harmadik fordulóban aratott győzelme után, 2005. január 20-án gratulál Viktor Juscsenkónak. Ugyanezen a napon Washingtonban beiktatják George W. Busht, aki ezzel megkezdi második elnöki ciklusát.

Bush magabiztos győzelme nagy hatást gyakorol a Kreml vezetésére. Miután az amerikai politikus a Kongresszus mindkét háza fölött ellenőrzést szerez, Putyin egyszerre tekint rá irigységgel, tisztelettel és félelemmel. „Hadvezér császárként” jellemzi, és a bolygó teljhatalmú urát látja benne.

A beiktatáskor mondott beszédében Bush így fogalmaz:

– Az Egyesült Államok politikájának lényege, hogy minden nemzetben és kultúrában támogatja a demokratikus mozgalmak és intézmények fejlődését, és eltökélt szándéka, hogy mindenütt csírájában fojtsa el a zsarnokságot.

Ezek a szavak alaposan felkavarják Putyint. Afféle globális főrendőrként tekint az amerikai elnökre, aki mindenütt a demokráciával és az emberi jogokkal kapcsolatos üres közhelyekre hivatkozva igyekszik érvényesíteni az akaratát. Putyin és bizalmasai komolyan aggódnak, hogy a következő, Amerika által szponzorált „színes forradalom” helyszíne Moszkva lehet. Komolyan tartanak tőle, hogy a „narancsos Kijiv” csupán a főpróba volt.

– A Kreml biztos volt benne, hogy Mr. Busht hamarosan Oroszországban fogjuk viszontlátni. Igazi pánikreakció volt – idézi fel Gleb Pavlovszkij, Janukovics kampányának tanácsadója. – Tény, hogy ez a meggyőződés George W. Bush szerepének és hatásának újraértékelésén alapult: az volt a szilárd megérzésünk, hogy Bushsal hosszú távon számolni kell. Ekkor választották meg a második ciklusára, és nem úgy tűnt, hogy egyhamar leléphet a színről. Akkoriban ez volt a globális közhangulat, úgyhogy ebben nem is volt semmi meglepő. Egyszerűen tudtuk, hogy össze kell szednünk magunkat, és rendeznünk kell a sorainkat.

Pavlovszkij ekkoriban Vlagyiszlav Szurkovnak, a Kreml „szürke eminenciásának” dolgozik. Közösen dolgozzák ki annak tervét, hogy miként óvják meg Oroszországot a „narancsos ragálytól”, miképp vegyék elejét annak, hogy a forradalmi hevület Ukrajna határain is átterjedjen. A következő év folyamán Oroszországban betiltják a legnagyobb nyugati civil szervezeteket, a hazaiak számára pedig törvényileg lehetetlenítik el a külföldi források felhasználását. A forradalomellenes, kormánypárti ifjúsági mozgalom, a Nasi („Miénk”) tagjai végeláthatatlanul prédikálnak a televízióban „a külföldről importált forradalom fenyegetéséről”.

Mindemellett Oroszország minden tőle telhetőt megtesz azért, hogy keresztbe tegyen Ukrajna új, demokratikus hatóságainak. Ha a „narancsosoknak” valamiképpen sikerülne megvalósítaniuk a reformjaikat és javítani az emberek életszínvonalán, azzal bebizonyosodna, hogy a forradalom igenis hatékony eszköze a társadalmi fejlődésnek. Putyin éppen az ellenkezőjéről igyekszik meggyőzni az orosz nyilvánosságot: meg kell mutatnia, hogy a politikai változás áhítása csupán káoszhoz, instabilitáshoz és nyomorhoz vezet. Az orosz külpolitika elsődleges célja így az lesz, hogy megleckéztesse Ukrajnát, és félelemben tartsa az orosz lakosságot.

„Akkor majd együtt fogunk kibaszni vele”

Ukrajna már azelőtt számos problémával szembesül, hogy Vlagyimir Putyin elkezdené tervezni a bosszút Janukovics megalázó veresége miatt. A 2004-ben összetákolt narancsos koalíció már széthullóban van. 2005. január 23-án, Juscsenko beiktatásának napján mindenesetre a nagy többség még bizakodva tekint a jövőbe.

2005 januárjában a narancsos tábor lélegzet-visszafojtva várja, hogy Juscsenko kit fog kinevezni miniszterelnöknek. Végül Petro Porosenkónak ajánlja fel a tisztséget. Amikor a hír eléri a Londonban tartózkodó Berezovszkijt, rettenetesen megsértődik. Rögtön felhívja Juscsenkót, hogy emlékeztesse a megállapodásukra.

– A kormányt Timosenkónak kell vezetnie – mondja a számkivetett oligarcha. – Különben elküldöm ezt a felvételt Putyinnak – és lejátszik egy hangfelvételt, amelyen kettejük pár hónappal korábbi beszélgetése hallható.

– Segítek neked kibaszni Putyinnal – mondja Berezovszkij a felvételen.

– Akkor majd együtt fogunk kibaszni vele – mondja az akkori elnökjelölt, Juscsenko.

Másnap, az ekkor már elnök Juscsenko hivatalosan is Julija Timosenkót jelöli miniszterelnöknek, a parlament pedig jóváhagyja a választását. Ezek ugyanazok a képviselők, akiket Kucsma és Medvedcsuk egészen mostanáig a saját bábjainak hitt. Juscsenko győzelme azonban természetesen néhány nap leforgása alatt őket is elkötelezett „narancsosokká” varázsolta.

A lefokozott Porosenkót a Biztonsági Tanács vezetésével bízzák meg; erre vezethető vissza a közte és a Timosenko közötti konfliktus eredete is.

Miután így megzsarolta az elnököt, az új hatalom kerülni kezdi Berezovszkijt. Az oligarcha arra számított, hogy egyre-másra kapja majd a telefonhívásokat, és mindenki igyekszik meghálálni a szolgálatait, amiért cserébe legalábbis valamelyik frissen privatizált állami tévéhez vagy valamelyik másik értékes állami tulajdonhoz hozzájuthat. Az asszisztense, Demjan Kudrjavcev szerint az orosz elnök mintegy 50 millió dollárral támogatta a narancsos forradalmat. Berezovszkij nem kér különleges elbánást, mindössze annyit szeretne, ha az új kormány becsületes vállalkozóként tekintene rá, és lehetővé tenné a számára, hogy piaci áron juthasson vállalkozásokhoz. Egykori üzlettársai azonban fel sem veszik neki a telefont. Egyedül Julija Timosenko áll vele szóba, aki megígéri, hogy eljár majd az érdekében – ám sosem hívja vissza.

Juscsenko és Timosenko között hamar jelentkeznek az első feszültségek. Először is országosan cukorhiány lép fel, mire a miniszterelnök kijelenti, hogy a csokoládégyáras Porosenko körül létrejött kartell a felelős a dologért. Ezután Ukrajnának még üzemanyaghiánnyal is szembe kell néznie. Juscsenko a nyilvánosság előtt nekimegy a miniszterelnöknek, Timosenko pedig kijelenti, hogy a válságot mesterségesen gerjesztették az olajtársaságok.

Alig fél év leforgása alatt a narancsos koalíció darabokra hullik. Zincsenko, Juscsenko kabinetfőnöke korrupcióval és összeesküvéssel vádolja meg Porosenkót, és tiltakozásképpen lemond. 2005. szeptember 8-án Juscsenko döntésre jut: Timosenkót és Porosenkót is eltávolítja a posztjáról.

Éjjeli látomás

A „narancsosoktól” elszenvedett vereség eleinte a porba sújtja Ukrajna előző kormányát. Az elnökválasztás harmadik fordulójának másnapján, 2004. december 27-én holtan találják Heorhij Kirpa közlekedésügyi minisztert, Kucsma egyik közeli barátját. A hivatalos jelentés szerint Kirpa öngyilkosságot követett el. 2005. március 4-én az egykori belügyminiszter, Jurij Kravcsenko holttestét is megtalálják – történetesen épp aznap kellett volna tanúskodnia Heorhij Gongadze gyilkossági ügyének tárgyalásán. Kravcsenko halálát is öngyilkosságnak minősítik, bár a hatóságok arra már elmulasztanak épkézláb magyarázattal szolgálni, hogy miként lehetett képes kétszer is fejbe lőni saját magát.

A narancsos forradalom Viktor Janukovics számára is valódi gyomrossal ér fel: a vereségét követően joggal érezheti magát politikai hullának. Ő maga a következőképpen mesél erről az ismerőseinek. 2005-ben, vízkereszt napján (az orosz és ukrán ortodoxoknál ez az ünnep január 19-re esik) arra jut, hogy főbe lövi magát a Kijiv melletti mezsihirjai rezidenciáján. Amikor leszáll az este, előveszi a pisztolyát, és kimegy a tóhoz. A távolba pillant, és észreveszi a holdsugarat a víz felszínén. Ezt égi jelként értelmezi. Odahívja az egyik emberét, és utasítja, hogy vágjon egy kereszt alakú léket a jégbe. Amikor ezzel megvannak, Janukovics az ortodox hagyományoknak megfelelően megmerítkezik a jeges vízben, majd visszatér a házba. A birtoka ekkor gyakorlatilag teljesen üres – az elveszített választás után az egykor kiterjedt személyzete szétszéledt, csupán egy szakács és egy pincérnő maradt mellette. A kései óra ellenére Janukovics megvacsorázik, és végül úgy dönt, hogy új lapot nyit. Az újjászületését követő egyik első lépése, hogy feleségül veszi a pincérnőt. A történet hitelességét nehéz megítélni, mivel Janukovics előszeretettel mesél megdöbbentő sztorikat bárkinek, aki hajlandó végighallgatni.

A donbászi üzletemberek rájönnek, hogy hiba volt Janukovicsra fogadniuk. A hozzá kötődő oligarchák, illetve Kucsma egyaránt nehéz időknek néznek elébe. Hat hónappal a narancsos forradalom előtt Kucsma veje, Viktor Pincsuk, valamint a Donbász ura, Rinat Ahmetov létrehozott egy konzorciumot, hogy felvásárolhassák a Krivorozssztalt, Ukrajna legnagyobb acélipari vállalatát. A Kivorozssztal Zelenszkij szülővárosában, Krivij Rihben található, nagyjából félórányi járásra az iskolájától.

A tender kiírását úgy sikerül megszövegezni, hogy egyetlen másik pályázónak se lehessen esélye: a vállalat annak rendje és módja szerint Pincsukhoz és Ahmetovhoz kerül. Az ár körülbelül 800 millió dollár.

A miniszterelnöki beiktatását követően Julija Timosenko első lépéseként érvényteleníti a tendert, és utasítást ad a vállalat újbóli privatizációjára. Különösebb teketóriázás nélkül ígéretet tesz rá, hogy Viktor Pincsuk néhány további vállalkozását is lefoglalja. A felmentésével azonban a folyamat megszakad.

Október 24-én kiírják az új privatizációs tendert a Krivorozssztal ügyében, amelyet a Mittal Steel indiai tulajdonosa, Lakshmi Mittal nyer meg. 4,8 milliárd dollárt, vagyis az egy évvel korábban Pincsuk és Ahmetov által megajánlott összeg hatszorosát fizeti ki. A privatizációs folyamat azonban itt elakad, ami azt jelzi a befolyásos donecki gazdasági szereplőknek, hogy az új kormányzat mégsem annyira erős, mint amilyennek mutatja magát, és talán mégiscsak korai lenne lemondani Janukovicsról.

A Krivorozssztal külföldi tulajdonosnak történő eladása fontos precedenst teremt Ukrajnában. Egy pillanatra úgy tűnik, mintha az ország készen állna maga mögött hagyni a Kravcsuk és Kucsma által működtetett, régimódi gazdasági nacionalizmust, hogy továbblépjen a fejlődés következő szakaszába: véget vethet az orosz típusú oligarchikus rendszernek, és végre beengedheti a nyugati befektetőket. Csakhogy a Mittal Steel felbukkanása egyedi eset marad. Mindeközben az ukrán bankok likviditása növekszik. Az Ukrán Nemzeti Bank egykori igazgatója, Vladiszlav Raskovan becslése szerint a narancsos forradalom óta a nyugati befektetők mintegy 40 milliárd dollárt hoztak az országba. Ez a folyamat azonban nem tart soká: a 2008-as válságot követően majdnem mindegyik külföldi pénzintézet elhagyja Ukrajnát.

Gázmaffia

A narancsos forradalom során elszenvedett vereséget követően a Kremlnek néhány hónapig fogalma sincs róla, hogy milyen stratégiát kövessen Ukrajna ügyében. Moszkva úgy véli, hogy az ukrán politikusokra nem lehet számítani: egytől egyig szeszélyes, megbízhatatlan figurák. A haragtartó Putyin szentül meg van győződve róla, hogy átejtették. Most viszont eljött az ideje, hogy átvegye az irányítást.

Csupán egyvalaki van Kijivben, akiben Putyin megbízik: a barátja, Viktor Medvedcsuk.

„Nincs ukrán politika, csak ukrán üzlet” – ez a szólás állítólag szintén Medvedcsuktól származik. Mivel az új kormány rendkívül gyenge, hamarosan az üzleti élet szereplői kezdik diktálni a szabályokat. Gyakorlatilag az ország legfontosabb oligarcháiból alakuló, nem hivatalos bizottság veszi kezébe az ukrajnai politika irányítását. A bizottságot Medvedcsuk vezeti, aki egyúttal az oligarchák és a Putyin közti közvetítés feladatát is magára vállalja.

Jó pár évvel később, 2020 után az orosz üzletemberek azon fognak tűnődni, hogy a 2000-es és 2010-es években Putyinnak elég pénze lett volna hozzá, hogy egyszerűen felvásárolja Ukrajnát. Minden további nélkül arra utasíthatta volna az orosz vállalkozókat, hogy vegyék át az ukrán gazdaság különböző szektorainak irányítását. Ez a stratégia persze az ukránok részéről bizonyára ellenállásba ütközött volna, de Putyin fokozatosan, drasztikus lépések nélkül, a közvetítőkön keresztül teljes körű ellenőrzést szerezhetett volna az ukrán gazdaság felett. Ennek ellenére az orosz elnök tartózkodik Ukrajna „settenkedő privatizációjától”. Putyin inkább azzal az ágazattal igyekszik nyomást gyakorolni az országra, amelyben a leginkább függ Oroszországtól: a földgázzal. A szektorban tapasztalható gátlástalan korrupció még 2022-ben is érzékelhető, amikor Putyin az Ukrajna ellen indított háború kellős közepén elzárja az Európába vezető gázvezetékeket.

Az a bizarr és meglehetősen átláthatatlan rendszer, amelynek keretei között Oroszország éppen Ukrajnán keresztül szállítja Európába a földgázt, még az 1990-es években alakult ki. Az orosz miniszterelnököt ekkor Viktor Csernomirgyinnek hívják, aki egyúttal szovjet gázminiszterként az orosz gázipari óriás, a Gazprom létrehozója is volt. Csernomirgyin felismerte, hogy miközben az országnak nem állt módjában kifizetni a béreket és a nyugdíjakat, a gázexport az egyetlen megbízható forrása annak, hogy Oroszország külföldi valutához jusson. Ezért azt a feladatot szánja a Gazpromnak, hogy az európai export révén profitot termeljen, amelyet aztán befizet a költségvetésbe.

Az 1990-es években a gázszállítást egyedül Ukrajnán keresztül lehet megvalósítani, és ebben az időszakban dolgozták ki az iparágat átható szörnyűséges korrupció mechanizmusait. A dolog az egykori közép-ázsiai szovjet tagköztársaságból, Türkmenisztánból érkező gázszállítmányok manipulációjával kezdődött. Türkmenisztán is a Gazprom vezetékein szállította a gázt a Nyugatra, ugyancsak Ukrajnán keresztül. 1992-ben a Gazprom igazgatója közölte a türkmén elnökkel, hogy a vállalat nem fogja megosztani vele a profitként megszerzett külföldi valutáját, mivel a türkmén gáz nem jutott el Európába: a gázt még Ukrajnában elkülönítették és helyben tartották. A türkmén elnök megdöbben:

– Honnan tudják, hogy a vezetékben lévő gázból melyik a türkmén és melyik az orosz?

– Tudjuk – felelte kurtán a Gazprom igazgatója.

Az esetet követően Türkmenisztánnak nem volt más lehetősége, mint hogy egyenesen Ukrajnától gyűjtse be a pénzt. Ukrajnának azonban nem volt pénze, úgyhogy természetben fizetett a gázért: az országban készült ruhával, élelmiszerrel és háztartási eszközökkel.

Ezekben az üzletekben mindenféle alakok közreműködtek. Az 1990-es évek végére a módszerek kifinomultabbá váltak. A Gazprom arra jutott, hogy még több türkmén gázt fog hasznosítani. Pillanatokon belül megjelentek azok a közvetítő cégek, amelyek megvásárolták a gázt Türkmenisztánban, aztán eladták Ukrajnában, sőt Európában, és közben a bevételük egy részét visszacsorgatták azoknak, akik lehetővé tették, hogy beszálljanak a buliba – vagyis a Gazpromnak és az ukrán hatóságoknak.

Orosz oldalon az egyik ilyen közvetítő az ITERA nevű cég volt. Évekkel később napvilágot látott, hogy titokban a Gazprom felső vezetése tulajdonolta a vállalkozást, és ukrán részről az 1990-es évek végéig Julija Timosenko vállalata, a United Energy Systems volt a közvetítő. Timosenko, aki 2005-ben egyszer csak a miniszterelnöki székben találta magát, mindenki másnál jobban átlátta, hogy miként működik az üzlet: konkrétan, hogy kik, hogyan és mennyi gázt loptak el.

Azzal is tisztában volt, hogy a gázmaffia feje bizonyos Szemjon Mogiljevics ukrán maffiózó, aki az orosz titkosszolgálatokkal is közeli viszonyt ápol. Mogiljevicshez közeli cégek közvetítőként ténykedtek az Oroszország, Ukrajna és Türkmenisztán közti gázforgalom bonyolításában. A 2000-es évek közepén a hatalmas korrupciós botrány nem volt titok többé: az FBI körözési listáján ekkor Mogiljevics a második helyen szerepelt, közvetlenül Oszáma bin Láden után. Mogiljevics ugyanakkor az összes cégét strómanokon keresztül jegyeztette be, olyan átláthatatlan üzleti modellt működtetve, amelynek első pillantásra az égvilágon semmi köze sem volt hozzá.

Három hónappal a narancsos forradalom előtt Oroszország és Ukrajna aláírt egy új gázszerződést, amely elvileg a korábbi, piszkos gyakorlatok leleplezését és felszámolását célozza. A Gazprom kérésére a közvetítő szerepét ezúttal a RUE cégre bízták, amelynek tulajdonosai szintén az árnyékban rejtőztek.

Miután miniszterelnök lesz, Julija Timosenko nyilvánosan korruptnak bélyegzi az új gázkereskedelmi rendszert, és harcot hirdet ellene. Timosenko legközelebbi szövetségese, az ukrán titkosszolgálat új vezetője, Olekszandr Turcsinov azt állítja, hogy a Gazprom mellett a RUE másik rejtélyes tulajdonosa valójában nem más, mint Mogiljevics.

Hat hónapos miniszterelnöksége alatt azonban Timosenkónak nem jut ideje arra, hogy újratárgyalja a szerződés feltételeit a Gazprommal, amely mindenképpen szeretné fenntartani a hatályos rendszert.

2006 áprilisában megnevezik a RUE másik 50%-ának tulajdonosát: az illető az ukrán üzletember, Dmitrij Firtas, aki ráadásul azt is beismeri, hogy korábban a zűrös hátterű közvetítőcég is az ő tulajdonában állt. De honnan érkezett Firtas? Miért engedte át neki a Gazprom és az orosz állam az évente több milliárd dollárt hozó üzletet? És vajon ki áll mögötte? Egyes források szerint a hasznot valójában továbbra is Mogiljevics hajtotta be, Firtas pedig csupán az ő strómanja volt.

Gáztámadás

2005. szeptember 8-án, ugyanazon a napon, amikor Juscsenko elnök kirúgja két legerősebb szövetségesét, Timosenkót és Porosenkót, Berlinben egy másik történelmi jelentőségű eseményre kerül sor. Tíz nappal a német parlamenti választások előtt Vlagyimir Putyin és Gerhard Schröder német kancellár új gázvezeték építéséről ír alá megállapodást. A Balti-tengeren keresztül fog futni, és nem csupán Németországot, de egész Európát ellátja majd gázzal. Az új beruházás az Északi Áramlat nevet kapja. Mindenki biztos benne, hogy a megállapodás nagyszerű hatással lesz a német gazdaságra, és Putyin maga is segíti a barátját, Schrödert a parlamenti választásokon. Schröder azonban nem tudja megőrizni a posztját: az Angela Merkel vezette ellenzék, kis különbséggel ugyan, de megnyeri a választást.

Nyugat-Európa úgy véli, hogy az új orosz gázvezeték azután is gondoskodik majd az energiabiztonságról, hogy az északi-tengeri források elapadnak. Ezzel szemben Kelet-Európa inkább fenyegetést lát a megállapodásban. Aleksander Kwaśniewski lengyel elnök csak „Putyin–Schröder-paktum”-ként emlegeti a megállapodást, félreérthetetlenül utalva az 1939-es Molotov–Ribbentrop-paktumra, amellyel a Harmadik Birodalom és a Szovjetunió egymás között osztotta fel Lengyelországot és a balti államokat. 2005-ben a balti országok és Lengyelország még biztosra veszik: az egész projekt célja az, hogy az oroszok ki tudják kerülni Ukrajnát, továbbá Belaruszt és Lengyelországot is, és így tudjanak nyomást gyakorolni ezekre az államokra. És igaz, ami igaz: Putyin nem felejtette el Kwaśniewskinek, hogy egy évvel korábban ő közvetített a narancsos forradalom idején, és minden tőle telhetőt megtett Juscsenko győzelméért.

Moszkvában új gáztárgyalások kezdődnek Oroszország és Ukrajna között. Az ukrán delegációt személyesen Putyin fogadja. A kijivi üzletembereket megdöbbenti, hogy az elnök milyen alapos információkkal rendelkezik a témában, és hogy kész formában vázolja fel a gázárképzés általa javasolt képletét egy darab papíron. Valójában Putyin ekkor már személyesen irányítja a Gazpromot, miután rájött, hogy az nem csupán üzleti vállalkozás, hanem igen hatékony külpolitikai fegyver is.

Amikor megérzi, hogy a tárgyalópartnerei nem olyan felkészültek, mint ő, Putyin gúnyolódni kezd. Bombasztikus beszédet tart, amelyben kifejti, nem hagyhatják, hogy a „narancsos forradalmárok” meglopják az orosz népet; ragaszkodik hozzá, hogy Ukrajnának rögtön el kell fogadnia a Gazprom feltételeit, különben már másnaptól jóval magasabb árat fizethetnek a gázért.

A Gazprom ezer köbméterenként 90 dollárt kér, amely összeg a mennyiséggel arányosan fokozatosan növekedne. Az ukrán delegáció elborzad az összeg hallatán. Másnap a fenyegetésének megfelelően Putyin megjelenik a televízió képernyőjén, és bejelenti, hogy a Gazprom ezer köbméterenként 230 dollárért adja el a földgázt. Még a Gazprom dolgozói is meg vannak döbbenve.

Nem meglepő módon az újév előtt nem is sikerül egyezségre jutni. Az orosz állami csatornák folyamatosan arról tájékoztatják a nyilvánosságot, hogy a Gazprom már teszteli az Ukrajnába tartó gázvezetékek elzárását, arra hivatkozva, hogy ezeket menetközben megcsapolják. Az európai partnerek figyelmeztető leveleket küldenek ki az újévet követően várható gázhiányról, miután Oroszország a várakozások szerint az Ukrajna fogyasztásának megfelelő mennyiséggel készül csökkenteni a szállításait – amennyiben ez bekövetkezik, Kijivnek valószínűleg meg kell dézsmálnia az Európának szánt gáz egy részét.

Putyin szempontjából ez a lépés az energiabiztonsági stratégiája logikus következménye. Látványosan demonstrálja Európának, hogy mennyire kockázatos olyan kiszámíthatatlan országra bíznia az energiabiztonságát, mint Ukrajna. Meglátása szerint az észszerű kiút az alternatív vezetékhálózatok kiépítése jelenti: egyrészt az Északi Áramlaté a Balti-tengeren, másrészt a Déli Áramlaté a Fekete-tengeren.

Január 1-jén a gázvezetékben lévő nyomás csökkenni kezd. Január 2-án az Ausztriába tartó gáz mennyisége harmadával, a Szlovákiába és Magyarországra jutó gáz pedig 40%-kal csökken. Január 3-án újabb kijivi delegáció érkezik Moszkvába, ahol azonban nem a Gazprom főhadiszállására, hanem, ironikus módon, az Ukrajna Hotelbe viszik őket. Ebben az épületben található Szemjon Mogiljevics irodája. Az orosz fél kompromisszumot ajánl: csökkenthetik a gáz árát, de csak akkor, ha az üzletet a továbbiakban a RUE-n keresztül bonyolítják. A szomszéd szobából felbukkan Firtas, és bekapcsolódik a tárgyalásokba.

Végül figyelemreméltó megállapodás születik: a Gazprom továbbra is 230 dollárért fogja eladni a gázt a RUE-nek, Ukrajna azonban azt mindössze 95 dollárért vásárolhatja meg a közvetítőtől. A RUE veszteségeit a Gazprom fogja fedezni azzal, hogy lehetővé teszi számára az orosz gáz piaci áron történő értékesítését Európában.

Az egyezséget követően Putyin és Juscsenko továbbra is azt hangoztatja majd a nyilvánosság előtt, hogy fogalmuk sincs róla, pontosan ki is áll a RUE mögött. Csak 2011-ben derül ki, hogy Dmitrij Firtas az események idején a Rotenberg fivérekkel is kapcsolatban állt – a két testvér Vlagyimir Putyin gyerekkori jóbarátja, akivel az 1960-as években ugyanabban a dzsúdóklubban edzettek.

Az újévi gázháború jelentős hatást gyakorol az európai közvéleményre. Kezd eltűnni az a delejes hatás, amelyet a Putyin ajkát elhagyó „energiabiztonság” kifejezés gyakorolt rájuk. 2006 januárjában, a karácsonyi szünet után az európai tisztviselők és politikusok többször is nyomatékosítják, hogy ha valami fenyegetést jelent Európára, ha az európaiaknak valamivel szemben meg kell védeniük magukat, az nem más, mint a Gazprom. Már így is túlságosan függnek Oroszországtól, mondják, az Északi és a Déli Áramlatra pedig egyre inkább harapófogógént tekintenek, amely bármikor összeroppanthatja Európát.

Zrada mindenütt

Elbocsátása napján, szeptember 8-án Timosenko meglátogatja Janukovicsot az irodájában, hogy alaposan elbeszélgessenek egymással. Janukovics stábjának egyik tagja szerint Timosenko távozása után megkérdezik a főnöküket, milyen hatást tett rá a nő, amire ő ezt feleli:

– Csupa mocsok. Akkor sem tudnám megbaszni, ha akarnám.

Később Juscsenko támogatói is meglátogatják Janukovicsot, hátha sikerül közös nevezőre jutniuk vele; úgy vélik, olyasvalakivel állnak szemben, akit sikerülhet az irányításuk alá vonniuk.

Juscsenko és Janukovics a következőkben állapodik meg: a hatóságok minden, választási csalással, szeparatizmussal és korrupcióval kapcsolatos vádat ejtenek a donecki klán és szövetségeseik ellen, cserébe Janukovics parlamenti frakciója támogatni fogja Juscsenko elnökjelöltjét Timosenko helyére. Juscsenko a megállapodással gyakorlatilag az összes arra vonatkozó kampányígéretét megszegi, hogy ki fogja vizsgálni a bűncselekményeket. A sajtó csupán annyit tud hozzáfűzni az eseményekhez, hogy azok nagyon is jellemzők az ukrán politikára: a két ellenfél a választás előtt még tűzzel-vassal pusztítja egymást, utána viszont vígan elmennek együtt italozni. A narancsos forradalom eszméinek elárulása (ukránul zrada) mindenesetre tartósan bevésődik a szavazók emlékezetébe.

2006-ban ismét parlamenti választást tartanak. A narancsos koalíció megszerzi ugyan a többséget, de hat hónapon át képtelen kormányt alakítani. Ez tálcán kínálja a lehetőséget az újjászületőben lévő ellenzéki vezetőnek, Janukovicsnak, aki összetákol egy saját koalíciót, és végül – immár másodszor – miniszterelnök lesz. A Kreml valósággal kicsattan az örömtől, látva, hogy kegyeltje főnixmadárként támadt fel a hamvaiból. Putyin rögtön új, a korábbinál jóval kedvezőbb feltételeket tartalmazó gázszerződésről kezd tárgyalni Janukoviccsal. Az új miniszterelnök ezután Amerikába látogat, ahol bejelenti, hogy Ukrajna kérni fogja a felvételét az Európai Unióba, viszont kategorikusan ellenzi a NATO-tagságot.

2007-ben Juscsenko feloszlatja a parlamentet, majd új választásokat ír ki. A Timosenko vezette blokk ezen olyan jól szerepel, hogy az elnök megint arra kényszerül, hogy őt kérje fel kormányalakításra. Juscsenko tábora ugyanakkor nem csinál titkot belőle, hogy egykori szövetségesére immár ádáz ellenségként tekint. Évtizedekkel később a narancsos forradalom egyik meghatározó alakja, Jurij Lucenko, aki Timosenko kormányában a belügyminiszteri posztot töltötte be, felidézi, hogyan próbálta kibékíteni a szemben álló feleket:

– Azt mondtam Juliának: „Figyelj, valószínűleg még mindig jobban megéri Juscsenkóra fogadni, mint Janukovicsra.” Ő azonban kategorikusan kizárta ezt a lehetőséget: „Hallani sem akarok róla. Az egy seggfej.” Úgyhogy elmentem Juscsenkóhoz, és közöltem vele: „Viktor Andrijovics, Timoskenko nem Janukovics. Találják meg a közös hangot egymással! Legalább a gazdasági kérdésekben próbáljanak megállapodásra jutni.” Mire azt mondta: „Tényleg nem olyan, mint Janukovics – sokkal rosszabb nála.”

Számos meghatározó ukrán politikussal készítettem interjút, de talán senki sem tett rám olyan mély benyomást, mint Julija Timosenko a 2000-es évek elején. Akkoriban politikai pályafutása legjobb formáját hozta – valósággal megigézett bármilyen hallgatóságot. Az ember még akkor is lenyűgözve hallgatta, ha tisztában volt vele, hogy hazudik. Egyszer interjú közben annyira elvarázsolt, hogy teljesen megfeledkeztem a külvilágról, és lekéstem a moszkvai vonatomat.

Ukránok és kisoroszok

Juscsenko igen kevéssé hasonlít a korábbi elnökökhöz. Ő maga sem politikusként, hanem ideológusként és a nemzet tanítójaként, az ukrán kulturális hagyományok védelmezőjeként tekint magára. A család barátai szerint Juscsenko attitűdjét alapvetően meghatározta a felesége, Katerina. Az Egyesült Államokban ukrán bevándorlók gyermekeként született nő teljességgel másképpen látja az óhazát, mint azok az ukránok, akik a Szovjetunióban látták meg a napvilágot. Katerina nem érti a szovjet vicceket, és ismeretlenek előtte a szovjet állampolgárok számára magától értetődő kulturális kódok. Nem támogatja Ukrajna oroszosítását, és meg van győződve róla, hogy az országnak újra kellene élesztenie a régi hagyományokat, ösztönöznie az ukrán nyelv minél szélesebb körű használatát, és ünnepelnie saját történelmét.

Valójában Juscsenko az első igazi ukrán elnök; az elődei szívesebben beszéltek oroszul, mint ukránul, Juscsenko számára viszont elvi kérdés, hogy ukránul beszéljen. Ez persze Moszkvában nem veszi ki túl jól magát. A Kreml hivatalnokai szemében az, hogy egy ukrán politikus az anyanyelvén szólaljon meg a moszkvai megbeszéléseken (ahol egyebek mellett a gázszerződések részleteiről is tárgyalnak) a neveletlenség netovábbja.

Juscsenko számára az ukrán történelem is kiemelt jelentőséggel bír. Alaposan ismeri a holodomor, az 1930-as években az országot sújtó, a szovjet hatóságok által szervezett éhínség történetét. A parlament Juscsenko személyes kezdeményezésére ismeri el a holodomort az ukrán nép ellen megvalósított népirtásként. Oroszország természetesen merőben másképp viszonyul a történtekhez: az orosz történészek szerint a holodomor a sztálinista terror része volt, nem pedig az ukránok elleni hadjárat; abban az időben másokat, köztük magukat az oroszokat is súlyos éhínségek sújtották. „Nem emlegetjük fel az olyan bonyolult ügyeket, mint a holodomor, és nem kívánunk politikai tőkét kovácsolni a múltból” – nyilatkoztatja ki Putyin. A holodomor ügyében fog bekövetkezni az első szimbolikus összecsapás a posztszovjet Oroszország és Ukrajna között, ez pedig rövid úton elmélyíti a két ország viszonyában egyébként is egyre inkább észlelhető ideológiai különbségeket.

Juscsenko ezután aláír egy rendeletet a konotopi ütközet 350. évfordulójának megünnepléséről. Erre a csatára 1659-ben került sor a Bohdan Hmelnickij halálát követő időszakban, amelyet elsősorban a Kozák Hetmanátus fokozatos szétesése jellemzett. Bohdan utóda, Ivan Vihovszkij megpróbált ellenállni az oroszok támadásainak, a konotopi ütközet pedig egyike volt a ritka kozák diadaloknak. A győzelmet arató Vihovszkijt azonban három hónappal később így is megbuktatták. Nem meglepő módon az esemény évfordulójának megünneplése ugyancsak nem veszi ki jól magát az orosz vezetésnél, amely az „Oroszországgal való konfrontáció mesterséges gerjesztésével” vádolja Juscsenkót.

Juscsenko elnöksége alatt az ukrán politikai kultúra egyfajta újraeszmélést tapasztal meg. Miután a 20. században már mellőzték a használatát, újra felbukkan az ukrán nyelvben a malorusz (kisorosz) kifejezés. Az 1917-es forradalom előtt a szó rokonértelmű volt az „ukránnal”, ahogyan a Malorosszija (Kis-Oroszország) főnév is Ukrajnát jelölte. A 21. században azonban a kifejezés teljességgel eltérő jelentést vesz föl: a „malorusz” ekkor már azoknak az eloroszosodott ukránoknak a megnevezése, akik oroszul beszélnek, talán nem is ismerik az ukrán nyelvet, és ami a legfontosabb, Oroszországra egyfajta védelmező bátyként, míg Ukrajnára a birodalom határvidékeként tekintenek (az „Ukrajna” tulajdonnevet szó szerint „peremként”, „szélként”, „határként” is lehet fordítani).

Évekkel később, miután Oroszország átfogó támadást indít az ország ellen, az ukránok azt mondják majd, hogy Juscsenko a nemzeti öntudat megalapozására tett erőfeszítéseivel jócskán megelőzte a korát. Az általa elkövetett hibák miatti kiábrándulás mindenesetre oly mértékűnek bizonyul, hogy Juscsenko az érdemei ellenére sem fog soha olyan kultikus státusba emelkedni, amely az új és független Ukrajna alapító atyjának kijárna.

Újévi muskétások

A narancsos forradalom egyik további következménye, hogy a 95. negyed elhagyja az 1+1 tévécsatornát. Miután nem tudták felvenni a kapcsolatot Rodnyanszkijjal, Zelenszkij és a Sefir testvérek ajánlatot kapnak a rivális Inter csatornától, amely kibérel nekik egy négyezer fő befogadására képes, a korábbinál kétszer akkora helyszínt. Így születik meg az Esti negyed, amely a 2000-es években az ukrán televízió legnépszerűbb szórakoztató műsorává növi ki magát.

Mindeközben Zelenszkij és a Sefir testvérek a mozi világába is belekóstolnak. Először azzal keresik meg őket, hogy „tegyenek viccesebbé” egy kész forgatókönyvet az orosz tévé számára. A Két nyúl nyomában című klasszikus ukrán vígjáték adaptációjáról van szó, amelynek ukrán nyelvű eredetijét a drámaíró Mihajlo Szarickij jegyezte még 1883-ban, az első filmváltozatot pedig 1961-ben mutatták be a Szovjetunióban. 2003-ban az orosz Egyes csatorna arra jut, itt az ideje elkészíteni a remake-et az Újévre.

Az Egyes csatorna ekkorra már a propaganda szócsövévé vált; hírműsorai és politikai talk show-i rendületlenül szapulják az „ukrán nacionalistákat” – ezen a néven emlegetik a Juscsenko-kormányt. A propaganda ugyanakkor a szórakoztató műsorokra még nem terjed ki. A vígjáték főszerepeit a Szovjetunió legnépszerűbb popdívája, Alla Pugacsova, az orosz humorista, Makszim Galkin, valamint az ukrán drag queen, Verka Szergyucska kapja meg.

A Sefir testvérek eredetileg vissza akarják utasítani az ajánlatot, mivel inkább egy önálló anyagon szeretnének dolgozni, és nem igazán érzik a képességeikhez méltó feladatnak, hogy mások forgatókönyvéhez írjanak vicceket. Zelenszkij viszont azt mondja, a barátai egyszerűen nem tudják, hogyan kell tárgyalni, és 50 ezer dollárt kérnek a feladatért.

– Vologya, megbolondultál? Ki fizetne ennyit? – kérdezi Borisz Sefir. Az Egyes csatorna producerei azonban rábólintanak az ajánlatra.

A film elkészítése után nyolc évvel Makszim Galkin és Alla Pugacsova összeházasodik. 2022-ben ők lesznek az egyedüli orosz hírességek, akik nyíltan felszólalnak Oroszország ukrajnai háborúja ellen.

A Két nyúl nyomában Zelenszkij és a Sefir testvérek debütálása a filmiparban. Mindannyian testhezállónak érzik a feladatot, és remekül szórakoznak. A tapasztalataikból inspirálódva arra jutnak, hogy saját forgatókönyvet írnak egy újévi musicalhez – a készülő mű Alexandre Dumas A három testőr című klasszikusának fergeteges feldolgozása. Az új változatban mindhárom címszereplőt nő játssza; mindannyian népszerű orosz és ukrán színésznők. Richelieu bíboros is nő, akit ezúttal is a komikus díva, Verka Szergyucska alakít. Egyedül d’Artagnan marad férfi, akit Zelenszkij formál meg. A filmet 2004 szilveszterének estéjén mutatják be.

A 2000-es években az ukrán show-bizniszt kiemelt figyelemmel követik Oroszországban. Gyakorlatilag egyetlen népszerű tévéműsort sem találni, amelyben ne szerepelnének ukránok. Az ukrán producer, Alekszandr Rodnyanszkij vezeti az SZTSZ nevű orosz szórakoztató csatornát, amelynek számos sikeres műsorát Kijivben forgatják. Az orosz művészkörök kevertek: az ismert médiaszemélyiségek nagyjából fele származik Ukrajnából, amivel azonban a közönség többnyire nincs tisztában, hiszen a műsorokban majdnem kizárólag oroszul beszélnek.

2007-ben jelentkeznek az első repedések. Ebben az évben az Eurovíziós Dalfesztiválon Verka Szergyucska képviseli Ukrajnát a „Táncoló Lasha Tumbai” című dallal – a cím bármilyen nyelven halandzsa. Mindenesetre az orosz közvetítés kommentátorai valamiért úgy érzik, hogy a „Lasha Tumbai” valójában kódolt utalás arra, hogy „Russia, goodbye” (Viszlát, Oroszország). Hatalmas botrány kerekedik. Az oroszországi Egyes csatorna magyarázatot követel: hogy lehetséges, hogy egy művész, aki számtalanszor fellépett Oroszországban, és annyi mindent köszönhet ennek az országnak, egyszer csak arra jut, hogy rejtett politikai üzenetekkel vérig sérti a hallgatóságát? Verka Szergyucska tagadja a vádakat, és váltig állítja, hogy a dal szövegének semmi köze Oroszországhoz, sem a tőle való búcsúzáshoz. Ekkor azonban már késő. Az orosz színpad bezárul a drag queen előtt. A tiltás a többi ukrán előadót, köztük az orosz mozi és show-biznisz világába éppen csak betörő 95. negyedet egyelőre nem érinti.

A világ egyetlen ura

2007-ben az oroszországi helyzet egyre feszültebbé válik. Vlagyimir Putyin második elnöki ciklusa a végéhez közeledik, ezért a bizalmasai kidolgoznak egy tervet, amelynek segítségével megőrizheti a hatalmát.

Mindeközben George W. Bush, az amerikai „hadvezér császár”, aki ígéretet tett rá, hogy világszerte terjeszteni fogja a demokrácia eszméjét, hirtelen elveszíti a vonzerejét. Az elnök korábban egekben lévő népszerűsége a Katrina hurrikán pusztításának, illetve az azt követő teszetosza kormányzati intézkedéseknek köszönhetően rövid idő leforgása alatt a mélybe zuhan. Putyin már kevésbé tart Bushtól, mint korábban, ugyanakkor továbbra is mélységesen sértve érzi magát a Nyugat kettős mércéjétől és a hazájával szembeni előítéleteitől. Miként lehetséges például, hogy még mindig érvényben vannak azok a szankciók, amelyeket az 1970-es években vezettek be a Szovjetunióval szemben, amiért az akadályozta a zsidók kivándorlását (ők voltak az otkaznyikok – akiknek a kivándorlási kérelmét elutasították)? A Szovjetunió már hosszú évek óta nem létezik, és azok a zsidók, akik ki akartak vándorolni, ezt már régen megtették, sőt néhányan azóta már vissza is tértek közülük, ennek ellenére a szankciókat sosem vonták vissza. Miért nem vették fel Oroszországot a WTO-ba? Miért terjeszkedik a NATO keleti irányba, annak ellenére, hogy Mihail Gorbacsov 1991-ben szóbeli ígéretet kapott rá, hogy ez nem fog bekövetkezni? És végül miért nem kapja meg ő, Putyin az elvárható tiszteletet, és miért nem kezelik egyenlő félként?

Putyin ezekre és sok további sérelemre a 2007-es müncheni biztonságpolitikai fórumon tartott beszédében is kitér. Azzal vádolja az Egyesült Államokat, hogy egypólusú világot épít: „olyan világot, amelynek egyetlen ura, egyetlen szuverénje van”, és amelyben a demokrácia semmiféle szerepet nem játszik. Putyin a nemzetközi törvény semmibevételével is megvádolja Amerikát. Új globális biztonsági rendszer kialakítását indítványozza, amelyben a korábbinál jóval nagyobb szava lenne Oroszországnak.

Putyin látványosan amerikaellenes beszéde nagy visszhangot vált ki. Rövid úton az orosz elnök lesz a világ első számú nagyhatalmának legádázabb kritikusa. A Time magazin Putyint választja az év emberévé. Ez azt jelenti, hogy az áhított elismerés nem valamiféle eredmény, hanem kizárólag az amerikaellenes retorika miatt érkezik.

Ezzel együtt 2007-ben sikeresen végrehajt egy összetett és kifinomult belpolitikai műveletet. Ahelyett, hogy módosítaná az alkotmányt az újraindulása érdekében, inkább úgy dönt, hogy önként átadja a hatalmat az utódjának. Természetesen az elképzelhető leggyengébb és legkönnyebben irányítható személyt választja ki a feladatra: a kabinetfőnökét, Dmitrij Medvegyevet. Putyinnak lojális helytartóra van szüksége, akit teljes mértékben az ellenőrzése alatt tarthat.

Ukrajna tekintetében mindenesetre Medvegyev semmiben sem különbözik Putyintól. Ő maga is részt vett Janukovics kampányában, és még mindig próbálja kiheverni a narancsos forradalom győzelmének megrázkódtatását. A médiában ténykedő Rodnyanszkij szerint Medvegyev megjelenésével kezdődtek a problémái Oroszországban. Az ukrán 1+1 csatorna alapítója korábban zavartalanul vezethette az oroszországi szórakoztató csatornáját, az SZTSZ-t. Amikor azonban Medvegyevből elnök lett, az 1+1 újságírói a forradalmárok mellé álltak. Medvegyev nem tudja megbocsátani ezt, úgyhogy a csatorna ukrán főnökének azonnali kirúgását követeli.

Ukrajna a NATO-ban

2009 januárjában véget ér Bush második elnöki ciklusa. Távozása közeledtével az amerikai elnök afféle búcsúajándékképpen még szeretne hozzájárulni a grúziai és ukrajnai demokrácia kiépítéséhez. Elhatározza, hogy segíteni fog ezeknek az országoknak csatlakozni a NATO-hoz. Bush tökéletesen tisztában van vele, hogy ez a kérdés vörös vonal Putyin számára, de arra számít, hogy képes lesz keresztülvinni az akaratát.

2008 elején a davosi Világgazdasági Fórumon Juscsenko elnök találkozik Condoleezza Rice amerikai külügyminiszterrel, akit arra kér, hogy még Bush hivatali idejének lejárta előtt segítsen elintézni a NATO-csatlakozás ügyét. Juscsenko kijelenti, hogy Ukrajna elkötelezett a csatlakozás mellett.

A következő NATO-csúcs időpontja 2008. április 2-a. A bukaresti eseményen a tervek szerint Grúzia és Ukrajna is megkapja a tagjelölti státust. A „Tagsági Cselekvési Terv” (Membership Action Plan – MAP) felajánlása lényegében azt jelenti, hogy az adott ország csatlakozásáról már megszületett a döntés – csupán az utolsó simításokat kell elvégezni, hogy a folyamat befejeződhessen.

A grúz elnök, Miheil Szaakasvili később felidézi, hogy pár héttel a bukaresti találkozó előtt Washingtonba utazott. Egyik reggel felhívja Angela Merkel, aki azt mondja neki:

– Bármit ígérjen magának Bush, tudjon róla, hogy a magam részéről úgysem fogom hagyni, hogy Grúzia és Ukrajna megkapja a MAP-et.

Szaakasvili Bushnak is beszámol a Merkellel folytatott beszélgetéséről, ő azonban biztosítja róla, hogy nincs miért aggódnia:

– Csak tegye, amit tennie kell! Én majd gondoskodom arról a nőről.

A világ vezetői Bukarestbe özönlenek, köztük Vlagyimir Putyin is, minthogy Oroszország is tagja a NATO égisze alatt működő Partnerség a Békéért programnak. Angela Merkel hajlandó a végsőkig elmenni, és ebben a törekvésében Nicolas Sarkozy francia elnök is támogatja. Mindketten meg vannak győződve róla, hogy sem Ukrajna, sem pedig Grúzia nem áll készen rá, hogy felvegyék a nemzetközi szervezetbe; az előbbi azért, mert a lakossága nagyobb része ellenzi a NATO-tagságot, az utóbbi pedig azért, mert egyrészt Miheil Szaakasvili sajnos egyáltalán nem úgy fest, mint egy igazi demokrata, másrészt pedig Grúziának jelenleg két megoldatlan határkonfliktusa is van: Abházia és Dél-Oszétia. Németország és Franciaország úgy véli, hogy ha ezek a „befagyott” konfliktusok esetleg forróvá válnának, a NATO tagjai nem lennének hajlandók csapatokat küldeni ezekbe a térségekbe.

A két nehézsúlyú hatalom álláspontja felbőszíti a kelet-európai országokat. Oroszpártisággal vádolják Merkelt és Sarkozyt, akiket az orosz elnök szerintük gázzal vesztegetett meg.

A csúcstalálkozó első estéjén tartott díszvacsora heves szócsatába torkollik. A vita másnap is folytatódik: a szemtanúk szerint Angela Merkel és Condoleezza Rice között egészen különös szóváltás alakul ki; a férfiak csoportjától távolabb állnak a teremben, és oroszul perlekednek egymással (mindketten folyékonyan beszélik a nyelvet). A német kancellár ugyanezen a reggeli megbeszélésen kompromisszumos javaslatot terjeszt elő: Grúza és Ukrajna nem kapja meg a MAP-et, a csúcstalálkozó zárónyilatkozatában viszont leszögezik, hogy biztosan „a NATO tagjaivá fognak válni”. Azt azonban nem konkretizálják, hogy mikor.

Ez a megoldás sem Grúziának, sem Ukrajnának nem tetszik, nem beszélve Oroszországról. Putyin tajtékzik.

– Ukrajna még csak nem is igazi ország! – mondja. – Egy része Kelet-Európához tartozik, jelentős részét pedig korábban nekünk adták. Ha Ukrajna valóban csatlakozna a NATO-hoz, erre csakis a Krím és a keleti régiók nélkül kerülhetne sor. Vagyis gyakorlatilag szétesne – zárja rövid beszédét.

Akkoriban kevesen vették komolyan Putyin fenyegetőzését. Amikor a világ szeme láttára kirobban az Oroszország és Grúzia közötti konfliktus, még akkor sem hisz benne igazán senki, hogy Oroszország és Ukrajna között is valódi összeütközésre kerülhet sor.

A grúz háború

2008. augusztus 8-án megkezdődnek a pekingi Nyári Olimpiai Játékok. Több mint hetven ország vezetői érkeznek a kínai fővárosba, köztük Vlagyimir Putyin és George W. Bush.

Ugyanezen a napon orosz tankok gördülnek végig a Roki-alagúton és hatolnak be Dél-Oszétiába, Grúziának abba a régiójába, amely még az 1990-es évek elején hirdette ki a függetlenségét, noha azt mindeddig a világ egyetlen másik állama sem ismerte el.

Augusztus 8-án délután három órakor az orosz tévécsatornák közvetítik Dmitrij Medvegyev elnök beszédét, amelyben bejelenti egy különleges művelet megkezdését, amelynek célja „a béke fenntartása” – a beszéd pillanataiban már harcok dúlnak Dél-Oszétiában. Medvegyev nem tekinti háborúnak az eseményeket, úgyhogy nem is kéri a Szövetségi Tanács engedélyét. Az orosz alkotmány értelmében a háborús cselekményeket a parlament felső házának kellene jóváhagynia.

Putyin Pekingben találkozik Bushsal. Az amerikai elnök felszólítja a kollégáját, hogy tartsa tiszteletben Grúzia területi integritását, az orosz tankok azonban tovább nyomulnak előre a grúz főváros felé.

A két nagyhatalom vezetője között Nicolas Sarkozy próbál közvetíteni. Arra kéri Putyint, hogy ne bonyolódjon háborúba Grúziával, helyette inkább adjon negyvennyolc órát – vagy huszonnégyet, esetleg tizenkettőt –, hogy diplomáciai megoldást találhassanak a helyzetre; ekkor Franciaország tölti be az Európai Tanács soros elnöki posztját. Putyin háromszor egymás után nemet mond.

Condoleezza Rice Nyugat-Virginiában tölti a vakációját. Augusztus 10-én az orosz külügyminiszter, Szergej Lavrov felhívja, hogy ismertesse Moszkva követeléseit. Ezek egyike, hogy Szaakasvilinek távoznia kell a posztjáról. Rice válaszul emelt hangon közli, hogy az Egyesült Államok külügyminisztere senkivel sem hajlandó egy demokratikusan megválasztott kormány megbuktatásáról tárgyalni.

– A harmadik feltétele éppen most került nyilvánosságra, mivel most mindenkit felhívok, és elmondom, hogy Oroszország a grúz elnök megbuktatását követeli.

– Mondtam önnek, hogy ezt csak négyszemközt mondom el – feleli Lavrov zavartan.

– Nem, nem marad négyszemközt! Mindenki tudni fog róla – feleli Rice, majd leteszi a telefont. Pár órával később az Egyesült Államok ENSZ-nagykövete beszámol a beszélgetésről a Biztonsági Tanácsnak.

Putyin cinizmussal vádolja az Egyesült Államokat. Állítása szerint nem Oroszország támadta meg Grúziát, hanem Grúzia rontott rá Dél-Oszétiára, Oroszország pedig csupán az utóbbin igyekszik segíteni. Augusztus 11-re az orosz tankok már megközelítették a grúz fővárost, Tbiliszit. Szaakasvili irodájában eluralkodik a pánik. A hivatalnokok szélsebesen összepakolják és megsemmisítik az iratokat. Szaakasvili felhívja Busht, és a következőt mondja neki:

– Nézzen az órára, és jegyezze meg, mennyit mutat. Ez a Szovjetunió visszatérésének pillanata.

Ukrajna elnöke, Viktor Juscsenko, továbbá Lengyelország, Észtország, Lettország és Litvánia vezetői mind Tbiliszibe utaznak, hogy támogatásukról biztosítsák szorult helyzetbe került kollégájukat.

Sarkozy továbbra is közvetíteni próbál a felek között. Augusztus 12-én tervez Moszkvába repülni, ahonnan továbbmegy Tbiliszibe. A francia elnök gépe még a levegőben van, amikor Dmitrij Medvegyev megjelenik az orosz tévében, és bejelenti, hogy a „békefenntartó művelet” elérte célját, és ezzel a konfliktus hivatalosan is lezártnak tekinthető. Sarkozy úgy érzi magát a moszkvai reptéren, mint egy idióta; küldetése fő célját nélküle érték el. A legrosszabb azonban még hátravan.

Amint elkezdődik a megbeszélése Medvegyevvel, egyszer csak felbukkan Putyin, és közli, hogy „a golyóinál fogva akasztja fel Szaakasvilit”. Sarkozy később elmeséli, hogy a találkozó egy pontján Putyin odalépett hozzá, majd megragadta és rángatni kezdte a nyakkendőjét, hogy megmutassa, komolyan beszél.

A Bush-kormány úgy dönt, hogy eljött a cselekvés ideje.

– Oroszország megtámadott egy szuverén országot, és fenyegeti annak demokratikus úton, a nép által megválasztott kormányát. Az ilyesmi elfogadhatatlan a 21. században – jelenti ki Bush a Fehér Ház előtt tartott sajtótájékoztatón. Az Egyesült Államok tizenhat teherszállító repülőgépet küld Grúziába, a Hatodik Flotta pedig a Boszporuszon átkelve behajózik a Fekete-tengerre.

Mindeközben Pekingben folytatódnak az olimpiai játékok. A háború befejeződésének napján Michael Phelps aranyérmet nyer (ez a tornán szerzett harmadik, egyúttal a pályafutása kilencedik aranya). Serena és Venus Williams megkezdi diadalmenetét párosban. Érdekes módon tizennégy évvel később, 2022-ben Oroszország közvetlenül a szintúgy Pekingben tartott téli olimpia záróünnepsége után indítja meg Ukrajna elleni háborúját.

Azt gondolhatnánk, hogy a 2008-as háború hosszú évekre beárnyékolja Oroszország és a Nyugat viszonyát. Csakhogy egész pontosan három hónappal később az amerikaiak a szavazóurnához járulnak, és a demokrata Barack Obamát választják meg elnöknek. Újabb három hónap elteltével Obama alelnöke, Joe Biden Münchenbe repül az éves biztonságpolitikai konferenciára, ahol kijelenti, hogy Oroszországnak és az Egyesült Államoknak „meg kell nyomniuk az újraindítás gombot” a kapcsolatukban. Hillary Clinton külügyminiszter még egy nagy, „Reset” (újraindítás) feliratú vörös gombbal is meglepi kollégáját, Szergej Lavrovot, amelyet a fotósok előtt pózolva, felhőtlen vidámság közepette meg is nyomnak. A háború, Lavrov kijelentése, miszerint Szaakasvilinek távoznia kell, továbbá Putyin megjegyzése arról, hogy a golyóinál fogva akasztatja fel a grúz elnököt – mindezek az apróságok pillanatok alatt feledésbe merülnek.

Nagykoalíció

2008 októberének elején Timosenko miniszterelnök Moszkvába utazik gáztárgyalásokra, illetve hogy rendezze Ukrajna kétmilliárd dollárra rúgó tartozását. Juscsenko igyekszik megakadályozni a látogatását, és még a delegációt szállító repülő felett is megpróbálja átvenni az irányítást. Timosenko azonban kijátssza ezeket az akadályokat.

A találkozó alatt Putyin nem titkolja a Juscsenkóval szembeni ellenszenvét.

– Valami útonálló megpróbálta eltéríteni a repülőt – mondja megvetően.

A mellette ülő Timosenko kuncogni kezd. A beszélgetésük nagy része nem a gáz, hanem Grúzia körül forog. Timosenko látogatásának estéjén az orosz Izvesztyija közöl egy cikket, amely azzal vádolja Ukrajnát, hogy az augusztusi grúziai háború során titokban fegyvereket és különleges egységeket küldött Ukrajnába. Putyin megint felcsattan.

– Néhány hónappal ezelőtt még senki sem tudta volna elképzelni, hogy az oroszok és az ukránok egymás ellen harcolhatnak. De pontosan ez történt. Bárki felelős a történtekért, súlyos hibát követett el.

– Tudom, hogy a grúz helyzet elég összetett, mi azonban szeretnénk békésen rendezni a konfliktust – mentegetőzik Timosenko. – Azt akarjuk, hogy béke legyen.

Timosenko elsődleges célja, hogy kedvező gázmegállapodást sikerüljön elérni, amelyből kizárják a gyűlölt RUE-t. Putyin szempontjából ez azt jelenti, hogy Timosenko „vele van”, és tárgyalóképes.

Az orosz elnök számára a politika mindig is a személyes bosszúról szól. A szemében Juscsenko már régóta mindannak szimbóluma, amit utálatosnak tart Ukrajnában. Hűséges csatlósa, Medvedcsuk újabb tervvel hozakodik elő: győzzék meg Timosenkót és Janukovicsot, hogy kössenek szövetséget, és iktassák ki együtt az elnököt. Putyinnak tetszik az ötlet.

A terv szerint Julija Timosenko és Viktor Janukovics koalícióra lépnek a Verhovna Radában, elérik Viktor Juscsenko menesztését, végül pedig ők maguk foglalják el az elnöki és a miniszterelnöki széket. Az új koalíció bejelentésének dátumát december 4-ére tűzik ki. A döntő pillanatban azonban Juscsenko frakciója mindent megtesz annak érdekében, hogy meghiúsítsa „a Kreml-koalíció” létrejöttét. Az A terv megbukik. A Kreml a B tervre vált: kezdődhet a gázháború.

2008. december 26-án a Gazprom figyelmezteti az európai fogyasztókat az Ukrajnán keresztülhaladó gázszállítmányok esetleges kimaradására. Újév napján a Gazprom elzárja a gázcsapot. Ausztria, Románia, Szlovákia és Lengyelország bejelenti, hogy a feléjük tartó szállítmányok teljesen leálltak. A következő három hétben pánik lesz úrrá Európán. Nem meglepő módon a konfliktusban érintett felek különbözőképpen magyarázzák a történteket.

Az ukrán hatóságok szerint a Gazprom egyszerűen becsapta Juscsenko elnököt: azt ígérte neki, hogy „amennyiben Putyin is beleegyezik”, 250 dolláros áron fogja megkapni a gázt. Csakhogy ez csapda volt, ugyanis Putyin elnök semmibe sem egyezett bele, és december 31-én Medvegyev a televízióban bejelentette, hogy Ukrajna számára a gáz mostantól 450 dollárba kerül. És mivel nem született új megállapodás, a gázcsapot elzárták.

Az orosz változat szerint – amelyet Julija Timosenko is oszt – ennek homlokegyenest az ellenkezője történt. Ezek szerint Juscsenko elnök egyszerűen nem tudott megállapodni az árról, és mivel abból indult ki, hogy a Gazprom úgyse merészeli elzárni a csapot, véget vetett a tárgyalásoknak.

A válság csak január 18-án ér véget, amikor Timosenko ismét Moszkvába utazik, hogy Putyinnal tárgyaljon. A találkozó legfontosabb mozzanata Timosenko feltűnő fekete ruhájának hosszú, függőleges cipzárja, amelyet, amint az újságírók előszeretettel viccelődnek rajta, úgy terveztek, hogy egyetlen kézmozdulattal le lehessen húzni. Mindenesetre az új megállapodásban már nem szerepelnek közvetítők: Timosenkónak ezzel sikerül teljesítenie régi választási ígéretét, és megszabadul a RUE-tól, miközben Ukrajnának évente átlagosan valamivel 250 dollár alatti összeget kell fizetnie ezer köbméternyi gázért.

Öt nappal később Moszkvában letartóztatják Szemjon Mogiljevicset, a gázmaffia „keresztapját”, akit Timosenko a RUE „titkos haszonélvezőjeként” emlegetett. Néhány nappal később a RUE névleges társtulajdonosa, Dmitrij Firtas szintén felbukkan az orosz szövetségi körözési listán. Minden valószínűség szerint a gázmaffia titkos pártfogói adták fel őket, akik nélkül a vállalat nem működhetett volna ilyen hosszú ideig és ilyen sikeresen – alighanem úgy ítélték meg, hogy ezen a ponton jobban járnak, ha alkut kötnek Timosenkóval.

Az ukrán miniszterelnök személyes sikerként igyekszik eladni a Putyinnal kötött megállapodást, miközben Juscsenko ugyanezt az egyezséget a magas árra és a további kedvezőtlen feltételekre való tekintettel egyenesen hazaárulásnak minősíti. Timosenko és Juscsenko kapcsolata a gázválságot követően többé sosem rendeződik. Timosenko újabb egyeztetéseket kezdeményez az ősellenséggel, Janukoviccsal, hogy Putyin szándékának megfelelően úgynevezett nagykoalíciót hozzon létre. Putyin abból indul ki, hogy Juscsenko ellenfeleinek egyesíteniük kell az erejüket, ha meg akarnak szabadulni az elnöktől. Reményei szerint ez lesz a narancsos forradalom felett aratott diadala végső szimbóluma.

A „nagykoalíciós” megállapodás értelmében Janukovicsnak és Timosenkónak el kell érnie az alkotmány módosítását, hogy az elnököt ettől kezdve ne a választópolgárok, hanem a parlamenti képviselők válasszák. Ezt követően Janukovics és Timosenko egészen 2029-ig rotációban lesz hol elnök, hol pedig miniszterelnök. A megállapodás felett az a Viktor Medvedcsuk gyámkodik, akiből időközben Putyin ukrajnai különmegbízottja lett. Medvedcsuk tökéletesen tisztában van vele, milyen döntő jelentőséget tulajdonít az orosz elnök a „pattanásos képű” legyőzésének – ahogy a Kremlben sokan Juscsenkót emlegetik.

A terv azonban meghiúsul. 2009. június 9-én, a Szentháromság ünnepén Viktor Janukovics ellátogat a Kijiv-Pecserszk Lavrának nevezett kijivi Barlangkolostorba, az ortodox kereszténység egyik meghatározó jelentőségű helyszínére. Miután kilép a kolostorból, Janukovics közli az újságírókkal, hogy mégsem kíván részt venni a „nagykoalícióban”. A Kreml biztos benne, hogy Juscsenko áll a történtek mögött, aki valahogy meggyőzte róla Janukovicsot, hogy Timosenko nélkül is győzhet a választásokon. Mindeközben Timosenko hívei úgy vélik, hogy Janukovicsot az egyik első számú ellenségük, Firtas, a Janukovics-féle Régiók Pártjának egyik legfőbb támogatója vezette félre.

Kijiv pátriárkája

2008 nyarán Juscsenko elnök, miután nem tudta befoltozni a saját narancsos forradalmában jelentkező szakadásokat, helyette inkább egy másik, vallási természetű szakadást igyekszik helyrehozni.

Az ukrán függetlenség kihirdetése óta az egyházak szétaprózódása nem szűnt meg. A Moszkvával való szakítást követően Filaret pátriárka több alkalommal is megpróbálta átvenni az irányítást a rivális Ukrán Autokefál Ortodox Egyház felett, ám mindössze szakadást sikerült elérnie. Most, hogy csupán a szóban forgó egyház egy részét vezeti, kikiáltja magát egész Ukrajna pátriárkájává. 2008-ban tehát az egyházügyi körkép a következőképpen fest: az ország legnagyobb egyházi szervezete a Vlagyimir metropolita által vezetett A Moszkvai Patriarchátus Ukrán Ortodox Egyháza, mintegy 11 300 egyházközséggel. A Kijivi Patriarchátus Ukrán Ortodox Egyháza, amelynek élén Filaret áll, nagyjából 4000 egyházközséget, míg az Ukrán Autokefál Ortodox Egyház 1200-at mondhat a magáénak. Juscsenko azt tervezi, hogy az összes ukrajnai egyházat egyesíti, annak az egynek a kivételével, amely Moszkva utasításait követi.

Célja elérése érdekében Juscsenko meghívja Konstantinápoly úgynevezett „ökumenikus” pátriárkáját, az ortodox egyház egyik legfőbb méltóságát. Az ortodox világban összesen kilenc pátriárka van: a konstantinápolyi, az alexandriai, az antiokhiai, a jeruzsálemi, a moszkvai, a grúz, a szerb, a román és a bolgár. A szabályok értelmében az első négy a görögöké, az ötödik pedig egy oroszé. Ukrajnát hagyományosan a Moszkvai Patriarchátus „kanonikus területének” tekintik, Juscsenko azonban szakítani kíván ezzel a hagyománnyal: arra szeretné rábírni a konstantinápolyi pátriárkát, hogy vegye oltalmazó szárnyai alá Ukrajnát.

Egy alkalomhoz illő ürügyre (a kereszténység Rusz általi felvételének 1020. évfordulójára) hivatkozva Juscsenko meghívja I. Bertalan pátriárkát Ukrajnába. Az egyházi protokoll szerint azonban Bertalan Moszkva beleegyezése nélkül nem léphet a Moszkvai Patriarchátus területére. Itt jön be a képbe a kijivi Volodimir Szabodan metropolita, aki alapvetően mindig lojális volt Moszkva és Alekszij pátriárka felé, csakhogy most, miután belefáradt a titkosszolgálatok szűnni nem akaró áskálódásába, úgy dönt, hogy inkább segít Juscsenkónak az egyházak egyesítésére vonatkozó tervében. A két delegáció, a moszkvai és a görög Kijivben találkozik. A szemtanúk szerint Vlagyimir metropolita középkori viszonyokat idéző húzásra szánja el magát: leülteti a papokat az asztalhoz, és kijelenti, hogy előbb egyenek, és majd utána megkezdik a tárgyalást. Az asztalok természetesen roskadoznak az ínycsiklandozó falatoktól és a vodkától, Vlagyimir pedig senkit sem enged távozni, amíg egyezségre nem jutnak. Ennek eredményeképpen a moszkvai küldöttek zöld utat adnak a rivális pátriárka ukrajnai látogatásához. Mindehhez csupán egyetlen feltételt szabnak: a moszkvai Alekszij pátriárkának is részt kell vennie az alkalmon.

Én is ott voltam a szóban forgó kijivi ünnepségeken. Az orosz ortodox egyház által a Majdan Nezalezsnosztyira szervezett rendezvény rám is komoly hatást gyakorolt: Kirill metropolita, a leendő pátriárka úgy rohant fel a színpadra, mint egy rocksztár, majd ezt kiabálta:

– Helló, Majdan!

Érezhetően nagy gondja volt rá, hogy kedvére tegyen a kijivi közönségnek.

– Oroszország, Ukrajna, Belarusz, ők együtt a Szent Rusz!

Kirill üvöltözik, várva, hogy a közönség felvegye a fonalat, és skandálni kezdje a refrént. A kijiviek azonban meglepetten néznek vissza rá.

– A Szent Rusz nem birodalom! A Szent Rusz a szépség, a jóság és az igazság eszményképe! – folytatja a leendő pátriárka.

2022-ben ugyanez az ember az istentiszteletei alatt ki fog állni a háború jogszerűsége és hittársai legyilkolása mellett.

Minden adva van hozzá, hogy a konstantinápolyi pátriárka 2008. júliusi látogatása sikeres véget érjen: Juscsenko, Bertalan és a két ukrán egyház vezetője, Filaret és Metód készen áll rá, hogy aláírja az egyesülésről szóló dokumentumot, amelyről már korábban megegyeztek. A döntő pillanatban azonban Filaret nem jelenik meg.

A szélesebb nyilvánosság számára rejtve marad, ám ekkor Vlagyimir metropolita ragadja magához a kezdeményezést. 2008 októberében Isztambulba repül, és megkéri Bertalant, hogy ismerje el az ukrán egyház autonómiáját. Ez valóságos forradalom: a moszkvai egyház vezetője fellázad Moszkva ellen. Az elődjét, Filaretet ugyanezért a húzásért az 1990-es évek elején egyszer már elmozdították a posztjáról, és kiközösítették az egyházból.

Az orosz ortodox egyház azonban eszköztelen a befolyásos Vlagyimir metropolitával szemben, különösen azután, hogy az idős egyházfő, II. Alekszij 2008 decemberében elhunyt. A jobbkeze, Kirill metropolita saját magát tekinti II. Alekszij utódjának, noha a többi egyházi vezető közül nem mindenki bízik meg benne. Nem kétséges, hogy ha a kijivi metropolita ajánlkozik, ő kapja meg a pozíciót, úgyhogy Kirillnek valahogy meg kell győznie róla Vlagyimirt, hogy álljon félre az útjából, és biztosítsa számára az elektorok közel harmadát kitevő ukrán delegáció szavazatait. Persze nem utasíthatja erre csak úgy Vlagyimirt – találnia kell neki egy nyomós indokot.

Vlagyimir metropolita a kíséretével együtt megérkezik Moszkvába, hogy a Helyi Tanáccsal tárgyaljon. Hamarosan felkeresi a szállodájában a pátriárkajelölt Kirill metropolita, aki a találkozóra magával hozza Viktor Nuszenkisz szénoligarchát, az ukrán egyház bőkezű támogatóját. Nyíltan közlik Vlagyimirrel, hogy a további támogatásokat az ukrán delegáltak szavazásának eredményétől teszik függővé. Nuszenkisz ezenkívül arra is emlékezteti a vendégét, hogy nem csupán az egyházat támogatja, de az idős metropolita meglehetősen költséges kezelését is ő állja. A kijevi pátriárka rákos, Parkinson-kórban szenved, és cukorbeteg, igaz, a mentális képességei jobbak, mint bármikor. A fenyegetések megteszik a hatásukat. Vlagyimir beleegyezik a feltételekbe, cserébe viszont autonómiát kér az ukrán egyháznak, amire Kirill rábólint. Aztán annak rendje és módja szerint begyűjti az ukrán delegáltak összes szavazatát, és kényelmesen megnyeri a választást.

Kirill ugyanakkor nem siet leróni a tartozását Vlagyimir felé. Más tervei vannak: inkább kivárja, amíg a nagybeteg kijivi metropolita meghal, nem nevezi ki az utódját, és ő maga foglalja el a kijivi egyházfő székét; ezáltal egyesíti a patriarchátusokat, ráadásul úgy, hogy ő maga válhat Moszkva, Kijiv és az egész Rusz pátriárkájává.

Kirill pátriárka azonban nem bizonyul elég türelmesnek ahhoz, hogy kivárja Vlagyimir halálát: inkább megpróbál puccsot szervezni az ukrán egyházon belül. Miután értesül róla, hogy Volodimir elesett és csípőtörést szenvedett, a moszkvai pátriárka arra jut, hogy eljött a cselekvés ideje. Az Ukrán Egyház Szent Szinódusa összegyűlik Kijivben, és egészségügyi okokra hivatkozva megpróbálja félreállítani Volodimirt – csakhogy ezúttal is sikertelenül. Bár kétségkívül legyengült, Szabodan nem hajlandó távozni.

Az egyházi puccskísérlet mélységesen megdöbbenti Juscsenkót. Egészen mostanáig úgy vélte, hogy az ellenőrzése alatt tartja az ukrán egyházat, ehhez képest Kirill pátriárkának kis híján sikerült az orra előtt leváltania a metropolitát. Az elnök ezért ellenpuccsal készül – a terv kulcsfigurája Vagyim Novinszkij oligarcha, akit kinevez az egyházügyi bizottság élére. Hogy nyomást gyakoroljon az idős metropolitára, letartóztatják a legközelebbi bizalmasának számító titkárát. Novinszkij ezután ultimátumot intéz Volodimir Szabodanhoz: csak azzal a feltétellel engedik szabadon kedvencét, ha végre hajlandó visszavonulni. A halálos beteg metropolita azonban ezúttal sem adja meg magát.

Ezt a történetet 2022-ben, a háború kitörése után Volodimir Szabodan egyik közeli ismerője, az ukrán egyház egykori magas beosztású szereplője mesélte el nekem. A beszélgetésünk idején már elhagyta Ukrajnát, megváltoztatta a nevét, és átlépett egy másik egyházba, miután nem tudta túltenni magát azon, hogy egykori kollégáinak még ahhoz sem volt elég bátorságuk, hogy elítéljék az orosz inváziót.

Élet Manhattanben

2008 körül a Sefir testvérek és Zelenszkij filmet akarnak készíteni a Szex és New York mintájára. A manhattani nőkről szóló amerikai sorozat minden létező rekordot megdönt a posztszovjet térségben; mind a nők, mind a férfiak, mind az oroszok, mind az ukránok olyanok akarnak lenni, mint a főszereplő, Carrie Bradshaw: szabad, ironikus, magabiztos, aki ráadásul New Yorkban lakik. Úgyhogy a 95. negyed arra jut, itt az ideje elkészíteni a saját változatukat az orosz ajkú közönségnek.

Zelenszkij és a Sefir testvérek a saját változatukat a posztszovjet hétköznapok jóval durvább és nem mellesleg sokkal macsóbb valóságához igazítják: a történet három oroszul beszélő, New Yorkban élő férfit mutat be. Mindenük megvan: pénz, jó élet és természetesen rengeteg szex. Ám ekkor összefutnak Szent Bálinttal (Valentinnel), aki szörnyűséges átokkal sújtja őket: ettől kezdve csak akkor szexelhetnek, ha mellette szerelmesek is. Úgyhogy a szereplőink a film további részét azzal töltik, hogy az igaz szerelmet keresik.

A forgatókönyv egy orosz producer, Szergej Livnyev asztalára kerül, aki intellektuálisan nem kifejezetten magasröptű, de kellőképpen szórakoztató vígjátékokban utazik. Szíve szerint rögtön el is kezdené a forgatást: az orosz gazdaság fellendülőben, a közönség pedig tódul a mozikba, hogy eredeti orosz filmeket láthasson; Amerikában forgatni viszonylag olcsó, a Szex és New York orosz változata pedig azonnali sikernek ígérkezik. Csakhogy van egy kis bökkenő. Az alkotók azt szeretnék, ha Zelenszkij játszaná a főszerepet.

Livnyev nem nézte a KVN-t, és nem tartja sztárnak Zelenszkijt. Ragaszkodik hozzá, hogy inkább professzionális, népszerű színészeket válasszanak. A Sefir testvérek azonban nem engednek.

A 3,5 millió dolláros büdzséből készülő Szerelem a Nagyvárosban egyedül az orosz jegypénztáraknál 9 millió dolláros bevételt ér el. A film óriási sikert arat, úgyhogy a producerek máris szívesen látnák a folytatást. Zelenszkij egyszer csak a legnépszerűbb orosz filmszínészek között találja magát. Még mindig Kijivben lakik, ahol szintén szupersztárnak számít, miután 2006-ban megnyerte a Dancing with the Stars című nemzetközi franchise ukrán változatának első évadát.

A 2000-es évek második fele Oroszországhoz hasonlóan Ukrajnában is a növekedés és a bőség időszaka, amelyet az internet, az okostelefonok, a sikerfilmek, a tévéshow-k és a közösségi média elterjedése is hajt. A Nyugathoz való tartozás érzése mindenütt látványos: az ukrán fiatalok (és nem csupán ők) úgy akarnak öltözni, mint a nyugatiak, szeretnék úgy érezni, mintha Manhattan utcáin sétálgatnának, függetlenül attól, hol is élnek valójában. Ami az oligarchákat illeti, mind az ukránok, mind az oroszok úgy érezhetik, hogy végre a csúcsra értek, és bármit megtehetnek.

Viktor Pincsuk, Leonyid Kucsma veje továbbra is Ukrajna egyik leggazdagabb embere. Elmondása szerint 2004 tavaszán döntött úgy, hogy elsősorban az üzletre, a jótékonykodásra és mindenféle kulturális projektre fog fókuszálni. Létrehozta a PinchukArtCentre-t, a legnagyobb kijivi kortárs művészeti galériát, emellett ő a házigazdája az „ukrán Davosnak”, az éves Jaltai Európai Stratégia konferenciának (Yalta European Strategy – YES).

Az első YES-konferenciák célkitűzése az, hogy 2020-ig előkészítsék Ukrajna csatlakozását az Európai Unióhoz. „Eleinte nem gondoltam, hogy az Európa-párti diskurzus, illetve az ötlet, hogy Ukrajna esetleg a felvételét kéri az Unióba, ellenérzést válthat ki Moszkvából – mondja Pincsuk. – Aztán minél tovább mentünk ezen az úton, annál több akadályba ütköztünk. Csak később értettem meg, hogy a modern kori Oroszország képtelen elfogadni a win-win helyzeteknek még a puszta gondolatát sem. Putyin uralma arra épül, hogy aki nincs velünk, az ellenünk van. Számára minden nyugatbarát kezdeményezés egyet jelent az oroszellenességgel. Ez teljességgel téves elképzelés, de ő így látja a világot. Az oroszok üzenete a szomszédainak meglehetősen egyszerű: semmit sem dönthettek el nélkülünk. Oroszországnak nincs szüksége egyenjogú partnerekre, szatellitállamokat és vazallusokat akar maga körül tudni.”

A Pincsuk családnak Londonban is van egy háza. Érdekes módon kensingtoni szomszédjuk az egykori moszkvai polgármester, Jurij Luzskov, aki nemrég amellett kardoskodott, hogy a Krímet Oroszországhoz csatolják.

2008 nyarán Pincsuk meghívja Paul McCartneyt, hogy adjon koncertet a kijivi Majdanon. Az esemény szlogenje: „ideje együtt lenni”. Az élő közvetítést több mint 1 millióan nézik a televíziók előtt ülve. Magán a Majdanon, illetve az ország többi városának főterein, ahol kivetítőket állítottak fel, mintegy félmillióan gyűlnek össze. McCartney az ukrán zászlót lengeti a színpadon, majd ukránul és oroszul is köszönetet mond a közönségnek. A műsorvezető az ország legnépszerűbb showmanje, Volodimir Zelenszkij.

2008 augusztusában Kucsma a hetvenedik születésnapját ünnepli. Miután nem volt hajlandó szétverni a narancsos forradalmat, és végül elfogadta annak eredményét, Kucsma megkapta, amit akart: nem vált számkivetetté, és tisztességben megőszült, veterán politikusként tekintenek rá. Úgy tervezi, hogy megadja a módját a jeles évforduló megünneplésének. Az esemény két szervezője Tyimofej Szergejcev politikai tanácsadó, Pincsuk egyik vállalatának régi alkalmazottja, aki a fényűzésről és a politikai aspektusokról gondoskodik, továbbá Volodimir Zelenszkij, aki az est házigazdájaként a szórakoztatásért felel. A díszvendég nem más, mint Elton John, aki az est tetőpontján előadja Rocket Man című dalát, részben arra utalva, hogy Kucsmára mindenki a Juzsmas, az egyik ukrán rakétaüzem egykori igazgatójaként emlékszik, amely ballisztikus rakéták mellett nukleáris fegyvereket is gyártott.

Az eseményt követően Tyimofej Szergejcev Oroszországba költözik. 2022-ben ír egy cikket Mit tegyen Oroszország Ukrajnával? címmel, amely a háború kezdete óta született egyik leggátlástalanabb fasiszta propagandamű. A cikk a RIA Novosztyi hírügynökség honlapján jelenik meg először. Szergejcev az ukrán nép „dezukranizációjára” szólít fel: „Az elit mellett a lakosság jelentős része is bűnös: ők passzív nácik, a nácik cinkosai. Ők támogatták és bátorították a náci hatalmat. A méltó büntetésüket ezért a náci rendszer elleni háború során elszenvedett megpróbáltatásokban lelhetik meg, amely háborút orosz részről a civil lakosságra való legnagyobb odafigyeléssel és körültekintéssel vezényelnek le. A népesség náci rétegének denacifikációját átneveléssel lehet elérni, amelynek elsődleges eszközei az ideológiai tisztogatás (elnyomás), továbbá a szigorú cenzúra, mégpedig nem csupán a politika, de a kultúra és az oktatás terén is.”

A 2000-es évek végén Ukrajna leggazdagabb embere a donecki Rinat Ahmetov – ő a Sahtar Doneck labdarúgócsapat tulajdonosa. Ahmetov elmeséli, hogy 1999-ben Párizsban megtekintette a francia és az ukrán válogatott közti meccset. A látottak lenyűgözték: hatalmas stadion, fantasztikus hangulat és több tízezer szurkoló, akik mind egy emberként ordibálnak. Így hát elhatározta, hogy Doneckben is épít egy hasonló létesítményt.

A projekt három évet vesz majd igénybe, és körülbelül 400 millió dollárba kerül. A Donbász Aréna megnyitóját 2009 augusztusára tűzik ki. Az eseményre különleges show-elemekkel készülnek. Ahmetov húszéves fia, Damir szintén jelen van a megbeszéléseken, és saját ötlettel áll elő:

– Ha igazán nagyot akarsz villantani, hívd meg Beyoncét!

– Kicsodát? – kérdezik a többiek.

A stadion megnyitóján maga Juscsenko elnök mond beszédet, majd őt követi riválisa, a Donbász egykori ura, Janukovics. Mindketten eltörpülnek azonban Beyoncé mellett, aki a világ körüli turnéját megszakítva ugrott be Doneckbe, hogy sajtóértesülések szerint 1,5 milliós gázsiért fellépjen.

A show olyan, mintha legalábbis az olimpiai játékokat nyitnák meg. Az egyik bizarr látványelemet a Sahtar játékosai és néhány agresszív űrlény közti rövid futballmérkőzés szolgáltatja; utóbbiak repülő csészealjon érkeznek a stadionba.

Ekkor még senki sem sejti, hogy alig öt éven belül más típusú idegenek is érkeznek ugyanerre a helyszínre – ezúttal Oroszországból. Ezek az idegenek azonban nem focimeccsre jönnek. Oly kevéssé érdekli őket a futball, hogy még a stadiont is porig rombolják.

Washingtoni specialista

Juscsenko népszerűsége az elnöki ciklusa lejártához közeledve erősen megcsappan. Ezzel párhuzamosan az imázsa is alaposan megváltozik: a fiatal, progresszív politikus helyét a szürke családfő veszi át, aki előszeretettel beszél a történelemről, és mintha elvesztette volna a kapcsolatát a való élettel. Először még az elnöksége idején interjúztam Juscsenkóval. Az irodája leginkább egy néprajzi múzeumra emlékeztetett: tele volt mindenféle emléktárgyakkal, fotókkal és szobrocskákkal.

A beszélgetésünk során Juscsenko kétszer is megsértődött. Először azért, mert nem kóstoltam meg a kedvenc kávéját, és helyette inkább teát kértem. Másodszor azért, mert kérdéseket tettem fel Dmitrij Firtas oligarcháról és az átláthatatlan gázkereskedelmi rendszerről. Egészen addig a pontig az elnök oroszul beszélt hozzám, de miután szóba került Firtas, ukránra váltott.

Az elnök különcsége sokszor még a közvetlen környezetét is meglepte. A tanácsadói elmondása szerint egyszer egy fontos találkozóra menet Juscsenko váratlanul megállíttatta a kocsiját, kiszállt az út közepén, és az egyik fa gyökérzetét kezdte tanulmányozni.

A narancsos forradalomban szerzett szövetségesei közül gyakorlatilag mindenki elfordult tőle. Az egykori bajtársak helyét olyan hivatalnokok vették át, akik bálványozzák az elnököt.

Juscsenko nem adta fel a tervét, hogy másodszor is induljon az elnöki székért, ám a 2010-es választás közeledtével egyre inkább reménytelennek tűnik a helyzete. Mindeközben régi ellenfele, Viktor Janukovics csillaga emelkedőben van. Az elmúlt öt évben az egykori piti bűnöző metamorfózison esett át; miután búcsút intett a korábbi durvaságnak és nyersességnek, Janukovics valóságos európai mintapolitikusnak tűnik.

Mindez a háttérben dolgozó spin doktorok és politikai imázsépítők. Az egyik csapat a Tyimofej Szergejcev vezette orosz PR-szakemberekből áll, a másikat pedig az amerikai lobbista és politikai szaktanácsadó, Paul Manafort irányítja, aki korábban számos amerikai elnök, így Ronald Reagan és George H. W. Bush kampányában is közreműködött. Manafort emellett számos diktátornak is segédkezett, többek közt a fülöp-szigeteki Ferdinand Marcosnak és a kongói Mobutu Sese Sekónak.

Manafortot még 2005-ben szerződtette Rinat Ahmetov, Janukovics 2004-es elnöki kampányának főszponzora. Először is azzal bízták meg, hogy elemezze ki Janukovics politikusi teljesítményét, amire Manafort harmincöt oldalas jelentést adott át a témáról. A szöveg bírósági ítéletre emlékeztetett. „Janukovicsnak a kampány megfelelő levezénylésére való alkalmatlansága elkerülhetetlenül kudarchoz fog vezetni – írja Manafort –, és a Régiók Pártjának bukását is magával fogja hozni.” A nyilvánvaló megoldásnak tehát az tűnt, hogy a jelöltet valaki másra kell cserélni.

Ahmetov azonban nem cserélheti le csak úgy Janukovicsot, akire már régóta a saját embereként tekint, ráadásul rajta kívül még számos további szponzora is van; Janukovics végső soron az oligarchák kompromisszumos jelöltjének tekinthető. Janukovics most maga béreli fel Manafortot, akit azzal bíz meg, hogy juttassa vissza a politika színpadára. Az amerikai spin doktor újraszervezi a kampányát, ám ezúttal teljességgel új alapokra helyezi azt. Janukovics ettől fogva meg lesz győződve arról, hogy Ukrajna jövője az Oroszországgal való szövetségén múlik. Ukrajna összes problémája abból fakad, hogy Juscsenko és Timosenko képtelen egyetértésre jutni Putyinnal – márpedig éppen ez az, ahol Janukovics sikerrel járhat.

Manafort régi helyettesét, Rick Gateset, a 2004-ben a demokrata John Kerrynek dolgozó Adam Strasberget, továbbá a Bernies Sanders 2016-os elnöki kampányában segédkező Tad Devine-t is magával viszi Kijivbe. Közös erőfeszítéseik végül meghozzák a várt eredményt: Janukovics az első fordulóban 35%-kal megszerzi a vezetést a 25%-ot gyűjtő Timosenko előtt. Ami a hivatalban lévő elnököt, Juscsenkót illeti, számára a választás kész katasztrófával ér fel: az urnákhoz járuló állampolgárok mindössze 5%-a adja rá a voksát.

Timosenko magabiztosan vágott neki a választásnak, miután a Putyinnal kötött megállapodásnak köszönhetően számíthatott Moszkva támogatására. Putyin ukrajnai közvetítője, Medvedcsuk azonban Janukovicsot szeretné győztesként látni, márpedig ő jó kapcsolatot ápol Ukrajna legjelentősebb oligarcháival, elsősorban Rinat Ahmetovval és Dmitrij Firtasszal. Medvedcsuk közbenjárásának köszönhetően Janukovics egymillió szavazatnyi előnnyel megnyeri a második fordulót.

Az eredmény bejelentése után Janukovics díszfogadást tart, ahol hálája jeleként egy nagy bödön, becslések szerint 30–40 ezer dollár értékű fekete kaviárral kedveskedik Manafortnak.

Börtönévek, elnökévek

Miután elfoglalja hivatalát, Viktor Janukovics rögtön úgy kezd viselkedni, mint Moszkva rég nem látott jóbarátja. 2010-ben egy sor kétoldalú megállapodást ír alá Dmitrij Medvegyev elnökkel, amelyek értelmében Oroszország csökkenti a gáz árát, cserébe Ukrajna huszonöt évvel meghosszabbítja a fekete-tengeri flotta tartózkodási engedélyét, és lehetővé teszi, hogy az orosz csapatok a korábbinál nagyobb számban állomásozhassanak Szevasztopolban.

Janukovics közben nyomozást rendel el esküdt ellensége, Julija Timosenko ellen. Ezt még a saját bizalmasai is ellenzik, az elnök azonban meg van győződve róla, hogy ez az egyetlen lehetősége egy új Majdan és egy következő forradalom megakadályozására. Ha nem távolítja el az útból Timosenkót, előbb vagy utóbb Timosenko fogja eltávolítani őt.

Már 2010-ben több ügyben is vádat emelnek Timosenko ellen, ezek azonban nem állnak meg a bíróság előtt. Ezzel együtt az új főügyész, Viktor Psonka, Janukovics régi barátja felettébb elkötelezettnek mutatkozik. 2011-ben új vádiratot nyújt be: eszerint a 2009-es gázszerződés, amelyet Timosenko írt alá Putyinnal, előnytelen volt Ukrajna számára. Timosenko a szerződés megkötésével túllépett a hatáskörén, visszaélt a hatalmával, és megkárosította a nemzetet. Még Juscsenko egykori elnök is tanúskodik ellene. 2011 őszén Timosenkót hét év börtönre ítélik – szándékosan hosszabb időre, mint ameddig Janukovics elnöki ciklusa tart, nehogy véletlenül indulhasson ellene a következő választáson.

Timosenko a börtönben úgy érzi, veszélyben forog az élete. Kizárólag azokat az ételeket és innivalókat hajlandó fogyasztani, amelyeket a családja hoz be neki. A börtön vezetősége mindent megtesz, hogy hátráltassa ezeknek a csomagoknak a kézbesítését, úgyhogy a fogoly egy ponton „száraz” éhségsztrájkba kezd.

A Nyugat egyöntetűen elítéli Timosenko börtönbe zárását. Az európai vezetők közül Angela Merkel különösen aggodalmasnak mutatkozik. A Janukoviccsal folytatott találkozói minden esetben ezzel a témával kezdődnek, és ezzel is érnek véget. Timosenko közben a romló egészségi állapotára panaszkodik. Merkel kérésére a hatóságok engedélyezik, hogy néhány német orvos felkereshesse a foglyot a harkivi börtönben. Alapos vizsgálat után arra jutnak, hogy Timosenko nem szenved súlyos betegségben.

2011-ben Ukrajna az uniós csatlakozási megállapodás megkötésének küszöbére jut, a Timosenko-ügy azonban visszaveti a tárgyalásokat. A Nyugat vezetői megint szankciókat sürgetnek Ukrajnával szemben. Az elnök ismét Manaforthoz fordul segítségért – felettébb hálás volna, ha sikerülne javítani a megítélésén, egyúttal helyrehozni az Egyesült Államokkal és az Európai Unióval való viszonyát.

Az amerikai politikai stratéga egész hálózatot alakít ki Janukovics lobbistáiból, amely a Habsburg-csoport elnevezést kapja: többnyire meghatározó, de már visszavonult politikusokról van szó, akik személyes találkozókon, illetve prominens nyugati lapokban közölt publicisztikákban állnak ki Janukovics mellett, egyúttal arról győzködik a nyugati vezetőket, hogy mondjanak le a Timosenko bebörtönzése miatt napirenden lévő szankciókról. Az amerikai média szerint a Habsburg-csoport tagja Alfred Gusenbauer egykori osztrák kancellár, Romano Prodi egykori olasz miniszterelnök, továbbá Kwaśniewski egykori lengyel elnök – bár utóbbi cáfolja az érintettségét.

Manafort munkája ezúttal is eredményesnek bizonyul. A következő két év során a Timosenko-ügy szép lassan feledésbe merül, az Európai Unió pedig fokozatosan elfogadóbbá válik Janukoviccsal szemben, és Ukrajnával kapcsolatban az esetleges szankciók helyett egyre inkább a küszöbön álló európai integráció témája kerül előtérbe.

Szása, a fogorvos

2010-es beiktatásakor Viktor Janukovics pohárköszöntőt mond a barátai gyűrűjében:

– Két évig semmi dőzsölés! Mindenkinek a haza üdvéért kell dolgoznia!

Érdekes módon a két év leteltével kiderül, hogy éppen Janukovics volt az, aki nem annyira fogadta meg a saját intelmét, és ezen idő leforgása alatt minden képzeletet felülmúló vagyont halmozott fel.

Miután a legnagyobb ukrán oligarchák támogatásával megszerezte a hatalmat, Janukovics úgy dönt, itt az ideje, hogy függetlenedjen egykori támogatóitól. Márpedig annak, hogy teljes mértékben megszabaduljon az ukrán üzleti élet nehézfiúitól, az az egyetlen módja, ha maga is egy lesz közülük – sőt, lehetőség szerint ő lesz a legnagyobb játékos.

Janukovics lényegében ugyanarra a mutatványra vállalkozik, amelyet Putyin már végrehajtott Oroszországban: lehetővé teszi oligarchák hozzá lojális csoportjának, hogy szabadon ténykedjenek, akik így mind maguknak szerezhetik meg a legzaftosabb üzleteket. Putyin „pénztárcái” a saját régi barátai, többek közt a Kovalcsuk és a Rotenberg testvérek. Janukovics „pénzügyi őrségét” harminchét éves fia, Olekszandr, avagy „Fogorvos Szása” szervezi meg, aki orvosi végzettségének köszönheti a becenevét. A miniszterelnök-helyettesi pozíció például az ő régi barátjáé, a harmincnégy éves Szerhij Arbuzové lesz, akinek az anyja korábban a Janukovics család pénzügyeit intézte. Olekszandr több másik barátja is kormányzati pozícióhoz jut. Miután függetlenednek az oligarcháktól, és kizárólag az elnöknek tartoznak számadással, támadást indítanak az üzleti világ számos szereplője ellen, és komoly vagyonokra tesznek szert. Az ukrán média csak „a Családként” emlegeti őket, utalva az 1990-es években Jelcin köré tömörülő oligarchák csoportjára.

A Fogorvos agresszív fellépése még a dörzsölt és sokat látott cápákat is megdöbbenti. Olekszandr nem csupán kisebb vagy ellenségesnek minősített vállalkozásokra teszi rá a kezét, de még olyanokra is, amelyek az apja barátai és támogatói érdekeltségi körébe tartoznak. Szása Janukovics egyik áldozata például Vlagyimir Jevtusenko, az orosz üzleti élet jelentős figurája, aki az ukrán elnök barátjaként tekint magára.

Az idősebb Janukovics magatartása az orosz üzleti világot is megdöbbenti. A 2010-es évekre azok, akik átélték az 1990-es évek belviszályait, mostanra civilizált európainak érzik magukat. A cégeik a nyilvánosság előtt és átláthatóan működnek, és bárhol fesztelenül pózolhatnak a nemzetközi hírességekkel. Janukovics azonban – a valóságban, nem pedig abban a szerepben, amit Manafort osztott a számára – továbbra is egy letűnt kor figurájaként, igazi maffiózóként viselkedik. Az egyik orosz üzletember felidézi, miként zajlott a találkozója az ukrán elnökkel annak mezsihirjai rezidenciájában. Ahogy körbesétáltak a komplexumban, az államfő a mellét döngetve beszélt kicsattanó egészségi állapotáról. Odament az egyik biztonsági őrhöz, és tiszta erőből gyomron vágta, mintha csak egy bokszzsák lenne. Az őr a földre rogyott, az elnök pedig a jól sikerült bemutató után vigyorogva továbbsétált.

Az ukrán kormány egyik, a Fogorvos belső köréhez tartozó tagja beszámolt Janukovics néhány különös szokásáról. Az elnök például szeretett pénzben teniszezni. A dolgot nagyjából így kell elképzelni: az államfő kiválasztotta az ellenfelét, majd feltette a tétet a várható győztesre – nagyjából egymillió dollárt. A többségében meghatározó üzletemberekből álló közönség szintén hozzátette a magáét a „díjalaphoz”: mindenki további egymilliót dobott be a közösbe. A pénzt aztán a győztes, vagyis az elnök kapta meg.

Idővel egyre inkább kiéleződik a feszültség a régi oligarchák és Janukovics ifjú farkasai között. A Család egyik „pénztárcája” egy Szergej Kurcsenko nevű vállalkozó, aki még a harmincat sem töltötte be. Kurcsenko Psonka főügyész fiának a barátjaként és üzlettársaként kezdte, aztán az elnök egy ponton rájött, hogy miként tudja a saját céljaira használni.

2012-ben Kurcsenko megvásárolja a Metaliszt Harkiv futballklubot. Pár hónappal később meghívja Janukovicsot és Ahmetovot a stadionba, amely éppen az ukrán kupa döntőjének ad otthont. Az elnök megdicséri az ifjú Kurcsenkót, és a jelenlévők számára jól hallhatóan megjegyzi, milyen nagyszerű, hogy a Sahtar Doneck tulajdonosának immár riválisa is van. Ezt mindenki az Ahmetovnak szóló kihívásként értelmezi.

Mindeközben újabb konfliktus támad a liszicsanszki olajfinomító ügye miatt – a térséget 2022-ben foglalják el az orosz csapatok, 2013-ban pedig az orosz Rosznyeft olajtársaság tulajdona, amely éppen az eladását tervezi. A szóbeszéd szerint Dmitrij Firtas, Janukovics régi támogatója az első számú jelölt, csakhogy őt váratlanul beelőzi a huszonhét éves csodagyerek, Kurcsenko. Az oligarchák szerint, akik már eddig sem nézték jó szemmel a történteket, a helyzet tovább súlyosbodik.

Napóleoni kudarc

Zelenszkij és az Esti Kvartett többi tagja rendkívüli népszerűségnek örvendenek Janukovics udvarában. Nem szégyenlősek, ha politikai tárgyú tréfákkal kell előhozakodniuk, és gyakran viccelnek magával az elnökkel is, aki ezt nem bánja. Éppen ellenkezőleg, Janukovics büszke rá, hogy parodizálják, és előszeretettel ajánlja a cimborái figyelmébe a show-t. Igaz, a paródiák könnyedek, és nincs bennük semmi sértő.

2010 decemberében Zelenszkijt kinevezik az Inter tévé főproducerévé. A csatorna tulajdonosa Valerij Horoskovszkij üzletember, Dmitrij Firtas barátja és üzlettársa. Miután Janukovicsot elnökké választják, Horoskovszkijt az ukrán titkosszolgálat vezetőjévé is megteszik. Ez a felállás kissé szokatlan: a titkosszolgálat feje a tévé vezetőjeként azt a Zelenszkijt nevezi ki ebbe a pozícióba, aki gyakran figurázza ki az ukrán hatóságokat.

A Sefir testvérek állítása szerint a 95. negyedre semmiféle nyomás nem nehezedett a hatóságok részéről – kizárólag egy alkalommal kérték meg rá a társaságot, hogy „kerüljék az elnök családját”, miután forgatás közben elhangzott egy tréfa Janukovics fiáról.

Maga Zelenszkij úgy emlékszik, hogy ebben az időszakban számtalan céges rendezvényen vett részt, egyrészt házigazdaként, másrészt – sokszor a társulata tagjaival – show-manként. Az egyik ilyen alkalommal az előadók magánszámmal készülnek – a nézősereg mindössze két főt számlál: Janukovicsot és Medvegyevet. A két, fürdőköpenyt viselő államfő a jelenetek között átvonul a jakuzziba.

Zelenszkij filmkarrierje is ekkor kezd beindulni. A producer Livnyev meséli, hogy komolyan fontolóra vették egy nagy filmes cég megalapítását, amelynek Zelenszkij, a Sefir testvérek, Livnyev, továbbá Horoskovszkij lettek volna a tulajdonosai. Livnyev még el is utazott Kijivbe, hogy a részletekről tárgyaljon – a megbeszélés helyszíne az ukrán titkosszolgálat főhadiszállása volt.

2011-ben megjelenik az Irodai szerelem című kultikus szovjet vígjáték remake-je. Az ezúttal is főszerepben felbukkanó Zelenszkij egy félénk irodai dolgozót alakít, aki váratlanul szerelmi viszonyba bonyolódik szigorú, nőnemű főnökével. A kritikusok a földbe döngölik az új produkciót. Az Eldar Rjazanov rendezte 1977-es eredetit az orosz ajkú világban még negyven évvel később is imádják, a remake-et azonban a többség üresnek és langymelegnek találja.

2012-ben Zelenszkij eljátssza Napóleon szerepét. A Szerelem a Nagyvárosban rendezője ezúttal vígjátékként gondolja újra az orosz történelmet a Napóleon vs. Rzsevszkij című alkotásában. 1812-ben, vagyis kétszáz évvel a film bemutatója előtt Napóleon lerohanta az Orosz Birodalmat, ahol heves ellenállásba ütközött, és bár el tudta foglalni Moszkvát, végül visszavonulót kellett fújnia. A háború egyik fiktív népmesei hőse Rzsevszkij hadnagy, egy 1962-es, szintén Eldar Rjazanov rendezte film, a Huszárballada főszereplője is, egyúttal számos orosz vicc népszerű figurája. A szovjet folklórban a hadnagyról szóló történetek általában összekapcsolódnak Tolsztoj Háború és békéjének cselekményével, és valamilyen okból gyakran ábrázolják a könyv főszereplője, Natasa Rosztova kérőjeként.

Zelenszkij, a Sefir testvérek és a forgatókönyvírók, ha lehet, még jobban összekutyulják a dolgokat. Az ő történetükben az orosz–francia háború során Rzsevszkij női ruhát ölt, és grófnőként pózol, aminek láttán Napóleon ellenállhatatlan szerelemre gyullad iránta, miközben Natasa Rosztova megnyeri a Miss Europa 1810-es kiírását, a pacifista Lev Tolsztoj pedig váratlanul a népi milícia élén találja magát. A Zelenszkij által alakított Napóleon nevetséges, gyáva, fogalmatlan tábornok, aki a győzedelmes oroszok derültségére hanyatt-homlok menekül a harcmezőről.

Összességében a film az alacsony költségvetésű giccs netovábbja, és ennyiben nem üt el túlságosan a 2000-es évek végének orosz mozijaitól. A kritikusok által szintúgy lehúzott Napóleon vs. Rzsevszkij ezúttal a mozipénztáraknál is megbukik. Nehezen érthető okokból a producerek úgy döntenek, hogy 3D-ben mutatják be az alkotást, ez azonban még a gyártás költségeit sem hozza vissza.

Bolotnaja tér

Janukovics arra irányuló erőfeszítései, hogy helyrehozza a Nyugathoz fűződő kapcsolatait, a legkevésbé sem zavarja Moszkvát. Putyin először is meg van győződve róla, hogy Ukrajna nem tervezi a NATO-hoz való csatlakozást. Másodszor pedig a Kreml rá akarja venni Janukovicsot, hogy szigorúbban bánjon Timosenkóval és a többi ellenzéki figurával, abban bízva, hogy ezek az incidensek csak további akadályokat gördítenek az ország európai integrációja elé.

A Kremlt a 2000-es évek végén magával ragadó erőteljes amerikaellenes paranoia egy kissé alábbhagy, különösen azután, hogy az Obama-kormányzat elengedi Bush korábbi elképzelését, miszerint rakétarendszereket kell telepíteniük Európába (Lengyelországba és Csehországba).

Ezzel együtt Putyin továbbra sem tud szabadulni az érzéstől, hogy az amerikaiak szeretnének megszabadulni tőle. Bárhová tekint, mindenütt ennek bizonyítékait látja. 2010 végén kitör az arab tavasz – a rettegett „színes forradalmak”, amelyeket Putyin oly kétségbeesetten igyekszik elfojtani a posztszovjet térségben, most a Közel-Keletet ragadják magukkal. A mobiltelefonokkal felszerelkezett tömegek Tunéziában, Egyiptomban és Líbiában is az utcákra tódulnak, és többek közt a közösségi média segítségével megdöntik a diktátoraikat.

Az arab tavasz forgatagában Putyin még a védencével, Medvegyev elnökkel is összeveszik. Az elnök nem él Oroszország vétójogával az Egyesült Nemzetek ülésén, és nem akadályozza meg a NATO líbiai beavatkozását, amit a miniszterelnök elfogadhatatlannak tart. Putyin egyszerre fenyegetést lát Medvegyevben: attól tart, hogy a fiatal elnök, a közösségi média és az iPhone-ok szerelmese a saját „kremli tavaszát” tervezi, és hamarosan gazdája ellen fordulhat. Putyin természetesen csírájában igyekszik elfojtani a zendülés lehetőségét: 2011 szeptemberében bejelentik, hogy Medvegyev nem indul el a második ciklusáért, helyette inkább Putyin tér vissza a harmadikra.

2011 októberében Líbiában a feldühödött tömeg brutálisan meggyilkolja a megbuktatott Moammer Kadhafi diktátort, akit Putyin személyesen is jól ismert. A Kadhafi haláláról készült felvételek maradandó nyomot hagynak az orosz elnökben, aki ettől kezdve még inkább meg van győződve arról, hogy minden lehetséges eszközzel ragaszkodnia kell a hatalmához, különben rá is ugyanez a sors vár.

2011 decemberében aztán a moszkvai Bolotnaja téren, majd ezt követően egész Oroszországban hatalmas tüntetésekre kerül sor. Az emberek dühösek a parlamenti választásokat övező csalások miatt, Putyin azonban magától értetődőnek tekinti, hogy a demonstrációkat a nyugatiak szervezték meg; konkrétan az amerikai külügyminisztert, Hillary Clintont sejti a megmozdulások mögött. Tudomására jut, hogy az amerikai külügy komoly összeget utalt át a Golosz nevű NGO-nak, amelynek munkatársai megfigyelőkként működnek közre a választásokon. Putyin arra jut, hogy az oroszországi tüntetések mögött amerikai pénz rejlik, vagyis Washington megpróbálja megakadályozni az újbóli megválasztását, és igyekszik megszervezni az oroszországi „színes forradalmat”; ezeket a vélelmezett bűnöket aztán sosem bocsátja meg az Egyesült Államoknak, személyesen Hillary Clintonnak. Putyin következő húzása, hogy kirúgja egykori politikai tanácsadóját, Vlagyiszlav Szurkovot, aki a jelek szerint nem tudta megakadályozni, hogy a „narancsos ragály” Oroszországot is megfertőzze. Szurkovot a jóval konzervatívabb szemléletű Vjacseszlav Vologyin váltja, aki a korábbiaktól eltérő pályára állítja a Kreml kampánystratégiáját: nincs értelme az értelmiségnek hízelegni, sem a középosztály kegyeit keresni, ehelyett a fókuszt inkább a vidéki, hétköznapi tömegekre kell áthelyezni, akik a szívük mélyén azután sóvárognak, hogy Oroszország újra régi fényében tündökölhessen, akik nosztalgiával viseltetnek a Szovjetunió iránt, és akik arról álmodoznak, hogy ismét egy olyan birodalomban élhessenek, amelytől az egész világ fél.

Ebben az időben a Dozsgy tévécsatornát, Oroszország legnépszerűbb ellenzéki sajtóorgánumát vezetem. Részletesen beszámolunk a tüntetésekről – avagy, ahogy a hivatalos híradásokban mondanák, segítünk az amerikai külügynek megszervezni azokat. 2012 telén teljes mértékben biztos vagyok afelől, hogy Putyinnak alig néhány hónapja maradt az ország élén: az orosz civil társadalom napról napra erősebb, az elnöknek pedig nincsenek megfelelő eszközei ahhoz, hogy elfojtsa az egyre zajosabb tiltakozásokat. Úgy érzem magam, ahogy a Majdanon éreztem 2004. december 26-án.

13. MEGINT A KRÍM: PUTYIN HÁBORÚT INDÍT UKRAJNA ELLEN

Teljes gőzzel hátra

2013 nyarán Putyin hivatalos látogatásra érkezik Kijivbe. A formális apropó a kereszténység Rusz általi felvételének 1025. évfordulója. Nem túlságosan kerek évforduló, de mindenki tisztában van azzal, hogy Putyin nehezen tud elvonatkoztatni a történelmi párhuzamoktól. A látogatás szimbolikus jelentőséggel bír a számára: Oroszország és Ukrajna egyesítőjeként tekint magára. Hogy jó benyomást tegyen Putyinra, a Janukovics-kormány nagyszabású imádságot szervez az úgynevezett Volodimir-dombon, a Dnyeper meredek jobb partján, ahol a Ruszt 988-ban megkeresztelő Volodimir nagyfejedelem emlékműve is található. A szertartást a kijivi Volodimir metropolita, a nagyfejedelem és az orosz elnök névrokona celebrálja.

Rögtön az ájtatosság után sor kerül az első incidensre: az idős metropolita szívritmus-szabályozója megkergül. Volodimirt haladéktalanul a Kijiv-Pecserszk Lavrába szállítják, ahol rendkívüli körültekintést igénylő beavatkozást hajtanak végre rajta: az orvosok megállítják, majd újraindítják a szívét. A metropolita kísérete biztos benne, hogy az idős egyházfő ellen merényletet követtek el. Meggyőződésük szerint „valaki valamilyen sugarakat irányított rá”, hogy kiakassza a pacemakert.

Az ukrán egyház vezetője, a Moszkvai Patriarchátus alárendeltje és Janukovics viszonya régóta komoly feszültségekkel terhelt. Az elmúlt években az ukrán elnök rendszeresen felkereste a Lavrában, azt sürgetve, hogy mondjon le a tisztségéről, és adja át a helyét a fiatalabb nemzedéknek. Janukovicsnak már meg is van az ideális jelöltje a kijivi metropolita posztjára. Az elnök nagy hangsúlyt fektet rá, hogy közelgő választási kampánya során ne feledkezzen meg az egyházról, ám a hetvenesztendős Volodimir ellenáll a befolyásolási kísérleteknek. Számos egészségügyi problémája ellenére nem áll szándékában visszavonulni, és még kevésbé akarja átadni az egyházat Janukovicsnak.

Az mindenesetre még Janukovicstól is kissé meredek húzás lenne, hogy a metropolitát éppen a Rusz megkeresztelkedésének évfordulójára szervezett ünnepségen, fényes nappal gyilkoltassa meg. Volodimir állapota végül is javulni kezd: a szívműködése újraindul, a pacemaker is működik, és a metropolita már indulhat is a következő megbeszélésére – ezúttal a moszkvai Kirill pátriárkával van találkozója.

Putyinnak meglehetősen sűrű a programja, ám, ahogyan a kijivi hivatalosságok megjegyzik, lényegében az egészet a Lavra köré szervezték. Az orosz elnök odáig van az ősi kijivi kolostorért: ukrán papokkal találkozik, virágot visz az Orosz Birodalom egykori miniszterelnöke, az 1911-ben Kijivben meggyilkolt és a Lavrában eltemetett Pjotr Sztolipin sírjához, majd leereszkedik az ortodox szentek relikviáit őrző, ősi sziklabarlangba, és vodkázik egyet az apáttal. A papok beszámolói szerint a Lavrában Putyint valamiféle misztikus élmény éri, amely megerősíti abbéli meggyőződésében, hogy meg kell küzdenie Ukrajnáért.

Oroszbarátsága ellenére Janukovics elnök Ukrajna európai integrációját jelöli meg első számú feladataként. Emögött tisztán racionális számítás húzódik meg: ő és belső köre is pontosan érti, hogy az ukránok úgy szeretnének élni, mint az európaiak, és az EU-tagság lehetősége olyannyira népszerű, hogy 2015-ben könnyedén biztosítani fogja az újraválasztását.

2013. szeptember 17-én az ukrán kormány egyöntetűen támogatja az Európai Unióhoz való csatlakozást. Janukovics és csapata már elintézettnek tekinti az ügyet. Amikor például 2013 januárjában az oroszbarát Régiók Pártjának szintúgy oroszbarát képviselője kritikát fogalmaz meg Ukrajna EU-politikájával kapcsolatban, és inkább az Oroszországhoz fűződő viszony megerősítését szorgalmazza, az illetőt kizárják a pártból, lemondatják a képviselői helyéről, sőt még perbe is fogják valamilyen jelentéktelen, 2007-ben elkövetett vétség ürügyén. Az üzenet világos: mindenki jobban teszi, ha nem próbál keresztbe tenni az elnöknek.

Már karnyújtásnyira van az európai uniós szerződés aláírása – és ekkor lép közbe Vlagyimir Putyin. Janukovicshoz közel álló források szerint Putyin soha nem fejezte ki közvetlenül az elnök felé, hogy ellenzi Ukrajna európai integrációját. Ellenkezőleg, Putyin a nyilvánosság előtt mindig is azt hangoztatta, hogy nincs kifogása Ukrajna uniós csatlakozásával szemben, és egyedül a NATO-tagság kapcsán fogalmazta meg a fenntartásait.

Valójában Putyin már régóta mélységes ellenérzésekkel viseltetik Janukovics iránt, amit azonban egészen az utolsó pillanatig megtart magának. Az orosz elnöki kabineten belül terjedő szóbeszéd szerint a narancsos forradalom idején Janukovics kapott egy orosz útlevelet, hogy amennyiben fenyegetve érzi magát, sietve el tudja hagyni Ukrajnát. Ezt senki nem erősítette meg nyilvánosan, de ha kiderül, hogy igaz, úgy Putyin olyan ütőkártyával rendelkezne, amellyel rögtön le tudná rombolni Janukovics elnöki legitimitását – a hatályos ukrán törvények szerint ugyanis senki sem lehet orosz–ukrán kettős állampolgár.

2013 októberében Putyin meghívja Janukovicsot Szocsiba. Az orosz elnök alaposan ráijeszt ukrán kollégájára: arról győzködi, hogy az európaiak ki akarják szabadítani Timosenkót, őt pedig meg akarják buktatni. Hogy kisegítse a bajból, még azt is felajánlja, hogy gyorsan ad neki 15 milliárd dollár kölcsönt. Janukovics a találkozót követően egyre sűrűbben repül Moszkvába.

Születésnapi kiütés

2013. október 5-én történelmi jelentőségű eseményre kerül sor a moszkvai Olimpiai Stadionban: címmérkőzést vívnak a nehézsúlyú ökölvívás világbajnoki trónjáért. Az esemény fényét növeli az a nem mellékes körülmény, hogy a győztes az összes létező szervezet – IBF, IBO, WBO, WBA – bajnoki címét megszerezheti. A két szembenálló fél az ukrán Vlagyimir Klicsko és az orosz Alekszandr Povetkin; az előbbi 1996-ban, az utóbbi 2004-ben volt olimpiai bajnok.

Klicskót a Viktor Pincsuk által tulajdonolt ukrán Interpipe vállalat szponzorálja. Povetkin szponzora az orosz állami olajkonglomerátum, a Rosznyeft, amelynek elnöke Putyin másik bizalmasa, Igor Szecsin. Ilyen háttér mellett az összecsapásnak óhatatlanul politikai felhangja is van. Az orosz és az ukrán üzleti világ összes meghatározó szereplője ott ül a nézőközönség soraiban.

Október 7-én, két nappal később lesz Putyin születésnapja. Az egyik barátja közli vele, hogy mindenről gondoskodtak: Klicsko 50 millió dollárt kap, hogy elveszítse a meccset. Putyin úgy tekinti meg az összecsapást, mintha csak a születésnapi ajándékában gyönyörködne.

A második menetben Klicsko földre viszi az ellenfelét. A hatodik menetre Povetkin szeme felszakad. Az orosz végig kitart a tizenkét menet során, noha többször is padlóra kerül. A bírák egyhangúan az ukrán Klicskót kiáltják ki győztesnek.

A stadionban olyan a hangulat, akár egy háborús övezetben. A rajongók szitkokat szórnak Klicsko felé. Szecsin, útban Povetkin öltözőjébe, a folyosón összefut Klicskóval és Pincsukkal, de ahelyett, hogy gratulálna a győztesnek, szó nélkül továbbmegy.

Bár Klicsko visszautasította a pénzt, Putyinnak utóbb úgy mesélik, hogy valójában elfogadta, csak aztán mégsem tartotta magát a megállapodáshoz; lám, sosem szabad megbízni az ukránokban.

Iron Majdan

November 21-én az ukrán kormány egyszer csak egyhangúan az ország európai uniós integrációjával szemben foglal állást. A miniszterek közül senki sem érti, hogy miért, de Janukovics 180 fokos fordulatra szánja el magát, és dőreség volna, ha ellenszegülnének az elnök akaratának. Az ukrán társadalom döbbenten figyel.

Aznap este Musztafa Najjem, az Ukrajinszka Pravda újságírója a következőt posztolja a Facebookon: „Ki akar kimenni a Majdanra ma éjfél előtt? A lájkok nem számítanak. Kommenteld be a poszt alá, hogy »megyek«! Ha összejön ezer komment, megszervezzük.” A posztjára adott reakciókat látva Najjem nem sokkal később hozzáfűzi: „Találkozzunk 10:30-kor a Függetlenségi Emlékműnél!”

Musztafa Najjem Afganisztánban született, és 1991-ben, kilencévesen költözött Kijivbe a családjával. Az ország egyik legismertebb riportere, emellett személyesen is a barátomnak és a kollégámnak mondhatom. A 2000-es években csatlakozott a Kommerszant című orosz lap kijivi irodájához, ahol haditudósítóként és nemzetközi megfigyelőként dolgoztam.

Éjfélre nagyjából ezerötszáz ember tódul a térre: többnyire kijivi újságírók, de hamarosan ellenzéki politikusok, továbbá a bokszoló Vlagyimir Klicsko és a bátyja, Vitalij is csatlakozik hozzájuk, aki eredetileg ugyancsak ökölvívó, ám politikai pályára lépett, és jelenleg épp a parlamenti ellenzéket vezeti.

A hatóságok és az ellenzék egyaránt támogatók mozgósításába kezd. A diákok Kijivbe indulnak Ukrajna nyugati feléből. A Lvivi Egyetem például elengedi őket anélkül, hogy lógás miatt megbüntetné őket. Janukovics közben a Donbászból buszoztatja a híveit a fővárosba; a média értesülései szerint a tüntetők napi 200 hrivnyát (nagyjából 25 dollárt) kapnak fizetségként.

November 24-én vasárnap az ellenzék óriási felvonulást tart a Kijiv fő útvonalán, a Hrescsatikon, ahonnan a tüntetők az Európa térre mennek tovább. A tiltakozók ezután a kormány épületéhez vonulnak, ahol a megkezdett európai integráció folytatását követelik. A rendőrség könnygázt vet be, és tömegoszlatásba kezd. Ezzel egy időben Janukovics támogatói is megtartják saját, „anti-Majdannak” nevezett tüntetésüket a Mihajlivszka (Szent Mihály) téren.

Más városok is megszervezik a saját „Euromajdanjukat”, ám a keleti régiókban ezeket a megmozdulásokat gyakran rendőrök vagy a hatóságok által fizetett huligánok verik szét; ukránul ezeket a verőlegényeket tyituskinak nevezik.

November 28-án Vilniusban kezdetét veszi az úgynevezett Keleti Partnerség Csúcstalálkozó: az EU terve, hogy előzetes csatlakozási megállapodást ír alá három volt szovjet tagköztársasággal, Ukrajnával, Grúziával és Moldovával. Csakhogy a fordulat után Janukovics nem írja alá a dokumentumot. A közgyűlés alatt végig az asztal sarkánál ücsörög, és alig szól egy szót bárkihez. Később megjelenik az interneten egy videófelvétel az ukrán elnökről, amint épp Angela Merkelnek méltatlankodik:

– Azt akarom, hogy meghallgasson! Három és fél éven át egyedül voltam, és egy roppant egyenlőtlen pályán kellett szembenéznem egy rendkívül erős Oroszországgal – mondja az ukrán elnök, és közben a nyomaték kedvéért minden egyes szó után az öklébe csap.

Janukovics és a küldöttsége mellett Vilniusban tartózkodik Petro Porosenko is, aki jelenleg nem visel hivatalos tisztséget, noha Janukovics alatt egyszer már volt gazdasági miniszter. A csúcstalálkozón az EU különleges meghívottjaként van jelen.

A vilniusi tárgyalássorozat november 29-én ér véget. Moldova és Grúzia aláírja a megállapodást az EU-val – Ukrajna azonban nem. A kijivi Majdanon ezután újabb tüntetésre kerül sor. A színpadon Ruszlana, a 2004-es Eurovíziós Dalfesztivált megnyerő énekesnő felolvas egy kiáltványt, amelyben lemondásra szólítja fel Janukovicsot. Ezután a tüntetők nagy része hazamegy. Éjfél után alig pár százan maradnak a téren, többségükben éneklő diákok.

Hiába nincsenek sokan, hajnali 4-kor megjelenik a Berkut, az ukrajnai rohamrendőrség néhány tisztje, akik parancsot kaptak rá, hogy tisztítsák meg a teret az illetéktelenül ott tartózkodóktól: az intézkedés ürügye az, hogy épp ott tervezik felállítani az újévi fát. A tömegoszlatás meglehetősen erőszakosan zajlik. A biztonsági erők könnygázt, gumibotot és villanógránátokat is bevetnek. A diákok a Szent Mihály-székesegyház felé menekülnek, ahol a szerzetesek ajtót nyitnak és befogadják őket. A Berkut emberei ide már nem mernek utánuk menni. Másnap reggelre ez a középkorba illő eseménysor az egész országot megrázza.

Számos változat kering arról, hogy ki adott engedélyt az újévi faállításra és a majdani tüntetés feloszlatására. Az ellenzék úgy véli, hogy a lépést Andrij Kljujev, Janukovics régi barátja és a Nemzetbiztonsági és Védelmi Tanács főtitkára rendelte el. Maga Janukovics pár évvel később azt állítja, hogy a majdani leszámolásra titokban a saját hivatalának vezetője, Szerhij Ljovocskin, nem mellesleg Dmitrij Firtas üzlettársa adott parancsot. Az elnök szerint ő maga csak a másnap reggeli teniszezés közben értesült az éjszakai eseményekről. Ami Ljovocskint illeti, ő a történtek miatti tiltakozásképpen benyújtja a lemondását, amit azonban Janukovics nem fogad el. Az elnök maga is felháborodásának ad hangot.

Egész Ukrajnát megrázza, hogy a hatóságok ilyen brutális eszközökkel bántak el a tüntető diákokkal. Az összes tévécsatornán, beleértve a Firtas tulajdonában lévő és Ljovocskin által irányított Intert, azt ismételgetik, hogy a karhatalom „fegyvertelen gyerekekkel” szemben alkalmazott erőszakot.

Másnap, december 1-jén vasárnap több ezren gyűlnek össze Kijiv központjában. Ezúttal a rendőri osztagok oszolnak fel, hátrahagyva az újévi fa felállításához szükséges eszközöket. Hajnali 1 óra körül egy nacionalistákból álló csoport, amely a későbbiekben „Jobb Szektor” néven válik ismertté, elszakad a tömegtől, és elfoglalja a főtértől nem messze található polgármesteri hivatalt. Egy órával később ellenzéki képviselők elfoglalják a Majdanon álló Szakszervezetek Házát.

Ezzel egy időben egy beazonosítatlan csoport tagjai beindítanak egy buldózert, amelyet építőmunkások hagytak a Majdanon. A járművel a Bankova utcára gurulnak, majd nekimennek az elnöki hivatalnak. Később az ellenzék azt állítja, hogy az akció provokatőrök vagy egyszerűen a „berkutisták” műve volt. Hogy elejét vegye a vérfürdőnek, Petro Porosenko a Bankovára siet. A káosz azzal ér véget, hogy a Berkut egységei erőszakkal feloszlatják az elnöki hivatal környékén lévő tömeget, ugyanakkor a Majdan és az ekkorra elfoglalt környező épületek a tiltakozók kezén maradnak.

Városszerte több száz sebesültet szállítanak kórházba; több tucatnyi tüntetőt letartóztatnak. Csodával határos módon nincsenek halálos áldozatok.

A tiltakozók sietve barikádokat állítanak fel a főtéren. Alig néhány nap leforgása alatt a Majdan egyfajta városon belüli várossá alakul át, olyasmivé, mint egykor a Zaporizzsjai Had, amelyről diákkorában minden ukrán olvasott a történelemkönyvekben: olyan férfiak és nők önálló közössége ez, akik készek harcolni és akár az életüket adni a szabadságukért.

Sütemény vagy gáz

A kijivi összecsapások mindenkit, köztük a Janukovicsot támogató oligarchákat is sokkolják. A történtek másnapján Rinat Ahmetov találkozik az elnökkel, és megpróbálja rábeszélni, hogy mondassa le a belügyminiszterét, és büntesse meg a felelősöket. Janukovics szerint azonban ez a gyengeség jele volna. Ami még fontosabb: nem hiszi, hogy a Majdan az állampolgárok spontán megmozdulása lenne. Biztos benne, hogy az összeesküvést valójában Timosenko szervezte, egyenesen a börtöncellájából.

Így hát engedmények helyett külföldi segítségért folyamodik. December 3-án Kínába repül, majd hazafelé, december 6-án beugrik Szocsiba, hogy találkozzon Putyinnal.

Putyin szerint Kucsma legnagyobb hibája 2004-ben az volt, hogy túlságosan gyengének mutatkozott. Az orosz vezető szemében az üzbég elnök, Iszlom Karimov testesíti meg a helyes magatartás mintaképét: 2005 tavaszán, alig néhány hónappal az ukrajnai narancsos forradalom után Andizsánban, Üzbegisztán egyik legnagyobb városában is hasonló megmozdulásokra került sor. Karimov teketóriázás helyett rögtön tűzparancsot adott a katonaságnak, akik meg is tizedelték a tüntetőket, ezzel csírájában elfojtva az újabb „színes forradalmat”. Putyin ezt a precedenst ajánlja Janukovics figyelmébe, nyomatékosítva, hogy a megígért 15 milliárd kölcsönért és a jutányos gázszállítmányokért cserébe tőle is hasonló határozottságot vár el. Ezzel együtt mind Putyin, mind pedig Janukovics biztos benne, hogy a tüntetések hamarosan maguktól abbamaradnak.

A Szocsiban tartott megbeszélés másnapján, december 8-án a kijivi tüntetők elpusztítják a Hrescsatikon álló Lenin-emlékművet. Az 1946-ban Ukrajna akkori vezetője, Nyikita Hruscsov által felavatott emlékmű szimbolikus jelentőséggel bír, ahogyan a ledöntése is. A tüntetők ezzel világossá teszik, hogy az Euromajdan-mozgalom nem csupán a Janukoviccsal, de egyúttal a Lenin által képviselt orosz gyarmatosítással szembeni felkelés is kíván lenni. Putyin nem kifejezetten rajong Leninért, de még kevésbé rajong ezért az üzenetért. Így hát tovább nő a nyomás Janukovicson.

December 10-én Victoria Nuland amerikai külügyminiszter-helyettes megérkezik Kijivbe. Putyinnak, aki már eddig is meg volt győződve róla, hogy Washington áll a tüntetések mögött, ez újabb szálka lesz a szemében.

December 11-ének estéjén a Berkut újfent megpróbálja szétverni a majdani tüntetők táborát, csakhogy ezúttal „az ártatlanok lemészárlása” nem jár sikerrel. A tüntetők sikeresen elbarikádozták a teret. Éjszaka nincsenek ugyan kint sokan, de a vezetők időben értesülnek a hatóságok tervéről, és a közösségi média felületein visszahívják a társaikat. Éjjel 2 órakor megszólalnak a Szent Mihály-székesegyház harangjai, hogy figyelmeztessék Kijiv népét a közelgő veszedelemre – akár a középkorban. A város minden szegletéből áramlanak a gyalogszerrel érkező tüntetők. Egész éjjel zajlik a kifárasztás: a két tömeg egymásnak feszül. A Berkut fekete sisakos kommandósai megpróbálják kiszorítani a tüntetőket a térről, ám az utóbbiak – akiknek valahonnan sikerült narancsszínű munkavédelmi sisakokat szerezniük – állják a sarat. Hajnalban a Majdan még mindig a tüntetők kezén van.

Másnap reggel Victoria Nuland is kilátogat a térre. Petro Porosenko még előző este felhívta, és megpróbálta elmagyarázni neki, hogy mi zajlik a városban. Nuland egy zsák süteményt és szendvicset is visz magával, amit aztán elkezd szétosztogatni a tüntetőknek és a rendőröknek. Az akcióról készült videó bejárja a világot, és különösen Oroszországban válik felkapottá: a Kreml propagandistái ezt mutogatva állítják, hogy az ukrán ellenzéket az amerikaiak szó szerint a tenyerükből etetik, és a majdani tüntetők „néhány sütiért” adták el magukat az amerikai külügynek. Putyin meg van győződve róla, hogy pontosan ez is történik.

Október 17-én Janukovics Moszkvába repül, hogy megérdeklődje Putyintól, ő miféle „sütikkel” kedveskedne Ukrajnának: még olcsóbb gázt, illetve a már kialkudott 15 milliárd dollár első részletét, 3 milliárdot szeretne.

Mind a Kreml, mind pedig a Bankova utcában székelő Janukovics-kormány szentül hisz benne, hogy sikerült megfordítaniuk az események menetét, és a majdani tüntetések pillanatokon belül érdektelenségbe fulladnak. Itt a tél, a hideg és az ünnepek – csak idő kérdése, hogy a tüntetőknek elmenjen a kedvük az egésztől, és hazakullogjanak.

Tűzkeresztség

2013 vége diadalmas időszak Vlagyimir Putyin életében. Közelegnek a Szocsiban tartott Téli Olimpiai Játékok, úgyhogy az orosz elnök a megbékélés gesztusaként vagy sokkal inkább a magabiztosság demonstrálására úgy dönt, hogy megkegyelmez néhány egykori politikai ellenfelének. Nem sokkal az új esztendő előtt tíz év után kiengedik a börtönből az egykori olajoligarchát, Mihail Hodorkovkszkijt. A Pussy Riot nevű punkzenekar tagjait is szabadon bocsátják, akiknek a „Szűz Mária, üldözd el Putyint!” című daluk előadása a moszkvai Megváltó Krisztus-székesegyházban hatalmas botrányt okozott és kétéves börtönbüntetést eredményezett.

Janukovics követi a nagy testvér példáját, és 2013 decemberében amnesztiát hirdet a Majdanon letartóztatott tüntetőknek.

Az ünnepi időszak nyugalmasan telik, leszámítva a radikális Szvoboda párt tagjainak fáklyás felvonulását január 1-jén. Az esemény apropója az ukrán nacionalisták hőse, Sztepan Bandera születésének 105. évfordulója. A menet napján Vitalij Klicsko kijelenti, hogy annak semmi köze a Majdanhoz, az orosz tévécsatornák azonban folyamatosan annak igazolásaként mutatják be az eseményről készült képsorokat, hogy Ukrajna keményvonalas fasiszták markába került.

2014. január 1-jén az orosz állami televízió, a Rosszija újévi műsorának házigazdája az ország legnépszerűbb humoristái közé tartozó Makszim Galkin és Volodimir Zelenszkij. Könnyed tréfákkal kedveskednek a nézőknek, akiket Zelenszkij derűsen még arra is felszólít, hogy töltsék az egész új esztendőt a Rosszija műsorainak nézésével. Ez az a csatorna, amely éppen ebben az évben válik Putyin szócsövévé, később pedig itt szerepelnek majd a legagresszívabb propagandisták, többek között Dmitrij Kiszeljov és Vlagyimir Szolovjov.

Vlagyiszlav Szurkov, a Kreml ideológusa, ugyanaz, akit 2004 után azzal bíztak meg, hogy óvja meg Moszkvát a „narancsos ragálytól”, Kijivbe utazik. A 2011–2012-ben Moszkvában és más nagyvárosokban tartott tüntetések után kirúgták, ám most visszahívják, és rá osztják Ukrajna felügyeletét, annak ellenére, hogy a maga részéről még a rábízott ország létezését is tagadja: „Ukrajna nem létezik. Csupán ukránizmus létezik. Vagyis egy mentális betegség, a néprajz és a véráztatta helyi folklór iránti patologikus érdeklődés” – mondja később.

Szurkovra bízzák Janukovics pátyolgatásának feladatát is, illetve segítse őt abban, hogy megfelelően tudja kezelni az újabb forradalmat. Szurkov az orosz elnöki kabinet által kidolgozott törvénycsomaggal a hóna alatt érkezik Kijivbe, amelynek célja a majdani tüntetések pacifikálása. Arra számítanak, hogy az ukrán parlament minden fenntartás nélkül el fogja fogadni a csomagot. Szurkov műve Ukrajnában később „diktatórikus törvények” néven lesz ismert. Számos intézkedés található közöttük: az online média betiltása; bármiféle ellenzéki tevékenység azonosítása a szélsőségességgel; a rágalmazás büntetőjogi kategóriájának újradefiniálása és szigorúbb szankcionálása; továbbá az „idegen ügynök” fogalmának bevezetése a jogrendbe. Oroszországban ezeknek a törvényeknek a többségét már 2011–2012-ben elfogadták, a 2013-as esztendő Ukrajnájában azonban mindez szélsőségesen túlzónak tűnik.

Január 16-án Volodimir Ribak, az ukrán parlament elnöke, a Régiók Pártjának tagja, egyúttal Janukovics régi harcostársa nekilát, hogy alaposabban is áttanulmányozza Szurkov törvényeit. Hamar felismeri, hogy a szóban forgó jogszabályok elfogadása katasztrófába torkollna, úgyhogy arra kéri az ellenzéki képviselőket, hogy zárják az irodájába, mivel nélküle nem lehetséges megtartani a parlamenti ülést. Az ellenzékiek a biztonság kedvéért a parlament kommunista párthoz tartozó alelnökét is bezárják, akinek azonban fogalma sincs róla, hogy miféle törvényekről is van szó. Az életét kockáztatva kimászik az ablakon, majd onnan felkapaszkodik a tetőre, és végül egy másik útvonalon visszatér az ülésterembe. A házelnök távollétében ő foglalja el a helyét, így az ülés elszabotálására tett kísérlet kudarcot vall.

A Régiók Pártjának többi tagja január 16-án abban a hitben érkezik a parlamenti ülésre, hogy a következő évi költségvetés tervezetét fogják megvitatni. Az ellenzéki képviselők megakadályozzák az elektronikus szavazást, így az alelnök hagyományos kézfeltartásos szavazást rendel el. A parlamenti többség végül egyetlen nap leforgása alatt, totális káosz közepette elfogadja mind a tizenegy törvényt. A képviselők között akad, aki mindkét kezét feltartva voksol, miközben fogalma sincs róla, hogy milyen ügyben zajlik a szavazás.

Este Rinat Ahmetov felhívja Janukovicsot, és megkéri rá, hogy ne írja alá a törvényeket. Az elnök hallgat. Nem sokkal később odakörmöli az aláírását a dokumentumra.

Január 19-re újabb tömegtüntetést szerveznek a Majdanra. A „diktatórikus törvények” ismét sokakból váltanak ki megütközést, és a tömeg haragja ezúttal valamennyi politikus ellen irányul. A három ellenzéki párt vezetőjét, Vitalij Klicskót, Arszenyij Jacenyukot és Oleh Tyahnyibokot teszetoszasággal és belső viszálykodással vádolják. A tüntetők ezért arra jutnak, hogy a saját kezükbe kell venniük a kezdeményezést. A legradikálisabbak elhagyják a Majdant, és az Európa térre indulnak, ahol a Berkut rohamrendőrei állomásoznak. Az a tervük, hogy áttörik a kordonokat, majd végigmennek a Mihajlo Hrusevszkij úton egyenesen a Verhovna Rada épületéig, és kikényszerítik a „diktatórikus törvények” visszavonását. Klicsko próbálja feltartóztatni a radikálisokat, de valaki poroltóval az arcába fúj – a tüntetők már a vezetőjüket sem tartják tiszteletben, még akkor sem, ha az illető történetesen nehézsúlyú világbajnok.

Megkezdődik a harc. A Mihajlo Hrusevszkij úton a Jobb Szektor huligánjai lángba borítanak egy buszt, majd kockaköveket hajítanak a biztonsági erőkhöz, akik vízágyút vetnek be ellenük. Mínusz 10 fok van. A tüntetők azt kiabálják: „keresztség!”, mivel január 19. fontos ünnepnap az ortodox naptárban: vízkereszt napja. Ezután következnek a gumilövedékek és a villanógránátok. Az összecsapások két napon át tartanak. Január 22-én jelentik az első halálos áldozatokat: három tüntető lőtt sebbe hal bele. Nem tudni, hogy ki és honnan lőtt rájuk.

Az ellenzék országszerte regionális kormányzati hivatalokat és épületeket foglal el. A többi városban nem ütköznek komolyabb ellenállásba, miután az összes rendőrt Kijivbe vezényelték. Janukovics már majdnem kihirdeti a hadiállapotot, amikor az utolsó pillanatban elbizonytalanodik. Sikerül megértetni vele, hogy ha behívja a katonaságot, a halálos áldozatok száma pillanatok alatt több százra fog ugrani. Úgy tűnik, a Majdant nem lehet erővel szétverni.

Január 24-én Moszkvából Kijivbe viszik a háromkirályok ajándékait. Az ősi keresztény ereklyék kölcsönben voltak Oroszországban; eredetileg a görög Athosz-hegyen lévő Szent Pál kolostorban őrzik őket, és egy Konsztantyin Malofejev nevű ultranacionalista üzletember fizetett értük. Az ereklyéket Malofejev biztonsági szolgálatának vezetője, az FSZB egykori ügynöke, Igor Girkin is elkíséri; őt Igor Sztrelkov néven is ismerik (a „Sztrelkov” oroszul hasonlóan cseng a „lövész” szóhoz). Girkin több napot tölt Kijivben, és a Majdanra is kilátogat, ahol szóba elegyedik a tüntetőkkel. Január 30-án a Krímbe repül, és magával viszi az értékes aranyat, tömjént és mirhát.

Mindeközben Janukovics tárgyalásokat kezd a Majdan három vezetőjével, Klicskóval, Jacenyukkal és Tyahnyibokkal. Jacenyukot még kormányalakításra is felkéri, amit az visszautasít. Az ellenzéki szereplők tisztában vannak vele, hogy mostanra elveszítették az ellenőrzésüket a tömeg fölött. Hogy a helyzet még rosszabb legyen, a tüntetők árulásnak tekintik, hogy tárgyalásba bocsátkoztak a zsarnok Janukoviccsal.

Január 28-án a parlament feloszlatja a kormányt, és a „diktatórikus törvények” többségét visszavonja. Janukovics Szerhij Arbuzovot, a fia, Olekszandr egyik barátját nevezi ki miniszterelnöknek, ami igencsak böki az ukrán elit csőrét, ideértve a Régiók Pártját is. Az elnök láthatóan megkönnyebbül, amikor végre Szocsiba repülhet a Téli Olimpiai Játékok megnyitójára.

Kezdődjék a játék!

2014. február 7-én Szocsiban lezajlik a téli olimpia nyitóünnepsége. Minden a tervek szerint halad, leszámítva egy technikai malőrt: az olimpia szimbólumának számító öt karika közül az utolsó nem nyílik meg. A műsorból a Nemzetközi Olimpiai Bizottság (NOB) kérésére mindössze egyetlen jelenetet vágnak ki, amelyhez egyébként az orosz Egyes csatorna igazgatója, Konsztantyin Ernszt ragaszkodott. A propagandatévé vezetőjének elképzelése szerint a stadionban minden nézőnek kiosztanának egy fotót, amely a második világháború egyik áldozatát ábrázolja. A műsorvezető egy ponton egyperces néma csendet kérne, a nézők pedig ekkor feltartanák a képeket. A NOB azonban nem szeretne politikát keverni az eseménybe.

Közel negyven államfő érkezik Szocsiba a játékok megnyitójára, köztük öten a G20-ból, de természetesen Viktor Janukovics is jelen van. A kijivi események nincsenek jó hatással Putyin hangulatára. Sürgeti Janukovicsot, hogy fogadja el a segítségét, egyebek mellett járuljon hozzá, hogy megerősítsék a személyi védelmét. Az ukrán elnök azonban váltig állítja, hogy minden a legnagyobb rendben van. Putyin nem hisz neki, és addig nem hajlandó folyósítani a hitel következő részletét, amíg Janukovics rendet nem tesz a háza táján.

Február 14-én Moszkvában Putyin a Biztonsági Tanács ülésén elnököl, hogy megtárgyalják az ukrajnai eseményeket. Másnap visszatér Szocsiba, hogy megtekintse az Oroszország és Egyesült Államok közti jégkorongmérkőzést. A találkozó botrányba fullad. Az állás 2:2, amikor a hosszabbításban Oroszország megszerzi a harmadik gólját, amelyet azonban az amerikai bíró az elmozdult hálóra hivatkozva érvénytelenít. Oroszország végül a szétlövésben veszít.

Putyin, akárcsak az orosz szurkolók többsége, tajtékzik a dühtől. Hogy lehetséges, hogy amerikai bíró vezesse az Egyesült Államok meccsét? Nyilvánvaló, hogy oroszellenes összeesküvésről van szó. Mindez tökéletesen illeszkedik Putyin világképébe: a kijivi eseményeket is az amerikaiak szervezték, ők pénzelik a tüntetőket, és ők rángatják zsinóron az ellenzéki vezetőket.

Közvetlenül a hokimeccs után Putyin találkozik a szovjet–afgán háború veteránjaival a szovjet csapatok kivonulásának 25. évfordulója alkalmából. Egészen mostanáig ez a háború szégyenfoltnak számított Oroszország történelmében, és nagyban hozzájárult a Szovjetunió összeomlásához, Afganisztánt pedig évtizedekre végeláthatatlannak tűnő polgárháborúba taszította. Putyin azonban kijelenti, hogy érti a vállalkozás valódi motivációit: a szovjet vezetést a nemzeti érdek vezérelte.

Február 16-án a Berkut és a kijivi helyi rendfenntartó erők tagjait éles lőszerrel látják el. Ezután Kijivben kezdetét veszi a háború. A tüntetők először békés felvonulást tartanak, amelyet a parlament előtt a Berkut megpróbál feloszlatni. Ebben a szándékukban a tyituskinak nevezett huligánok is a segítségükre vannak. Sok a sebesült. A tüntetők ezután lángba borítják a Régiók Pártjának központi irodáját.

Janukovics magához hívatja Olekszandr Turcsinov ellenzéki vezetőt, egyúttal az ukrán titkosszolgálat egykori első emberét. Az elnök fel-alá járkál az irodájában, és azt üvölti:

– El foglak taposni benneteket! Mindenkit kinyírok! Ne is álmodjatok róla, hogy külföldre menekülhettek! Már kiadtam a parancsot a kordonok felállítására. Nektek annyi!

Turcsinov utóbb Szonya Koskinának számol be a jelenetről a Maidan: An Untold Story (Majdan: Az ismeretlen történet) című, készülő könyvévhez adott interjúban.

Janukovics és Turcsinov egyfajta kompromisszumot köt: a Berkut a továbbiakban nem lő a tüntetőkre, akik pedig cserébe visszatérnek a Majdanra. A hatóságok részéről azonban ez csak szemfényvesztés: a biztonsági erők ekkor valójában már a Majdan lerohanását tervezik.

A tüntetők gumiabroncsokat gyújtanak fel a tér körül, hogy rosszabbak legyenek a látási viszonyok. Több ellenzéki azt javasolja, hogy ismét vonuljanak vissza a Szent Mihály-székesegyházhoz, Turcsinov azonban meggyőzi őket róla, hogy a Majdan szimbólum, ezért onnan egy tapodtat sem vonulhatnak vissza.

Február 19-én este, a Szocsiban zajló téli olimpiai játékok közepette több mint harminc embert gyilkolnak meg a Majdanon. A rendfenntartó erők elfoglalják és felgyújtják a Szakszervezetek Háza épületét. Az egész környéket sűrű füst borítja – kizárólag ez akadályozza meg a Berkutot abban, hogy teljes egészében szétverje a tüntetők táborát. A mélyen vallásos Turcsinov meg van győződve róla, hogy isteni közbeavatkozás történt: a fekete füst nem felfelé száll, hanem a berkutos rohamrendőrökre ereszkedik, és úgy csípi a szemüket, hogy alig látnak tőle valamit.

Este először Putyin, majd Joe Biden amerikai alelnök is felhívja Janukovicsot. Angela Merkel és José Manuel Barroso szintén megpróbál kapcsolatba lépni az ukrán elnökkel, ő azonban nem veszi fel a telefont.

Radek Sikorski lengyel külügyminiszter február 19-én éppen Olaszországban síel. Amikor reggel meglátja a kijivi felvételeket, felhívja a kollégáit, majd a német és a francia külügyminiszterrel együtt Ukrajna fővárosába repül. Az ő megjelenésüknek köszönhető, hogy az újabb vérfürdő elmarad. Janukovics beleegyezik, hogy nemzetközi közvetítőkön keresztül tárgyaljon a tüntetőkkel.

Letérdelni

Február 20-a reggelén a három európai uniós ország külügyminisztere ellátogat a Szent Mihály-székesegyházba, amelyet időközben hadikórházzá és hullaházzá alakítottak át. A refektórium műtőként funkcionál; az utolsó kenetet a kápolnában adják fel.

A diplomaták ezután a Bankova utcába mennek, hogy találkozzanak Janukoviccsal. Sikorski mesterlövészeket szúr ki a tetőkön, a távolban lövések dördülnek. Ekkor még egyikük sem tudja, hogy a Majdanon a forradalom hónapjainak legvéresebb pillanatai vannak kibontakozóban.

A puskalövések jelentik az Euromajdanként elhíresült 2014-es tüntetéssorozat legrejtélyesebb eseményét. Éppen akkor halnak meg a legtöbben, amikor már küszöbön a megoldás: Janukovics végre tárgyalásokba bocsátkozik az európai közvetítőkkel. Ez egyúttal azt jelenti, hogy a vérfürdő kizárólag azoknak az erőknek állhat az érdekükben, akik mind Janukovicsot, mind az ellenzéket, mind pedig az európaiakat meg akarják akadályozni abban, hogy megállapodásra jussanak. Egy évvel később az ukrán biztonsági szolgálat azt állítja, hogy a lövéseket orosz mesterlövészek adták le a Kremlből küldött Vlagyiszlav Szurkov parancsára. Erre azonban nincs közvetlen bizonyíték, és az ügyben nem indul hivatalos nyomozás.

Az európai diplomaták még nem tudnak a gyilkolásról, amikor asztalhoz ülnek, és kezet ráznak Janukoviccsal. Az elnök szokásához híven ordítozni kezd, a német külügyminiszter, Frank-Walter Steinmeier azonban félbeszakítja:

– Elnök úr, le kellene rövidítenie a hivatali idejét.

Janukovics erre elhallgat.

A megbeszélés egy pontján Janukovics megszakítja a találkozót, és átmegy a másik szobába; azt mondja, sürgősen fel kell hívnia Moszkvát. Két hírrel tér vissza: először is beleegyezik, hogy év végén előrehozott választásokat tartsanak; illetve a megbeszélésen megjelenik Putyin képviselője, Vlagyimir Lukin, az ismert orosz politikus, egykori amerikai nagykövet és a liberális Jabloko párt alapítója. Az európai diplomaták megkönnyebbülten fellélegeznek.

A tárgyalásokhoz csatlakozik Lukin, az ellenzéki Klicsko–Jacenyuk–Tyahnyibok hármas, továbbá Janukovics néhány támogatója a Régiók Pártjából. Sikorskit meglepi, hogy ezek az acsarkodó politikai ellenfelek (az ellenzék és a kormányzó párt képviselői) a színfalak mögött milyen szívélyesen szót értenek egymással, ráadásul tegező viszonyban vannak.

– Ha a mi kormányunk éles lőszert vetne be a tüntetők ellen, aligha lenne ilyen jó a hangulat – jegyzi meg a lengyel külügyminiszter.

A megbeszélések egész este folytatódnak. Időközben magánrepülők tucatjai szállnak fel a kijivi repterekről: a Régiók Pártjának tagjai igyekeznek kimenteni a családjukat és az értékeiket. Mindenki meg van győződve róla, hogy Janukovics napjai meg vannak számlálva.

Február 21-én reggel 7-kor a tárgyalások véget érnek. Janukovics beleegyezik az alkotmányos reformba, az elnöki jogkörök megnyirbálásába és a 2014 decemberére kiírt előrehozott választásokba. Az elmúlt huszonnégy órában hetvenhét embert lőttek agyon a Majdanon, több mint kétszer annyit, mint az elmúlt két hónap tiltakozásai során összesen.

Délután Janukovics, a három ellenzéki vezető és az európai miniszterek megszövegezik a „békeszerződést”. Lukin ezen az eseményen már nincs jelen: Putyin bármiféle olyan dokumentum aláírását megtiltotta neki, amelynek nem része Ukrajna föderalizációja.

Klicsko, Jacenyuk és Tyahnyibok ezután közösen kimegy a Majdanra. A Janukovics-kormány munkatársai kipillantanak az ablakon, és azt látják, hogy az épületet őrző Berkut-rohamrendőrök sietve felpakolnak a teherautóikra, és indulni készülnek. A kormány egyik tagja később úgy emlékszik vissza a történtekre, hogy a biztonsági erők tagjai mélységesen demoralizálódtak, a belügyminisztérium vezetői pedig tudták, hogy megtorlásra számíthatnak az erőszak miatt, úgyhogy mindenkit arra utasítottak, hogy térjen haza. Anélkül, hogy bárkinek szólna róla, Janukovics is visszavonul a Mezsihirjába.

Közben a Majdanon még súlyosabb dráma van kibontakozóban. Vitalij Klicsko felolvassa a Janukoviccsal kötött megállapodás szövegét, és megpróbálja elmagyarázni a jelenlévőknek, hogy ez a legtöbb, amit ki tudtak harcolni. Az egyik aktivista, Volodimir Paraszjuk a színpadra ront:

– Lelőtték a bajtársamat! – kiáltja. – Feleséget és kisgyereket hagyott hátra, és közben a vezetőink kezet ráznak a gyilkosával. Szégyelljék magukat!

Ebben a pillanatban a téren feltűnnek a holttesteket rejtő koporsók.

– Hadd mondjam el nektek – folytatja Paraszjuk –, hogy mi, ukrán átlagemberek a jogainkért harcolunk. Mi, átlagemberek azt mondjuk a mögöttem álló politikusoknak: Janukovics nem marad még egy évig a hivatalában. Holnap délelőtt tíz óráig távoznia kell!

A koporsókat felviszik a pódiumra. Mindenki, aki ekkor fent tartózkodik, beleértve a politikusokat, letérdel. Vitalij Klicsko, aki a különböző ellenzéki frakciókat egyesíteni képes elnökjelöltként tekint magára, lopva a tömegre pillant, majd követi a többiek példáját.

A kijivi összecsapások utolsó hónapja összesen mintegy száz emberéletet követelt. Ők hamarosan a „Mennyei Század” néven válnak halhatatlanná.

Határvillongás

Janukovics a mezsihirjai birtokán utolsó megmaradt lojális embereivel költi el a vacsoráját: a kabinetfőnökével, Kljujevvel, illetve a házelnökkel, Ribakkal. A vacsora közepén egyszer csak Szurkov telefonál: azt állítja, hogy merényletet terveznek az elnök ellen, úgyhogy Janukovicsnak azonnal el kell hagynia Kijivet, különben a biztos halál vár rá. Szurkov láthatóan tudja, hogyan ijesszen rá az emberre. Ribak rögtön benyújtja a lemondását. A hármas úgy dönt, hogy Harkivba repül, ahol másnapra szeparatista gyűlést terveznek; a találkozó célja, hogy kétségbe vonja a Majdan győzelmét, és ha szükségesnek mutatkozik, Ukrajna keleti régióinak föderalizációját vagy akár elszakadását kezdeményezze. Janukovics korábbi hasonló kísérlete, amelyre még a 2004-es narancsos forradalom tetőpontján került sor, kudarcot vallott. Szurkov mindenesetre most a következő utasítást adja neki: menjen el a kongresszusra, kiáltsa ki Harkivot Ukrajna új fővárosává, és minden lehetséges eszközzel vegye fel a harcot a Majdannal szemben.

A későbbi hivatalos orosz verzió szerint valójában arról próbálták meggyőzni Janukovicsot, hogy tartson ki a végsőkig. A halálsápadt Putyin állítólag azt mondta Szurkovnak, hogy akadályozza meg Kijiv elhagyásában, miközben nem sok kétséget hagyott afelől, hogy mit tart az elnökről:

– Ki gondolta volna, hogy ennyire gyáva, hogy ekkora seggfej?

Janukovics valójában teljes mértékben az utasításoknak megfelelően cselekszik.

Mindeközben folytatódik Janukovics értékeinek kimentése a Mezsihirjából: készpénzzel teli aktatáskák (az ukrán média értesülései szerint kétmilliárd dollárról van szó), továbbá festmények, szobrok és mindenféle, az elnök számára oly becses luxustárgyak. Maga Janukovics közben Harkivba utazik.

Ugyanezen az estén a Verhovna Radában szavazást tartanak az új, liberális törvénycsomagról, egyebek mellett a büntető törvénykönyv azon cikkelyének visszavonásáról, amely alapján Julija Timosenkót is bebörtönözték. Néhány parlamenti képviselő rögtön el is indul érte a börtönkórházba Harkivba, amerre Janukovics repülője is tart.

Mihail Dobkin harkivi kormányzó, miután találkozik Janukoviccsal a reptéren, meglepetésének ad hangot, amiért az úgy viselkedik, mintha mi sem történt volna, és továbbra is teljes mértékben ellenőrzése alatt tartaná az eseményeket. Janukovics el van szánva rá, hogy Ukrajna keleti és déli régióit elszakítsa az ország többi részétől.

– Találj ki valami új nevet az országnak! – kéri egyik régi harcostársától.

– Kína – válaszolja az.

– Anyáddal szórakozz! – csattan fel az elnök.

Időközben a kijivi hírek a harkivi börtönkórházat is elérik. Az igazgató átszállíttatja Timosenkót egy kicsiny, ablaktalan helyiségbe, és utasítja, hogy maradjon nyugton. Nyilvánvalóan attól tart, hogy Janukovics támogatói a káoszt kihasználva kísérletet tehetnek a fogoly meggyilkolására. Timosenko a nap nagy részét ebben a cellában tölti. A börtönőrökkel ellentétben nem tudja, hogy mi zajlik odakint.

Reggel Janukovics tudomására jut, hogy a tüntetők elfoglalták szeretett birtokát, a Mezsihirját. Az elnök igencsak kötődik a rezidenciájához. A Kijivtől északra, a Dnyeper partján fekvő Mezsihirja 1935 óta szolgált Szovjet-Ukrajna vezetőinek otthonaként, mások mellett itt laktak a holodomor megszervezői, majd Nyikita Hruscsov is. Janukovics 2002-ben költözött ide, majd 2007-ben, a Juscsenkóval kötött megállapodás értelmében lehetőséget kapott rá, hogy privatizálja.

A 140 hektáros komplexumot öt méter magas kerítés veszi körbe, a területén pedig állatkert, lovarda, céllövölde, teniszpálya, jachtkikötő és vadászterület is található. A Majdanról érkező tüntetők többek között arany vécécsészéket és tömör aranyból készült papírnehezékeket is találnak a helyszínen.

A reggeli hírek lesújtják Janukovicsot. Szurkov újra felhívja, és a készülőben lévő merénylettel kapcsolatos további részletekkel borzolja az idegeit. Állítása szerint a Majdan tüntetői állítólag beszivárogtak a kongresszusra, és készen állnak rá, hogy „gondoskodjanak” az elnökről. Ezzel egy időben Dobkin kormányzó megpróbálja lebeszélni a részvételről:

– Attól tartottam, hogy legalábbis ki fogják fütyülni. Teljesen védtelenné vált – mondja a Szonya Koskinának adott interjúban. A kormányzó hozzáteszi, hogy nem tudja garantálni Janukovics biztonságát. Ezekre a telefonbeszélgetésekre szó szerint a kongresszusnak helyet adó kijivi Sportpalota küszöbén kerül sor. Janukovics végül az utolsó pillanatban visszafordul.

Ezután rögzítik Janukovics utolsó, a tévé által közvetített beszédét, amelyben nácinak bélyegzi az ellenzék szereplőit, és megesküszik rá, hogy sosem fogja aláírni a Rada által elfogadott új törvényeket, továbbá arra is, hogy nem hagyja el az országot. Előadja azt a légből kapott történetet is, hogy a házelnököt, Ribakot az éjszaka során agyonlőtték.

Közben Kijivben a Verhovna Rada újabb ülést tart. A posztjáról lemondott Ribak helyét Olekszandr Turcsinov veszi át. A képviselők, köztük az elnök egykori támogatói, végighallgatják Janukovics beszédét, majd megszavazzák a hivatalából való elmozdítását. Az ukrán alkotmány értelmében a házelnök, Turcsinov lesz az ideiglenes államfő. Az új elnökválasztást május 25-re írják ki.

Janukovics megérkezik a donecki reptérre. Tekintélyes mennyiségű csomagot is hoz magával, amelyet két, Moszkvába tartó repülőre vitet fel, ő maga azonban nem tud felszállni, mivel az új kijivi kormány utasításainak engedelmeskedő határőrök feltartóztatják. Janukovics emberei megpróbálják megvesztegetni őket, de nem járnak sikerrel. A csomagok ezután visszakerülnek az autókba, majd a menet elvonul.

Ezzel egy időben a börtönből épp kiengedett Julija Timosenkót Kijivbe viszik, este pedig megjelenik a Majdanon. Kerekesszékben ülve mond beszédet, és ígéretet tesz rá, hogy indulni fog az elnöki székért.

Janukovics meglátogatja a donecki irodájában tartózkodó régi barátját, Rinat Ahmetovot, aki azt javasolja, hogy nyújtsa be a lemondását, ugyanakkor arra biztatja, hogy továbbra is maradjon az országban. Janukovics nem felel, Szurkov tényleg alaposan ráijesztett. A konvoj a Krím felé veszi az irányt. Janukovics retteg, hogy meg akarják ölni. A görögországi Athosz-hegyen egyszer azt jósolták neki, hogy 2014-ben „nagy hirtelenséggel” ér majd véget az útja. Nagyon szeretné, ha valaki kimentené, és a kérése végül meghallgatásra talál: egy orosz hadihajó kijuttatja az országból.

Közeli munkatársai szintén elhagyják az országot. A fia, Olekszandr, a miniszterelnök, Arbuzov, az ifjú oligarcha, Kurcsenko és még néhányan követik a példáját. Később ezek az emberek azt állítják, hogy a zűrzavar az oligarchák régi generációja által szervezett összeesküvés eredménye volt: Ahmetov, Firtas és még néhányan szakítottak Janukoviccsal, majd szembefordultak vele, és még az Euromajdant is ők pénzelték.

– Az egész válságot a Kreml szervezte – mondja Viktor Pincsuk. – Kezdve azzal, hogy Janukovics teljességgel váratlanul elutasította az európai uniós csatlakozást, egészen odáig, hogy az utolsó pillanatig semmiféle kompromisszumra nem volt hajlandó a tüntetőkkel. Biztos vagyok benne, hogy rendkívül rövid pórázon tartották, ami persze nem meglepő, tekintve, hogy Janukovics elnökségének idején a biztonsági erők három vezetője egytől egyig az Orosz Föderáció állampolgára volt.”

Az ellenállás a tetőpontjához közeledik. Az ukrán történetírásban az események utóbb a „méltóság forradalmaként” válnak ismertté. Igaz, ez még nem a történet vége. Február 27-én labdarúgó-mérkőzésre kerül sor Doneckben: itt tartják az Európa Liga nyolcaddöntőjét a helyi Sahtar Doneck és a cseh Viktoria Plzeň között. A meccs közepén a stadion bemondója felszólítja a tömeget, hogy emlékezzenek meg a Kijivben meggyilkolt tüntetőkről, amire ötvenezren kezdik skandálni: „Berkut! Berkut!” A Donbász nem igazán örül a forradalom győzelmének.

Kicsi, zöld emberkék

Közeledik a Szocsiban rendezett olimpiai játékok vége. Bár az orosz csapat vezeti az éremtáblát, Vlagyimir Putyin egyáltalán nem boldog. Meg van győződve róla, hogy a nyugati közvetítők átverték, akik alig két nappal korábban kezeltek le Janukoviccsal, és hozzájárultak, hogy az év végéig elnök maradjon.

Február 23-án Putyin a Moszkva melletti novo-ogarjovói rezidenciáján tölti az estét a hadügyminiszterrel, Szergej Sojguval, a Biztonsági Tanács titkárával, Nyikolaj Patrusevvel, az FSZB vezetőjével, Alekszandr Bortnyikovval, továbbá a kabinetfőnökével, Szergej Ivanovval. Ez az olimpia utolsó napja. Putyin elhatározza, hogy Oroszországhoz csatolja a Krímet, amivel még 2008-ban fenyegette George W. Busht a NATO-csúcstalálkozón.

A Krím elcsatolásának ötlete sosem örvendett igazán nagy népszerűségnek Oroszországban. Sosem sikerült igazán feltüzelni a közvéleményt a témával, és maga a félsziget sincs túlságosan az érdeklődés homlokterében. Mindössze néhány mániákus hozza fel olykor a témát. Jurij Luzskov moszkvai polgármester közéjük tartozott, tőle azonban már megszabadultak, amikor 2010-ben összeveszett az akkori miniszterelnök Medvegyevvel. Luzskov később összebarátkozik Igor Szecsinnel, az állami tulajdonban lévő Rosznyeft vezérigazgatójával, Putyin egyik legközelebbi és legbefolyásosabb harcostársával. Szecsin idővel a Krím elfoglalásának megszállottjává válik. Vég nélkül diskurál a témáról mindenkivel, köztük Putyinnal is, hiszen tudja, hogy az mekkora ellenszenvvel viseltetik az új ukrán kormánnyal szemben.

A Kreml mindaddig nem készült a félsziget elcsatolására. 2013-ban az orosz hadvezetésnek több terve is van különféle ukrajnai hadműveletekre, ám a Krím elfoglalása nem szerepel ezek között. Janukovics kimenekítésének estéjén aztán Putyin váratlanul arra jut, hogy eljött a cselekvés ideje. Úgy ítéli meg, hogy az ukrajnai káosz remek körülményeket teremt a gyors hódításhoz.

A novo-ogarjovói találkozó résztvevői eltérő mértékben lelkesednek az ötletért. Patrusev úgy véli, hogy Oroszországnak haladéktalanul le kell csapnia, ezzel szemben Sojgu jóval óvatosabb. Tisztában van vele, hogy ő lesz a hadművelet felelőse, úgyhogy egyre csak az ellenérveket sorolja.

Az FSZB mindenféle titkos közvélemény-kutatásra hivatkozva biztosítja róla Putyint, hogy a Krím lakossága kitörő örömmel fogadja majd az Oroszországhoz való csatlakozást. Kizárt, hogy bármiféle ellenállásba ütközzenek, az ukrán állam egyébként is romokban, és gyakorlatilag nincs, aki parancsot adjon a megvédelmezésére. A jelenlévők végül is megállapodnak benne, hogy végrehajtják a „Krím Visszatérése hadműveletet”, de közben óvatosak lesznek, és alkalmazkodnak a helyi eseményekhez.

A Kremlnek szüksége van egy új miniszterelnökre, hogy kormányozza a félszigetet. A jelenlegi politikusok túl megbízhatatlannak, vagyis túlságosan függetlennek tűnnek, úgyhogy keresni kell egy simulékonyabb figurát. A listát végül sikerül egyetlen jelöltre szűkíteni: az alvilági múlttal rendelkező üzletemberre, Szergej Akszjonovra, az Egységes Oroszország Párt vezetőjére, akit az 1990-as években csak „Kobold”-ként ismertek.

Február 26-án zavargások törnek ki a Krím fővárosában, Szimferopolban. Két csoport gyülekezik a Legfelsőbb Tanács épülete előtt: az egyik krími tatárokból, a másik oroszokból áll. A városban elterjed a szóbeszéd, hogy a Legfelsőbb Tanács meg akarja kérni Putyint, hogy fogadja el a Krím Oroszországhoz való csatlakozását. Az oroszok támogatják a kezdeményezést, a krími tatárok ellenzik.

Történelmileg a krími tatárok alkotják a helyi lakosság többségét. A 18. század közepétől azonban a Krímet fokozatosan benépesítették az oroszok, majd 1944-ben, miután a nácikkal való kollaborálással vádolták meg őket, elrendelték a tatárok deportálását. Különböző források szerint 190 ezer és 420 ezer közötti létszámban telepítették át őket Üzbegisztánba, ahol jelentős részük életét vesztette. A krími tatárok csak 1989-ben térhettek vissza a szülőföldjükre, és 2014-ben az Oroszországhoz való újbóli csatlakozás lehetősége kevéssé tölti el őket derűvel.

A téren dulakodás kezdődik. Már halálos áldozatok is vannak: egy embert agyonnyomnak, egy másik pedig szívrohamban hal meg. A két csoport vezetőinek azonban sikerül szétválasztaniuk egymástól a két társaságot. Ebben a pillanatban Kijivben új kormány alakul Arszenyij Jacenyuk vezetésével. Az ukrán politika ekkor nem szentel sok figyelmet a Krímnek.

Február 27-én orosz ejtőernyősöket vezényelnek a Krímbe, akik elfoglalják a Legfelsőbb Tanács és a helyi kormányzat épületét, majd lezárják a légteret. A küldetésük úgy szól, hogy ellenőrzésük alá kell vonniuk az épületeket, anélkül hogy egyáltalán tudnák, melyik városban vagy országban járnak. Az ejtőernyősöknek nincsenek hivatalos jelvényeik, úgyhogy a helyiek csak „kicsi, zöld emberkékként” emlegetik őket. Az orosz hatóságok természetesen tagadják, hogy bármi közük volna a történtekhez. Ez Putyin egyik alapelve: a megtévesztést és a hazudozást nem tekinti szégyellnivalónak; épp ellenkezőleg, az ellenfél átverése minden körülmények között érdem és dicsőség.

Az orosz erők és az oroszpárti milíciák alig néhány nap leforgása alatt elfoglalják a Krímben található ukrán katonai támaszpontokat.

Az FSZB és a GRU néhány ügynöke ekkor már a helyszínen tartózkodik, ahogy Igor Sztrelkov, a titkosszolgálat egyik veteránja is, aki magával hozta a háromkirályok ajándékait a Krímbe. Az ő feladatuk az, hogy megszervezzék a parlament vészhelyzeti ülését, illetve hogy megszabaduljanak a korábbi, megbízhatatlan miniszterelnöktől, és új, oroszbarát utódot ültessenek a helyére. Néhány képviselő megtagadja a részvételt, úgyhogy a civil ruhás ügynökök erőszakkal hurcolják őket a parlament épületéhez.

Február 27-én délután a Krím parlamentjének elnöke szavazást rendel el az új miniszterelnök-jelölt, Akszjonov megválasztásáról. A hivatalos jegyzőkönyv szerint hatvannégy képviselő van jelen, akik közül hatvanegyen támogatják a jelöltet. Putyin később azt mondja, hogy jogi szempontból minden kifogástalan rendben zajlott. Álláspontját egy régi orosz mondás idézésével nyomatékosítja: „egy szúnyog orra sem férne bele” – ami azt jelenti, hogy senki sem tudna hibát találni az eljárásban.

Különleges turisták

Február 28-án egy Il-76-os katonai csapatszállító repülőgép több száz, az afganisztáni és a csecsenföldi háborúban szolgált veteránt, továbbá atlétákat, motorosokat és különféle patrióta klubok tagjait szállítja Szevasztopolba. Ezek a „turisták”, akik mély nosztalgiát éreznek a szovjet birodalmi múlt iránt, nem vágynak másra, mint hogy a Krím visszakerüljön Oroszországhoz. Buzgón vonulnának háborúba az ügy érdekében, ezúttal azonban csak statisztaként számítanak rájuk: ők játsszák a tüntetők szerepét, akik magukból kikelve követelik a Krím visszacsatolását. Mindez bizonyos értelemben emlékeztet a Majdanra, és az itt kifejezett érzelmek sem kevésbé őszinték, mint Kijevben. A különbség elsősorban az, hogy a résztvevők túlnyomó többsége orosz, vagyis külföldi állampolgár. Külsőre aligha lehetne megkülönböztetni őket a helyiektől. A „turistákat” krími katonai kórházakban szállásolják el.

Február 28-án este a Verhovna Rada képviselője, Petro Porosenko megérkezik a Krímbe, hogy kiderítse, pontosan mi is zajlik a helyszínen. Ám belebotlik a feldühödött tömegbe, amely azt kiabálja: „Oroszország!”, „Berkut!”, „Takarodj a Krímből!”. Porosenkót taxiba ültetik, és visszasiet a reptérre.

Március 1-jén Putyin az orosz parlament felsőházának hozzájárulását kéri, hogy orosz csapatokat vethessenek be Ukrajnában – ez természetesen nem több formalitásnál. Az ukrán Hmelnickij régió szülötte, Valentina Matvijenko házelnök sietve összehívja a szenátorokat, akik egyhangúlag megszavazzák az indítványt. Ugyanazon az estén az orosz hadügyminisztérium ultimátumot ad Kijivnek: a Krímben állomásozó összes ukrán katonának haladéktalanul le kell tennie a fegyvert, és éjfélig meg kell adnia magát. Turcsinov ideiglenes elnök megpróbál kapcsolatba lépni Putyinnal, az orosz elnök azonban nem tekinti legitim államfőnek, úgyhogy nem kíván tárgyalni. Az állami duma elnöke, Szergej Nariskin azonban szóba áll vele.

– Mondja meg Putyinnak, hogy arra az esetre, ha támadnának, a katonáink tűzparancsot kaptak – közli vele Turcsinov.

Ugyanazon az estén a showman Volodimir Zelenszkij megérkezik az egyik népszerű tévécsatorna stúdiójába, és megteszi élete első, tréfáktól teljességgel mentes politikai nyilatkozatát. Először is az ukrán hatóságokhoz fordul:

– Ha a keleten és a Krímben élők oroszul szeretnének beszélni, hadd beszéljenek oroszul! Hagyjuk békén őket! Legyen törvényadta joguk rá, hogy oroszul beszéljenek! – Ezután közvetlenül Putyint szólítja meg: – Kedves Vlagyimir Vlagyimirovics, egy katonai konfliktus lehetőségének még az említését is kerüld! Mi, oroszok és ukránok ugyanis valóban testvéri nemzet vagyunk. Ha azt szeretnéd, kész vagyok térden állva könyörögni neked, de ne akard a népünket is térdre kényszeríteni!

A nagy zűrzavarban ezek a szavak persze nem sok feltűnést keltenek, és hamarosan feledésbe is merülnek.

Miután megválasztották a Krím új miniszterelnökét, a félsziget parlamentje népszavazást ír ki május 25-re, hogy az esemény egy napra essen az ukrán elnökválasztással. A népszavazáson feltett kérdést meglehetősen homályosan fogalmazzák meg: mindenki azt hiszi, hogy a függetlenség kikiáltásáról szól, vagyis arról, hogy a Krím is osztozni fog a többi „el nem ismert” köztársaság sorsában, mint amilyen a Grúziától elszakadt Abházia vagy Dél-Oszétia.

A Putyin udvartartásához tartozó „rendszerliberálisok”, vagyis azok a nyugatbarát hivatalnokok, akik eredetileg ellenezték a krími kalandot, de aztán a nyomás hatására megadták magukat, úgy vélik, hogy az Abházia/Dél-Oszétia forgatókönyv lenne az optimális megoldás. Medvegyev elnök 2008-ban ismerte el ezen térségek függetlenségét, de nem csatolta őket Oroszországhoz, hogy meg ne sértse a nemzetközi törvényeket, illetve elkerülje a súlyosabb szankciókat. A nyugatos hivatalnokok szerint a Krím esetében is mindössze a függetlenség elismerésére volna szükség.

Március 2-án este Vlagyimir Putyin és Barack Obama másfél órán át egyeztet telefonon. Az amerikai elnök teljes elszigetelődéssel fenyegeti Oroszországot, és kilátásba helyezi, hogy nem vesz részt a következő, Szocsiban megrendezendő G8-as csúcstalálkozón. Másnap Obama a Fehér Házban tartott beszédében elítéli Oroszország cselekedeteit, a „szankció” szó viszont nem hagyja el a száját. Ezzel párhuzamosan Angela Merkel is megpróbál nyomást gyakorolni Putyinra, az orosz elnök azonban nem hiszi el, hogy az Egyesült Államok vagy az Európai Unió valóban kész lenne komolyabb szankciókat életbe léptetni.

– Na és akkor mi van, ha nem jönnek el Szocsiba? Főleg azután, hogy tönkretették az olimpiámat – töpreng Putyin a Kreml vezető tisztviselőinek beszámolói szerint. Ennél is fontosabb, hogy Putyin pontosan emlékszik rá, milyen következményeket vont maga után a grúziai háború – nagyjából semmilyet.

Március 6-án a Krím parlamentje előrehozza a népszavazást május 25-ről március 16-ra, így mindössze tíz nap marad a felkészülésre. Ennél is fontosabb, hogy a referendumon a félsziget Oroszországhoz való csatolásáról kell dönteni. Március 7-én hazafias tüntetést tartanak Moszkvában a Kreml falai alatt, ahol első ízben hangzik fel a Krimnas („A Krím a miénk!”) szlogen. A következő években ez válik az orosz imperialisták egyik legkedveltebb jelszavává.

Március 16-án a többségében krími tatárok lakta területeken (tehát ott, ahol a lakosság ellenzi az oroszországi csatlakozást) nem nyitnak ki a szavazóhelyiségek. Szimferopolban viszont minden további nélkül szavazhatnak olyanok is, akik ukrán és orosz útlevéllel is rendelkeznek. A hivatalos eredmény szerint a szavazók 96,77%-a támogatja a térség csatlakozását Oroszországhoz.

Két nappal később, március 18-án Putyin ünnepélyes keretek közt aláírja a Krím befogadását az Orosz Föderációba. Ez elnöksége egyik legdiadalmasabb pillanata. Az egyik ellenzéki tévécsatorna főszerkesztőjeként először és egyben utoljára engem is meghívnak a Kremlbe, hogy a saját szememmel lehessek tanúja a szabad és demokratikus Oroszországról szőtt álmok összeomlásának és a birodalom újbóli felemelkedésének. A Kreml falai között összegyűlt hivatalnokok és propagandisták ünnepelnek, és többször is vastapssal szakítják félbe Putyin beszédét. Csecsenföld vezetője, Ramzan Kadirov közvetlenül előttem foglal helyet. Az elnök beszéde alatt magában dúdolgatja az orosz himnuszt. Az esemény végén mindenki feláll, és Kadirov a többiekkel együtt, immár fennhangon is újra elénekelheti a dalt. Én nem állok fel, és nem is énekelek.

A propagandamédia ujjong a lelkesedéstől. Az elnök népszerűségi mutatója az egekbe szökik. A belföldi ellenzék (köztük a két évvel korábbi tüntetések elszánt ellenállói is) mostanra demoralizálódott, és nem mer hangot adni a véleményének. A Kreml politikai stratégái szentül meg vannak győződve róla, hogy a hazafias hisztéria a legjobb gyógyír a belpolitikai problémákra.

Igaz, Putyin elszámította magát a szankciók kapcsán. A G8 felbomlik: Oroszországot kizárják, a Szocsiba tervezett csúcstalálkozó pedig elmarad. Az Egyesült Államok és az Európai Unió önállóan is szankciókat léptet életbe orosz tisztviselőkkel szemben. Putyint azonban mindez nem különösebben zavarja: minél súlyosabbak a szankciók, annál inkább összezár az orosz elit, amelynek ettől kezdve egyébként sincs hová menekülnie.

A Krímben közben egyre súlyosabb retorziók érik azokat, akik ellenezték az Oroszországhoz való csatlakozást. A következő hónapokban mintegy 35 ezer–50 ezer ilyen személyt telepítenek át a térségből Ukrajna más területeire.

A 95. negyed a méltóság forradalmának majdnem egész ideje alatt nem kerül képernyőre. Az 1+1 csatornán csak áprilisban jelentkezhetnek új show-műsorral. Zelenszkij ekkor hosszú monológgal áll elő:

– Hallottuk Putyin beszédét, amelyben Vlagyimir Vlagyimirovics a következőket mondta, és ez mély nyomokat hagyott mind a fejünkben, mind pedig a lelkünkben: „Kijiv az orosz városok szülőanyja.” Szülőanyja. Te anyabaszó. Az orosz városoké. Hát most hadd kérdezzek valamit az oroszoktól! Oroszország gyermekeitől. Mégis miként lehetséges, hogy a hírekben ilyen mocsokságokat hordtok össze az édesanyátokról? A szülőanyátokról? Azt mondogatjátok, hogy nélkületek, a gyermekei nélkül képtelen volna túlélni. Hogy nélkületek éheznie kellene. Hát elmondhatom, hogy nincs ellenére a nélkülözés, ha ez a feltétele annak, hogy megszabaduljon tőletek. A normális gyerekek, ha egyszer felnőnek, az anyukájuk nélkül akarnak élni. Ti viszont valamiért itt maradnátok a mi lakásunkban. Mostanság még egy új szobát is lenyúltatok, a tengerre nyíló kilátással.

Köszönjük, Donbász!

Március 12-én Bécsben az FBI kérésére letartóztatják Dmitrij Firtast, az egyik legnagyobb hatalmú ukrán oligarchát, sok éven át a Gazprom fő partnerét, továbbá Viktor Janukovics első számú támogatóját. Ez nem Ukrajna, hanem Oroszország elleni támadás. Az FBI már jó ideje vadászott Szemjon Mogiljevics orosz maffiózóra, akiben Firtas krisáját, vagyis védelmezőjét sejtik. Az Egyesült Államok szeretné elérni, hogy Firtas lerántsa a leplet az orosz gázügyek körüli korrupcióról.

Firtast azonban nem ilyen könnyű elintézni. Március 21-én egy másik, a Gazpromhoz közel álló oligarcha kifizeti az óvadékát. Firtas ráadásul még mindig komoly befolyással rendelkezik az ukrán politikában. Előrelátóan minden oldalról igyekezett bebiztosítani magát, így nemcsak Janukovicsot, hanem az ellenzékét is támogatta. Március 27-én Bécsben felkeresi néhány érdekes alak: az üzlettársa, Szerhij Ljovocskin, az Euromajdan előtt Janukovics kabinetfőnöke, továbbá két ellenzéki politikus, Vitalij Klicsko és Petro Porosenko. A beszélgetés témája, hogy ki legyen Ukrajna következő elnöke. Firtas számára az a legfontosabb, hogy megakadályozza Julija Timosenko megválasztását, aki tönkretette a bizniszét. Végül abban állapodnak meg, hogy a nagyobb népszerűségnek örvendő Porosenko induljon az elnökségért, Klicsko pedig Kijiv főpolgármesteri székéért.

Egészen a legutóbbi időkig Klicskó tűnt az ország legnépszerűbb politikusának, és ő lett volna a magától értetődő elnökjelölt. A hónapokig tartó Euromajdan, illetve a Janukoviccsal folytatott kínkeserves tárgyalások után azonban megcsappant a népszerűsége. Mindeközben számos választópolgár szemében a sokat látott Porosenko tűnik a legalkalmasabb jelöltnek, és bíznak benne, hogy ő tudja majd a leginkább kezelni a kialakult helyzetet: mind Nyugaton, mind pedig Moszkvában vannak kapcsolatai, úgyhogy mindkét féllel képes lesz tárgyalni. Porosenko népszerűségét még az sem fogja kikezdeni, amikor kiderül, hogy Firtas kezdeményezésére állapodott meg Klicskóval.

A saját politikai viszályaikkal elfoglalt kijivi politikusoknak nem sok energiájuk marad rá, hogy szorosabban is nyomon kövessék az ország keleti régióiban zajló eseményeket. Márpedig a mostanra megnyugodott fővárossal ellentétben keleten még csak most kezdődik a forradalom.

Kelet-Ukrajna lakossága régóta neheztel a kijivi hatóságokra, és a kijivieknek is van miért ellenszenvvel tekinteni a Donbászra. Janukovics elnökségének idején a térségen kívül a futballszurkolók mindenütt előszeretettel skandálták a következőt: „Köszönjük, Donbász, hogy megajándékoztatok bennünket Szarfej elnökkel!” Kelet-Ukrajnában az efféle gúnyolódás mindig is botrányosnak számított: az itteniek úgy érzik, hogy a kijiviek és a nyugati régiókban élők lenézik őket, és másodrendű állampolgárként tekintenek rájuk.

A tüntetések Ukrajna keleti és déli régióiban is folytatódnak. Számos „mini-Majdan” szökik szárba, azzal a különbséggel, hogy Kijiv közben – marxista terminológiával élve – burzsoá forradalmon esett át, míg a régiókban proletárfelkelések törnek ki. A tüntetők őszintén fel vannak háborodva, amiért az új kijivi hatóságok meg sem hallják a panaszaikat, miközben az ő régióik „etetik az országot”; az ukrán ipar döntő része ugyanis az ország keleti részére koncentrálódik.

Ezzel egy időben számos idegen jelenik meg Ukrajna keleti nagyvárosaiban: mindenki látja rajtuk, hogy nem helybeliek, a megmozdulásokon viszont felettébb aktívnak mutatkoznak. Valójában sokuk származik a Krímből. Az ottani népszavazást követően az ejtőernyősök és más katonai egységek visszatértek a támaszpontjaikra, miközben az „önkéntes turisták” Kelet-Ukrajnába távoztak, hogy továbbra is emlékeztessék az embereket Putyin fenyegetésére: „Ha Ukrajna valóban csatlakozna a NATO-hoz, erre csakis a Krím és a keleti régiók nélkül kerülhetne sor.”

A donbászi megmozdulásoknak eleinte nincs vezetőjük, nem létezik egyetlen döntéshozatali központ. Vlagyiszlav Szurkov továbbra is az orosz elnök ukrajnai „küldönce”, ám Janukovics menekülése után kis híján őt is kirúgják. Szurkov márciusban szabadságra megy külföldre, és arra számít, hogy fel fogják menteni a hivatalos kötelezettségei alól. Az Európai Unió azonban, amely felveszi a szankciós listájára, váratlanul megmenti a karrierjét: Putyin nem büntethet tovább olyasvalakit, akit az ellenségei épp az imént büntettek meg – így Szurkov megőrzi a pozícióját. Az új feladata az lesz, hogy kihasználja a Donbászban tapasztalható elégedetlenséget, és vezetőket találjon az új Majdanok élére.

A Donbász politikai és üzleti elitje találkozót szervez, hogy megállapodásra jussanak a folytatást illetően. Az egyik oligarcha, Viktor Nuszenkisz, az ukrán egyház egyik kiemelt támogatója oroszpártibb irányvonalat sürget. Rinat Ahmetov közvetítőként szeretne fellépni a szembenálló felek közt, és a legszívesebben mindenkit kibékítene egymással, miközben az egykori miniszterelnök, Zvjagilszkij ragaszkodik hozzá, hogy fogadják el az új realitásokat, és támogassák az új kijivi vezetést. Az elképzelései között az is szerepel, hogy béreljék fel a Berkut időközben munkanélkülivé vált tagjait, alakítsanak belőlük új, magánkézben lévő biztonsági szolgálatot, és veressék szét velük a szeparatista csőcseléket. Ezt a tervet azonban senki sem támogatja: a Donbász vezetőinek többsége nem akar több erőszakot látni az utcákon.

A kijivi politikusok felismerik, hogy elvesztették az események feletti irányítást, és megpróbálják a helyi oligarchákra tolni a felelősséget. Turcsinov a PrivatBank tulajdonosát, Ihor Kolomojszkijt nevezi ki a dnyipropetrovszki régió élére, Szerhij Tarutát, a Donbászi Ipari Szövetség vezetőjét pedig Doneck kormányzójává teszi meg.

A Kremlben az a meggyőződés válik uralkodóvá, hogy Ukrajna mint állam gyakorlatilag megszűnt létezni: nincs többé központi hatalom; a keleti régiók egymás után hullnak Oroszország karjaiba, ahogyan a Krím is tette; az ukrán hadsereg sincs többé; a helyi lakosság pedig meg fogja szavazni az Oroszországhoz való csatlakozást.

Az orosz beavatkozás egyik fő szorgalmazója Szergej Glazijev közgazdász, Putyin tanácsadója. Ő melegíti fel a „russzkij mir” (orosz világ) koncepcióját, amelynek értelmében az orosz földterületeket újra egyesíteni kell. Ironikus módon maga Glazijev Zaporizzsjából származik.

Glazijev a „Novorosszija” projekt legelkötelezettebb támogatója. A kifejezést utoljára Patyomkin és Nagy Katalin idején használták, most viszont másodvirágzását éli. Glazijev víziója szerint a Krímet követően Novorosszija lesz a következő régió, amely csatlakozik Oroszországhoz.

Putyin azonban még nem áll rá készen, hogy ilyen drasztikus lépésre szánja el magát. Úgy véli, egyelőre hagyni kell, hogy a keletukránok tegyék a dolgukat, Moszkva pedig támogatni fogja őket.

Április elején a helyzet megváltozik. Tüntetők foglalják el a donecki, harkivi és luhanszki közigazgatási épületeket, és mindenhová orosz zászlókat tűznek ki. Ennek hatására Ukrajna ideiglenes elnöke, Turcsinov bejelenti, eljött az ideje, hogy terrorellenes műveletekbe kezdjenek az ország keleti részén. A szavait azonban nem követik tettek – vagy legalábbis nem rögtön.

Az ország forradalmi láztól égő felében régiónként merőben eltérő helyzettel találkozunk. Dnyipropetrovszk például nem kerül a szeparatisták kezére; egyrészt messze is van az orosz határtól, másrészt az új kormányzó, az oligarcha Ihor Kolomojszkij saját magánhadsereget hoz létre, a Dnyipro zászlóaljat, amely képes felvenni a harcot a többi milíciával. Harkivban huszonnégy órán belül sikerül visszafoglalni a helyi kormányzatot. Ukrajna új belügyminisztere, Arszen Avakov is ebben a városban látta meg a napvilágot; ő irányítja a helyi biztonsági erőket, úgyhogy gyorsan sikerül rendet tenni. Doneckben a helyzet ehhez képes jóval bonyolultabb. Az itteni biztonsági erők vezetője Janukovics fia, Olekszandr volt, így aztán sem a kijivi hatóságok, sem a donecki oligarchák nem tudnak befolyást gyakorolni rájuk. Annál könnyebb irányítani őket Moszkvából, ahol ekkor az ifjabb Janukovics is tartózkodik.

Április 7-én a donecki kormányzat épületének lépcsőin kikiáltják a Donyecki Népköztársaságot, és azzal a lendülettel kinyilvánítják a Népköztársaság szándékát az Oroszországhoz való csatlakozásra. A Donyecki Népköztársaság ideiglenes kormányának helyettes vezetője Szurkov új embere, Gyenyisz Pusilin lesz, akinek korábban a hírhedt MMM pénzügyi piramishoz is volt köze. Másnap Rinat Ahmetov, a város köztiszteletben álló üzletembere Kijiv képviseletében megpróbál tárgyalni a lázadókkal.

– Egyedül mentem oda, biztonsági őrök nélkül, és megpróbáltam meggyőzni őket, hogy jöjjenek ki, és tegyék le a fegyvereiket – meséli Ahmetov. – Az üzenetem egyértelmű volt: a Donbász kizárólag az egyesített Ukrajna részeként lehet boldog hely.

Ahmetov főként a keményvonalas donecki lakosokkal tárgyal, akik már meghozták a döntésüket – szinte agymosottnak tűnnek. A lázadók azt javasolják, hogy ő legyen a Donecki Köztársaság vezetője. Ahmetov erre azt feleli, a közös érdekük nem az elszakadás, hanem a jobb élet. A hosszas tárgyalások végül nem vezetnek eredményre.

Ahmetov felidézi, hogy a találkozót követően más eszközökkel is megpróbálta meggyőzni honfitársait: Doneck-szerte óriásplakátokat helyezett ki, emellett videóüzeneteket is felvett, amelyeket aztán az általa tulajdonolt Ukrajna tévécsatorna is leadott.

– Minden tőlem telhetőt megtettem annak érdekében, hogy észre térítsem őket, de amikor rájöttem, hogy nem a saját akaratukból, hanem az oroszok bábjaként cselekszenek, nyilvánosan is kalandoroknak és terroristáknak bélyegeztem őket.

A feszültségek csak tovább fokozódnak.

A fegyver elsül

Április 12-én egy csapat fegyveres kel át az orosz–ukrán határon, és elfoglalja a donecki régióhoz tartozó szlovjanszki rendőrőrsöt. Az akciót a „lövész” Igor Sztrelkov vezeti. Ezzel veszi kezdetét a kelet-ukrajnai háború.

2022-ben az orosz propagandisták kórusban kérdezik: „Hol voltál az elmúlt nyolc évben?” Vagyis: miért nem foglalkozott korábban senki a Donbásszal, amely már nyolc éve harcban áll Ukrajnával? Az oroszok döntő többsége természetesen hisz a propagandának: fel sem merül bennük, hogy nem Ukrajna támadta meg a Donbászt, hanem egy csapat orosz terrorista Sztrelkov vezetésével. Egyes források szerint Sztrelkov akcióját a korábbi alkalmazottja, Konsztantyin Malofejev orosz üzletember finanszírozta.

– Én indítottam el a háborút – büszkélkedik Sztrelkov 2014 novemberében, a nacioanalista Zavtra újságnak adott interjújában. – Ha az egységünk nem kel át a határon, minden úgy alakult volna, mint Harkivban vagy Odeszában. Több tucat halott, sérült, letartóztatott. És ennyi, ezzel vége is lett volna az egésznek. A mi egységünk indította be a háború gépezetét, amely azóta is gőzerővel dolgozik. Mi kevertük a kártyákat, és mi osztottunk.

Sztrelkov, aki a Krímben Akszjonov tanácsadójaként dolgozott, összehozott egy ötvenkét főből álló harci alakulatot, amelynek az élén a Donbászba vonult.

– A Krímnek mint Novorosszija egyik részének megszerzése hatalmas eredmény, igazi koronaékszer az Orosz Birodalmon. Csakhogy a Krím önmagában, egy ellenséges állam által körbezárva sajnos nem lehet ugyanaz – nyilatkozza később.

Sztrelkov habozik rárontani a régió központjára, ezért inkább a körülbelül 100 ezer lakosú Szlovjanszkot foglalja el. A következő célpont a 150 ezer lakost számláló Kramatorszk. Az útvonalat feltehetően az határozza meg, hogy mennyire lojálisak a helyi biztonsági erők a megszállókhoz: Kramatorszk Psonka egykori főügyész szülővárosa, aki Janukovics társaságában menekült Moszkvába; a helyi hatóságok még mindig az ő irányítása alatt állnak.

Szlovjanszkot és Kramatorszkot jelenleg a milíciák uralják, ahogy Sztrelkov emberei hivatkoznak magukra. Az orosz televízió azt állítja, hogy a helyi ukránok vették kezükbe az irányítást. A megszállt városok lakosai eleinte úgy hiszik, hogy az orosz „kicsi zöld emberkék” érkeztek meg, és minden rendben lesz, akár a Krímben. Tévednek. A szlovjanszkiak hamarosan elborzadva kénytelenek végignézni, hogy a lakosokat tárgyalás nélkül lövik főbe engedetlenségért. A kijivi hatóságok megindítják a beígért terrorellenes műveletet, de nem tudják felszabadítani a várost.

Vlagyiszlav Szurkov közben újabb, rá jellemző PR-kampányba kezd, amelyet orosz tavaszként fognak emlegetni, gúnyt űzve az arab tavasz néven ismert és a Nyugat által támogatott közel-keleti forradalmi hullámból. Ezúttal a forradalmi hullám kelet-ukrajnai városokban zajlik, méghozzá Oroszország támogatásával. Ez a hullám egyúttal bosszúhadjárat a Kreml összes korábbi megaláztatásáért. Eljött hát az idő, hogy Moszkva a saját szabályainak megfelelően vegye fel a küzdelmet a Nyugattal – vagyis szabályok nélkül.

Szurkov népmesei hősként állítja be Sztrelkovot: az FSZB egykori ezredese április 26-án már első interjúját adja az orosz propagandasajtónak, és hamarosan rá is érez a dolog ízére. A médiahadjáratot a moszkvai politikai tanácsadó, Alekszandr Borogyaj felügyeli.

Mindeközben terrorhadjárat indul azokkal a donecki lakosokkal szemben, akik ellenzik az Oroszországhoz való csatlakozást. Április 17-én Volodimir Ribak, a horlivkai városi tanács tagja megkísérli eltávolítani az önjelölt köztársaság zászlaját, hogy ukrán lobogót tegyen a helyére. Pár nappal később súlyos kínzások nyomait viselő holttestét egy közeli vízmosásban találják meg. Hasonló sors vár a Donbász jó néhány ukrán aktivistájára: azokat, akik ukrán zászlóval merészkednek az utcára, zaklatják, letartóztatják és megkínozzák.

Putyin egyelőre nem veti be a hadsereget, de egyre inkább kedvére való az „orosz tavasz” gondolata. Április 17-én első ízben használja a „Novorosszija” kifejezést a nyilvánosság előtt. Kijelenti, hogy Harkiv, Luhanszk, Doneck, Herszon, Mikolajiv és Odesza (egyszóval: Novorosszija) történelmileg sosem alkotta Ukrajna részét, hiszen ezeket a területeket csak Lenin ajándékozta az országnak. Ezt a legendát 2022 februárjában is feleleveníti majd, miután megtámadja Ukrajnát.

Április 21-én Joe Biden amerikai alelnök megérkezik Kijivbe, hogy támogatásáról biztosítsa az ukrán kormányzatot. A megbeszélések elsődleges témája a donbászi helyzet, illetve az ország energiabiztonsága.

A kialakult helyzetben az egykor Janukovics körül tömörülő ukrán üzleti elit tagjai komolyan aggódnak a testi épségükért. Közéjük tartozik Mikola Zlocsevszkij vállalkozó, aki egy ideje már remekül össze tudja egyeztetni a közhatalmi tennivalóit a sikeres üzleteléssel. Janukovics 2003-ban, az első megválasztása után Zlocsevszkijt nevezte ki a Természeti Erőforrások Állami Bizottságának élére. Janukovics elnöksége alatt Zlocsevszkijből később környezetvédelmi miniszter lesz, miközben egyébként egy jelentős gázvállalat, a Burisma tulajdonosa is. Janukovics bukása után Zlocsevszkij új pártfogókat keres az üzletéhez. 2014 májusában, nem sokkal Biden látogatása után felkér néhány jó kapcsolatokkal rendelkező külföldit, hogy csatlakozzanak a Buriszma igazgatótanácsához: mások mellett Aleksander Kwaśniewskit, Lengyelország egykori elnökét, valamint Hunter Bident, az amerikai alelnök fiát.

Hunter Biden kinevezése meglehetősen váratlan fordulat, noha kétségtelen, hogy a közszférában és az üzleti életben egyaránt tapasztaltnak mondható: Clinton alatt az amerikai Kereskedelmi Minisztériumban dolgozott, majd később George W. Bush közbenjárására az Amtrak vasúti társaság igazgatótanácsába is beült. Ezzel együtt a Buriszma igazgatótanácsába való kinevezését sokan nem a szakmai érdemeinek tudják be, hanem Zlocsevszkij azon vágyának, hogy közelebb kerüljön a Fehér Házhoz, különös tekintettel arra, hogy minderre közvetlenül Joe Biden látogatása után kerül sor. Kisebb botrány tör ki az amerikai sajtóban, amelynek hatására az alelnök hivatala közleményt ad ki: Hunter Biden önálló személy, akinek a tevékenysége semmilyen módon nem áll kapcsolatban az apja hivatali pozíciójával. Néhány évvel később ennek a kinevezésnek súlyos következményei lesznek.

Doneck eleste

Május 2-án a Szurkov által kirobbantott ukrajnai konfliktus új szintre lép. Az orosz- és ukránbarát aktivisták közt még az ország déli részén fekvő és mindeddig nyugodtnak mutatkozó Odeszában is összecsapásokra kerül sor. Az események tragédiába torkollnak: néhány helyi bűnözőkből álló csoport arra jut, hogy leszámol „Moszkva ügynökeivel”, és lerombolja az általuk felállított anti-Majdan sátortábort. A sátortábor lakói a közeli Szakszervezetek Háza épületébe menekülnek, amelyet a támadók felgyújtanak. Negyvenketten vesznek oda a tűzben. Az ukránellenes orosz propaganda szemében ezek az áldozatok olyanok lesznek, mint a Mennyei Század az ukránoknak – hősök, akik életüket adták az ügyért.

Putyin május 9-én Szevasztopolba érkezik a győzelem napjára rendezett felvonulásra – Oroszországban ezt a dátumot tekintik a második világháború lezárásának. A városban hatalmas a nyüzsgés, a tömegek azt skandálják: „Oroszország, Oroszország!”

A felvonulás után az orosz elnök Viktor Medvedcsuk jaltai dácsájába látogat közös ünneplésre. A jelek szerint továbbra sem feledkezett meg a barátjáról.

Május 11-én a donecki és luhanszki régióban megtartják a „függetlenségről” szóló népszavazást. Az ukrán hatóságok egyik referendum eredményét sem ismerik el, és az egész procedúrát csalásnak minősítik. A Donyecki és a Luhanszki Népköztársaság Moszkva által kinevezett vezetői mindenesetre bejelentik, hogy a lakosság döntő többsége a függetlenségre szavazott. Az élet többé-kevésbé a normális mederben csordogál tovább. A hétköznapok a népszavazás után sem változnak meg gyökeresen, a vonat ugyanúgy jár Kijiv és Doneck között, és Ukrajna legnépszerűbb rockzenekara, az Okean Elzi is megtartja a koncertjét az utóbbiban.

Közben még több idegen érkezik a városba. Akadnak köztük csecsenek, és akadnak, akik a jellemzően Oroszország délebbi területein élő kozákoknak öltöznek. Szurkov kollégáját, Borogyaj moszkvai politikai tanácsadót kinevezik a Donyecki Népköztársaság miniszterelnökévé. A honvédelmi miniszter Sztrelkov lesz.

2014. május 25-én új elnökválasztást tartanak Ukrajnában. Petro Porosenko megnyeri az első fordulót, ám főként annak köszönhetően, hogy a donbászi régió nem vesz részt a szavazáson. Május 20-án Rinat Ahmetov több napra elhagyja Donecket, de úgy tervezi, hogy hamarosan visszatér. „Csak egy hétre csomagoltam” – meséli később. Május 25-én milicisták elfoglalják az otthonát. Másnap megkezdődik a harc a donecki repülőtérért.

A repülőteret a 2012-es labdarúgó Európa-bajnokság alkalmából építették, amelyet Ukrajna közösen rendezett Lengyelországgal. A hivatalos nevén Donecki Szergej Prokofjev Nemzetközi Reptér a nagy zeneszerző után kapta a nevét, akinek többek között a Rómeó és Júlia című balettet is köszönhetjük. Bizonyára kevesen kötik össze a Donbásszal Prokofjevet, aki egyébként az egész életét Moszkvában töltötte, de való igaz, hogy Donecktől nem messze született.

Május 26-án este a Donyecki Népköztársaság milicistái megpróbálják elfoglalni a repteret. Az ukrán hadsereg egységei visszaverik a támadást, ám alig néhány óra leforgása alatt az egykor csillogó, vadonatúj terminálból nem marad több, mint egy halom füstölgő beton- és acéltörmelék. Többé egyetlen repülő sem fog leszállni ezen a helyen, és Ahmetov sem tér vissza soha a városba.

Ezzel egy időben Szlovjanszkban Sztrelkov több sajtótájékoztatót is tart, és videóüzeneteket tesz közzé, amelyekben az orosz hatóságok segítségét kéri. A hangjában mintha szemrehányás, sőt számonkérés is rejlene a Kreml irányában. Az orosz hadsereg azonban a kérése ellenére sem érkezik meg. Moszkvának ekkor már szankciókkal kell szembenéznie a Krím miatt, Putyinnak pedig nem áll szándékában Kelet-Ukrajna elcsatolása. Legalábbis egyelőre.

Helyette más megoldást választ. Putyinnak egyébként sincs rá szüksége, hogy egy újabb el nem ismert köztársasággal kelljen bajlódnia. Neki egyedül az számít, hogy hatalmat szerezzen Ukrajna felett. Szurkov új küldetése ezért az, hogy tartós zavart keltsen a Donbászban, hogy gennyedző keléssé alakítsa a térséget, amely megakadályozza, hogy Ukrajna valaha is csatlakozni tudjon a NATO-hoz vagy bármilyen más szövetségi rendszerhez. Oroszország pedig, amikor csak szeretné, megpiszkálhatja ezt a kelést, hogy a genny aztán egész Ukrajnát elborítsa.

Júliusban az ukrán hadsereg előrenyomul, és kis híján bekeríti Sztrelkov milíciáját. Szurkov parancsot ad rá, hogy semmilyen körülmények között sem adhatják fel Szlovjanszkot, és egészen a végsőkig harcolniuk kell. Talán az a terv, hogy még több hős holttestével párnázzák ki a Donbászt azok mellett, akik elevenen égtek el az odeszai Szakszervezetek Háza épületében. Sztrelkov válaszában jelenti, hogy kísérletet fog tenni a kitörésre és Szlovjanszk elhagyására, Moszkva azonban ezt határozottan megtiltja neki. Ennek ellenére 2014. július 5-én, miután az ukrán csapatok már majdnem teljesen körülzárták a várost, Sztrelkov és az emberei hanyatt-homlok elmenekülnek.

Az orosz propaganda továbbra is kitart amellett, hogy az ukrán hadsereg támadta meg a Donbászt, és a milíciák csupán védekeztek. Július 12-én az orosz Egyes csatorna lead egy hírműsort, amelyben egy állítólagos szlovjanszki lakos kijelenti, hogy az ukrán hadsereg nyilvános kivégzést hajtott végre a városban: állítása szerint keresztre feszítették a milíciában harcoló egyik férfi hároméves kisfiát. Az eseményről készült propagandafotó futótűzként terjed, és legalább ennyire gyorsan bizonyosodik be róla, hogy hamisítvány. Ennek ellenére az orosz televízió egyik koholt történetet gyártja a másik után az Oroszországban csak „banderistákként” emlegetett ukrán katonák rémtetteiről.

Miután elhagyják Szlovjanszkot, Sztrelkov emberei Doneck felé indulnak. Ennek a valóságos hadseregnek a mintegy 150 km-es menetelését a lakosok online követik nyomon. Natalja Jemcsenko, a Rinat Ahmetov Alapítvány elnökségi tagja így emlékszik vissza a történtekre:

– Megdöbbentő volt látni, ahogy megszállják az ember otthonát, és az egésznek nincs semmi következménye – Jemcsenko még aznap elhagyja a várost.

– Minden pompás volt, amikor megérkeztünk Donyeckbe – mondja utóbb Sztrelkov. – A polgármester és a rendőrség még mindig Kijivnek engedelmeskedtek. A kettős hatalom klasszikus esetével álltunk szemben. A város egyáltalán nem volt felkészülve a védekezésre. Az ellenőrzőpontok gyengén voltak felszerelve, az utakat nem zárták le, úgyhogy bárki arra jött és ment, amerre csak akart… A Donyeck akkoriban annyira békés volt. Az emberek napoztak és úszkáltak, a sportolók edzettek, az emberek nyugodtan ücsörögtek a kávézók teraszán. Olyan volt, mint amilyenek a moszkvai nyarak szoktak lenni.

A következő hónapokban a több millió lakosú Doneck földi pokollá válik. Sztrelkov első lépése az lesz, hogy több kilencemeletes lakóházat felrobbant a város szélén, hogy könnyebben meg tudja szervezni a védekezést. A személyautókat lefoglalják és átadják a katonáknak. A vállalkozásokra 5%-os „hadisarcot” rónak ki. Az egyik omlatag gyárépületben lényegében leplezetlenül működtetnek egy kínzókamrát. A tárgyalások nélküli kivégzések mindennapossá válnak.

Az egykor oly élénk európai várost terroristák foglalják el – és ez az egész világon szinte senkit nem érdekel. De már nem sokáig lesz így.

A gonosz birodalma

Július 17-én Igor Sztrelkov a következőt posztolja az interneten: „Torez közelében lelőttünk egy AN-26-os repülőt. Valahol a Haladás bánya közelében zuhant le. Figyelmeztettük, hogy ne hatoljanak be a légterünkbe. Íme, a videó »a madárka lezuhanásáról«. A madárka egy szemétdombon landolt. Lakott területben nem esett kár. Nincsenek civil áldozatok. Információnk van egy másik gépről, egy Szuhojról is.”

Egy órával később robban a hír, hogy Ukrajna felett lelőtték a Malaysia Airlines 17-es, Amszterdamból Kuala Lumpurba tartó járatát, egy Boeing 777-est. A fedélzeten tartózkodó mind a 283 utas a 15 fős személyzettel együtt életét vesztette.

Az eset az egész világot megdöbbenti. Egészen eddig a pillanatig csak keveseknek volt tudomásuk arról, mi is zajlik Ukrajna keleti felében, most viszont mindenki szembesül a valósággal. Mindez ugyanakkor a Kremlt is megrázza. A gép lezuhanása fordulópont, amelyet követően szóba sem kerülhet többé a szankciók felfüggesztése: a legkeményebb fellépést már nem Lengyelország és a balti államok fogják sürgetni, hanem Hollandia. 1983-ban egy szovjet vadászgép lelőtt egy dél-koreai Boeinget, miután az véletlenül behatolt a szovjet légtérbe. Az incidens katasztrofális hatással volt az ország nemzetközi megítélésére, és Ronald Reagan többek közt ennek hatására nevezte el a Szovjetuniót „a gonosz birodalmának”. Vlagyimir Putyinnak most hasonló következményekkel kell szembenéznie. Tisztában van vele, hogy többé nem fogja tudni rendezni a Nyugattal való viszonyát.

A szakadárok nem ismerik el a felelősségüket, inkább az ukránokra igyekeznek tolni a felelősséget; ennek ellenére a történtek valójában teljesen demoralizálják őket. Az orosz propagandisták hamar megtalálják a módját, hogyan tudnak megfelelően reagálni a nehezen megkérdőjelezhető vádakra: mindent tagadni önmagában nem elég, ehelyett arra van szükség, hogy az ember a lehető legtöbb eszement és ellentmondásos verzióval hozakodjon elő. Miért is kellene győzködni az embereket, ha össze is lehet zavarni őket? Hadd gondolják, hogy az igazság úgysem derülhet ki soha, hiszen nem is létezik. Egyre növekvő számban jelennek meg az orosz televízióban az esettel kapcsolatos elméletek: az MH17-est egy ukrán vadászkép lőtte le, de az is lehet, hogy a Buk-rakétarendszer volt a felelős, igaz, az ukránok lőttek vele. Az is elképzelhető, hogy öngyilkos terrorista utazott a fedélzeten. Egyáltalán valóban utasszállítóról van szó? Nem lehet, hogy az egész egy hatalmas átverés, és a gép valójában már a felszállásakor holttestekkel volt tele, és az egészet az európaiak rendezték meg, hogy besározzak Oroszországot? Egy nemzetközi vizsgálat végül arra jut, hogy a gépet az orosz hadsereg Sztrelkov csapatainak segítségével, a Buk-rakétarendszerrel lőtte le.

Július végén az ukrán hadsereg offenzívája egyre több sikert ér el egyre gyorsabban, miközben az ellenséges milíciák harci morálja egyre csak apad. Sztrelkov továbbra is felettébb aktív az online térben, és szüntelenül további katonai támogatást kér Putyintól. Közben az ukránok minden oldalról bekerítik Donecket, és ahogy az Szlovjanszk esetében is történt, közel állnak hozzá, hogy elvágják az orosz határtól.

Szintén július végén az ukrán biztonsági szolgálatok közzétesznek egy lehallgatott telefonbeszélgetést a Donyecki Népköztársaság miniszterelnöke, Alekszandr Borogyaj, illetve a milícia egyik legfőbb támogatója, Konsztantyin Malofejev üzletember között.

– Ha katonai szempontból nem változik a helyzet, két hetet sem fogunk kibírni – mondja Borogyaj, elismerve, hogy a Donyecki Népköztársaság tartalékai a végükhöz közelednek. Emellett arról panaszkodik a támogatójának, hogy lassan kifogynak a pénzből. Utóbbi erre megígéri, hogy hamarosan újra utalni fog.

Malofejev közben megemlíti, hogy éppen „Tyihon atyával” utazik; ezzel Putyin „személyes gyóntatójára”, Tyihon Sevkunov metropolitára utal. Közvetíti Tyihon atya kérését: Sztrelkovnak egy interjú keretében látványosan hűséget kellene fogadnia az orosz elnöknek. Malofejev azt javasolja, hogy Sztrelkovnak nagyjából a következőket mondja el: „Végre sikerült eljutnom Doneckbe. Néhányan azt pedzegetik, hogy szembeszegültem a legfelsőbb vezetővel… Íme, a válaszom. Katonatiszt vagyok, és engedelmeskedem a feljebbvalóimnak. Ebben a pillanatban csak azért nem követem közvetlenül a parancsait, mert egy másik országban tartózkodom, de ettől még a lehető legnagyobb tisztelettel vagyok az irányában. Őt tartom korunk legcsodálatosabb vezetőjének, aki talpra állította Oroszországot. Mindannyian reménnyel telve tekintünk rá, nem abban az értelemben, hogy folyton azt kérdezgetjük: »mikor?« vagy »mennyi?«, hanem mert szeretjük őt, mert hiszünk benne, és mert ő a példaképünk; és bármilyen döntést hozzon, mi engedelmeskedünk neki, hiszen ő az orosz világ bölcs vezetője.”

Tyihon atyát és magát Putyint is aggasztja Sztrelkov online népszerűségének rohamos növekedése. A közvélemény, amely tegnap még a Krím elcsatolását ünnepelte, ma már újabb sikerekre vágyik. Sztrelkov kérése, hogy a harcok folytatásához küldjenek neki további tartalékokat, sokaknál visszhangra talál. Egyre többet kezdik nyilvánosan bírálni Putyint, amiért határozatlannak mutatkozik.

Augusztusban a Donyecki Népköztársaság helyzete válságossá válik. A szeparatisták által ellenőrzött terület az eredeti negyedére zsugorodik. Ha tovább romlik a helyzet, Oroszország semmiféle érdemi erőt nem fog tudni felmutatni Ukrajnában. Petro Porosenko győzelmet arat, és többé semmi oka nem lesz rá, hogy Moszkvára hallgasson. Ez az a pillanat, amikor Putyin elhatározza, hogy beveti a hadsereget – ám, ahogy a Krím esetében, ezúttal is titokban.

Katonák szabadságon

Szergej Sojgu ugyanazt az ejtőernyős egységet küldi Sztrelkov megsegítésére, amely télen elfoglalta a Krímet. A Donyecki Népköztársaság pillanatokon belül ellentámadásba lendül. Sztrelkov a Zavtrának adott interjúban már „vakációzókként” utal az orosz katonákra, minthogy a hivatalos narratíva szerint egytől egyig a szabadidejükben, önkéntesként harcolnak Novorosszijáért.

– Negyven napon át tartottuk Donyecket, mire a vakációzók megérkeztek. Az utolsó néhány nap már elég keserves volt – mondja.

Mind Sztrelkovot, mind pedig Borogyajt rögtön az orosz csapatok érkezése után Moszkvába rendelik. A küldetésük ezzel véget ér. Sztrelkov amúgy is túl sokat beszél, ami egyre jobban zavarja a Kremlt.

Augusztus végén az orosz hadsereg bekeríti az Ilovajszk mellett állomásozó ukrán csapatokat. Még maga Putyin is kommentálja a harcokat: humanitárius folyosó létesítését javasolja, amelyen keresztül biztosítható volna az ukrán csapatok békés elvonulása. Csakhogy amikor az ukránok elindulnak, az orosz katonák tüzet nyitnak rájuk. Az „ilovajszki katlan” Ukrajna legsúlyosabb veresége 2014-ben: nagyjából ezer katona veszíti életét.

Az orosz hadsereg is ekkor szenvedi el az első veszteségeit. A nyugat-oroszországi Pszkov temetőjében frissen ásott sírok jelennek meg, amelyekbe a Kelet-Ukrajnában elesett ejtőernyősöket temetik. Többé már nem lehet titokban tartani az orosz hadsereg részvételét az összecsapásokban, ennek ellenére Putyin továbbra is rezzenéstelen arccal tagadja azt, ami immár mindenki számára nyilvánvaló. Az Angela Merkellel folytatott telefonbeszélgetés során biztosítja róla a német kancellárt, hogy csupán szabadságos katonák tartózkodnak Doneckben.

– Rendben, de a maguk katonái a fegyverüket és a felszerelésüket is magukkal szokták vinni az eltávozásra? – érdeklődik Merkel.

– Ó, tudja, a mi országunkban akkora a korrupció! – feleli szemrebbenés nélkül Putyin. – Biztosan a raktárakból lopták el a fegyvereket.

Merkel erre leteszi a telefont.

Putyin büszke rá, amiért olyan ügyesen képes csűrni-csavarni az igazságot, hogy végül senki sem mer ellentmondani neki. Az orosz nyilvánosságot egyáltalán nem háborítják fel az efféle hazugságok. Szeptember 10-én, egy héttel az ilovajszki összecsapás után az elnök betér egy templomba, hogy „gyertyát gyújtson mindazokért, akik áldozatot hoztak Novorosszija népének védelméért”. A meggyilkolt katonák családjának kárpótlást ígérnek – azzal a feltétellel, hogy nem nyilatkozhatnak az újságíróknak.

Sztrelkovot, a háborús bűnöst, aki rászabadította a poklot Donbászra, és lelövetett egy menetrend szerinti utasszállító repülőgépet, Moszkvában eleinte ultranacionalista és imperialista érzülettől fűtött, feltörekvő politikusnak látják. Mindenféle szégyenérzet nélkül ad olyan interjúkat, amelyekben amiatt panaszkodik, hogy Oroszország nem ismerte el Donecket és Luhanszkot azonnal a sajátjának:

– Mintha senkinek sem lett volna fontos a Luhanszki és Donyecki Népköztársaság ügye. Először is, mindenki Oroszország pártján áll. Erről szólt a népszavazás is, és láthatjuk, mennyi mindenre voltak hajlandók az emberek Oroszországért. Csatlakozni akartak Oroszországhoz. Orosz zászlók lobogtak mindenütt. Én is kifüggesztettem az orosz zászlót a főhadiszállásomon, és mindenki más is így tett. A lakosság az orosz zászlóval kapcsolt össze bennünket. Azt hittük, hogy hamarosan felállítják az orosz közigazgatást, hogy mindent Oroszország fog megszervezni, és létrejön egy újabb köztársaság Oroszországon belül. Az államalapítás meg sem fordult a fejemben. Valóságos sokkot jelentett, amikor rájöttem, hogy Oroszország nem akar befogadni minket – mondja Sztrelkov 2014-ben. Putyin csak nyolc évvel később jut arra a döntésre, hogy ideje elcsatolni a Donbászt – ehhez azonban újabb háborúra lesz szükség.

Közben Moszkvában Sztrelkov megpróbálja leleplezni a Kreml Ukrajna-politikájáért felelős Szurkovot. „Nagy intrikusnak” nevezi korábbi felettesét, aki „minden lehetséges eszközzel igyekszik visszajuttatni Novorossziját Ukrajnának, és cserébe csupán annyit vár, hogy ismerjék el a Krím Oroszországhoz tartozását”. Még lopással is megvádolja Szurkovot: kijelenti, hogy a Donbászba szánt pénzeket megcsapolta az embereivel.

Sztrelkov végül magát Putyint is elítéli, amiért a Krímre összpontosított, ahelyett hogy mellette még Harkivot, Dnyipropetrovszkot és Odeszát is megpróbálta volna elcsatolni. És persze Kijivet is. Ezek után a Kreml utasításba adja a szövetségi médiának, hogy ne készítsen több interjút Novorosszija egykori hősével. Sztrelkov ezt követően rövid idő leforgása alatt elfeledett, jelentéktelen figurává válik.

Nem tréfadolog

A Krím megszállása és a donbászi háború nem vezet rögtön az Oroszország és Ukrajna közti kapcsolatok megszakadásához – egyelőre túl nagy a megszokás hatalma. Továbbra is repülőjáratok közlekednek az orosz és ukrán városok között, az előadóművészek pedig zavartalanul folytatják a turnéikat.

Május 7-én Volodimir Zelenszkij Moszkvába érkezik, és a Kreml épületével a háttérben leforgat egy humoros jelenetet az Esti negyed című paródiaműsorba:

– Itt állok Oroszország szívében. Már persze ha Oroszországnak van még szíve. Az oroszok ukránellenes információs hadviseléséről szóló hírek egytől egyig hamisak. Már két napja tartózkodom az országban, és kijelenthetem, hogy egyre kevésbé csípem önöket, banderistákat – szólítja meg a hazai ukrán közönséget. Zelenszkij ezután hosszasan viccelődik Putyinnal, Medvegyevvel és különböző orosz politikusokkal.

Zelenszkij és más humoristák Oroszországgal és Putyinnal kapcsolatos viccei azonban idővel egyre komolyabbra fordulnak. 2014. május 17-én az Esti negyed lead egy jelenetet, amelyben „Vlagyimir Putyin és Alina Kabajeva ifjú családja” látható. Zelenszkij játssza az olimpián ritmikus gimnasztikában indult Kabajeva szerepét, aki a nyugati média szerint az orosz elnök törvénytelen felesége.

A jelenet sztorija a következő. Putyin későn ér haza, ezért a felesége jól összeszidja. Putyin így próbálja kimagyarázni magát:

–Sojguval arról tárgyaltunk, hogy küldjünk-e katonákat a Krímbe.

– Hülyének nézel? – kérdez vissza Kabajeva-Zelenszkij. – Én is nézem az orosz híradót. A Krímben nincsenek orosz csapatok!

Putyin erre megkéri a feleségét, hogy inkább ne nézze az orosz tévében leadott sületlenségeket.

Ezután kiderül, hogy Janukovics ott lakik a kamrájukban. Putyin elmagyarázza, hogy megsajnálta, mert „olyan szomorúan ücsörgött a küszöbön, a sok értéktárgyával körbevéve”. Kabajeva arról panaszkodik, hogy Janukovics mindent kievett a hűtőjükből, és aranyszínűre festette a vécéülőkét. Ultimátumot ad Putyinnak, hogy rúgja ki:

– Vagy ő, vagy én!

Putyin engedelmesen a kamrához megy, és azt mondja Janukovicsnak:

– Bocs, de remélem, megérted. Alina lesz Ukrajna következő elnöke.

Oroszországban egyetlen humorista sem merne ilyen jelenetet írni, ha pedig mégis, egyetlen tévé sem adná le. Az országban már régóta megengedhetetlen Putyinnal viccelődni, pláne a magánéletével – ez abszolút no-go zónának számít. Mindössze egyetlen alkalommal, még 2008-ban fordult elő ilyesmi, amikor is a Moszkovszkij Korreszpondent megírta, hogy Putyin elválik a feleségétől, hogy elvehesse Kabajevát, ami után gyorsan be is szántották a lapot. Nem meglepő módon azóta egyetlen orosz sajtóterméknek sem jutott eszébe az elnök magánéletében vájkálni. Igaz, 2014-ben azért gyakran lehetett hallani egy viccet, olykor még magas beosztású hivatalnokok és üzletemberek is elsuttogták egymás között: Putyin azért szállta meg az ukrán Luhanszkot, mert a neve a svájci Luganóra emlékezteti, ahol Alina Kabajeva két gyermeket szült neki.

Kabajeva eljátszása fordulópont Zelenszkij életében, bár ezzel ekkor még ő sincs tisztában. Putyin csak most hall először az ukrán humorista létezéséről. Igaz, a 95. negyed már fellépett olyan privát eseményeken, például a FÁK (Független Államok Közössége) informális csúcstalálkozóin a Krímben, ahol Putyin is jelen volt, de sosem figyelt fel Zelenszkijre. Ekkor azonban az elnöki kabinetben dolgozó egyik forrás szerint Putyin alaposan megjegyzi magának Zelenszkijt, és a jelenet is kitörölhetetlenül beleég az emlékezetébe.

Szergej Sefir állítása szerint a 95. negyed 2014 júniusában értesül róla, hogy Oroszországban vádat emeltek Zelenszkij ellen. Zelenszkij úgy dönt, hogy többé nem teszi be a lábát az orosz fővárosba. Igaz, akkor még senkinek sem jut eszébe, hogy a vádemelésnek köze lehet a Kabajeváról szóló jelenethez.

2014 októberében a 95. negyed ismét veszélyes vizekre evez. Zelenszkij tévébemondót alakít, aki a következőket mondja:

– Csecsenföld vezetője, Ramzan Kadirov reagált a harkivi Lenin-emlékmű lerombolására.

A nézők ekkor megpillantják Kadirovot, aki épp egy gyászszertartáson sírdogál. Alatta azonban valaki más hangja szól, egy harkivi nyugdíjasé, akit mélyen felkavart az emlékmű sorsa.

A Kadirovval való viccelődés a másik vörös vonal, amelyet az orosz humoristák és újságírók nem léphetnek át. A csecsen vezetőről úgy tartják, hogy számos gyilkosságot hajtott már végre a Kreml megbízásából, többek közt ő a felelős Anna Politkovszkaja megöléséért. Elképzelhetetlen, hogy bárki is gúnyt merjen űzni Kadirovból vagy általában a csecsenekből. Előfordultak esetek, amikor csecsen személyek még a lehető legártatlanabb tréfák miatt is a nyilvánosság előtti bocsánatkérésre kényszerítettek humoristákat.

Egy nappal az adás után Zelenszkij maga is elnézést kér Kadirovtól. A konfliktus megoldása érdekében találkoznia kell a csecsen közösség kijivi vezetőjével. 2014 őszén felgyújtják a kocsiját, később pedig az ukrán belügyminisztérium bejelenti, hogy a „kadirovisták” merényletet akartak megkísérelni ellene. Zelenszkij testőröket fogad, amíg elcsitul az ügy.

(2019-ben, miután elnökké választják, Zelenszkij még egyszer bocsánatkéréssel fordul a muszlimokhoz. 2020-ban Kadirov újabb bocsánatkérésre szólítja fel. A 2022-es háború idején Kadirov egyszer csak maga vedlik át humoristává, és egy kabaréjelenetben porig alázza a Zelenszkijt játszó színészt.)

2014 nyarán Ukrajna először tiltja be azoknak az orosz előadóművészeknek a fellépéseit, akik támogatták a Krím elfoglalását. Zelenszkij ellenzi a döntést. „Miért döntsön róla más helyettünk, hogy kinek a zenéjét hallgassuk, hogy ki látogathasson el hozzánk, és kinek a koncertjeire mehessünk?” – írja ki a Facebookra. A 95. negyed ekkor éppen országos turnén jár, és az oroszok ellen harcoló ukrán csapatok előtt tart előadásokat.

Nem telik el sok idő, és a Kreml ifjúsági szervezete felhívást tesz közzé, amelyben arra szólít fel, hogy Zelenszkijt nyilvánítsák persona non gratának Oroszországban, amiért „rendszeresen oroszellenes propagandát folytat, ingyenes koncerteket ad az ukrán Nemzeti Gárdának, emellett személyesen egymillió hrivnyával támogatta a szeparatisták elleni harcokat”. A Ramzan Kadirovhoz fordul, hogy támogassa a kezdeményezésüket.

Mindezek ellenére 2014 decemberében a moszkvai mozik is bemutatják a Zelenszkij főszereplésével készült A 8 legjobb randi című romantikus vígjátékot. Ő maga nem utazik el Moszkvába a premierre, de az orosz kulturális miniszter, Vlagyimir Megyinszkij váratlanul kiáll mellette, vagy legalábbis egy kiállásként is értelmezhető nyilatkozatot tesz: „Pusztán azért, mert valaki meggondolatlan tréfákra ragadtatta magát, még nem foszthatjuk meg a nézőket annak jogától, hogy eldöntsék, mit akarnak látni”. (Megyinszkij lesz az, aki Oroszország Ukrajna elleni támadása után, a 2022. tavaszi isztambuli rendezési kísérlet során az orosz delegációt fogja vezetni. A tárgyalások eredménytelenül érnek véget.)

Minszki megállapodások

2014 nyarán meghal Volodimir kijivi metropolita. Politikailag végül is sikerült túlélnie Janukovics elnököt. A donbászi háború tetőpontján Kirill moszkvai pátriárka korábbi arra vonatkozó elképzelései, hogy miként veszi majd át az irányítást az ukrán egyház felett, most reménytelenül irreálisnak tűnnek.

Ezzel együtt 2022-ben az orosz inváziót követően az új kijivi metropolita, Volodimir utódja nem érez magában elég bátorságot ahhoz, hogy elítélje a háborút. Az a folyamatos köntörfalazás, amelyet a metropolita és a Moszkvai Patriarchátus Ukrán Ortodox Egyházának többi magas rangú méltósága ekkoriban bemutat, felér egy beismerő vallomással: mint kiderül, Volodimir volt az utolsó egyházfő, akinek még bármifajta elvei voltak.

Annak ellenére, hogy az orosz és az ukrán erők már 2014 augusztusa óta harcolnak egymással, Moszkva és Kijiv nem szakította meg a diplomáciai kapcsolatokat. Putyin csatlósa, Medvedcsuk, Porosenko elnök, továbbá a Kreml ukrajnai mindenese, Szurkov állandó kapcsolatban állnak egymással. Porosenko és Szurkov egyébként is régóta ismeri egymást: a csokoládégyáros Porosenko 2004-ben még gyakori vendég volt a Kremlben, és afféle közvetítőként működött az ukrajnai narancsos forradalom résztvevői és az orosz vezetés között. Juscsenkótól eltérően ő megőrizte a jó kapcsolatait Oroszországgal, arról nem is beszélve, hogy az egyik legnagyobb gyára is az ország területén, a lipecki régióban fekszik, ezért aztán Ukrajna elnöke történetesen az orosz állam adófizetője.

A tragikus ilovajszki vereséget követően az ukrán társadalom hangulata meglehetősen borússá válik. Mindenki békét akar, méghozzá minél előbb, Porosenko pedig keményen dolgozik rajta, hogy végre abbamaradjanak a harcok. Szeptember elején aláírják az első fegyverszünetről szóló minszki megállapodást. Az egyezséget Szurkov és Medvedcsuk hozza tető alá, bár formálisan Oroszország ukrajnai nagykövete, Mihail Zubarov, ukrán részről pedig az egykori elnök, Leonyid Kucsma írja alá. A háború azonban ezzel még korántsem ér véget. Épp ellenkezőleg, 2015 januárjában újult erővel folytatódnak a harcok, először a donecki reptér környékén, majd az ukrán hadsereg ellenőrzése alatt álló Debalceve egyik fontos vasútvonala mellett. Február elején Putyin bejelenti, hogy sikeresen bekerítették a debalcevei ukrán csapatokat, Porosenko azonban cáfolja ezt. Mindenesetre a további vérontás elkerülése érdekében beleegyezik a békeszerződés aláírásába.

Február 11-én Porosenko és Putyin Angela Merkel német kancellár és François Hollande francia elnök társaságában találkozik Minszkben. Ukrajna ragaszkodik az Oroszországgal való párbeszédhez. Putyin kijelenti, hogy ő maga csupán a közvetítő szerepét tölti be Porosenko és a Donyecki, illetve a Luhanszki Népköztársaság vezetői között. Végül az európai diplomaták előállnak egy ötlettel, amely mindenki számára elfogadható: a dokumentumot Oroszország, Ukrajna és az EBESZ képviselői írják alá, míg az el nem ismert köztársaságok vezetői ugyanazokra a papírokra valamivel lejjebb, a hivatalos státusuk feltüntetése nélkül írják oda a nevüket.

Magukat az egyezményeket Szurkov vázolta fel, majd Putyin akaratának megfelelően Medvedcsuk lobbizott értük. A szembenálló felek tűzszünetet kötnek, Ukrajna pedig egy későbbi időpontban módosítani fogja az alkotmányát, hogy elismerhesse a Donyecki és a Luhanszki Népköztársaságot, illetve azok fegyveres alakulatait.

A lényeg valójában Ukrajna területi integritásának helyreállításáról szól, de az egyezség értelmében a Donbász különleges státust és saját hadsereget kap. Ezzel egy időben a régiónak ettől kezdve jogában áll megakadályozni az ország csatlakozását a NATO-hoz és az Európai Unióhoz. Oroszország így jogi erejű befolyást szerzett Ukrajna felett. A Donbász lakossága ráadásul továbbra is részt vehet az ukrán választásokon, és számításba véve, hogy Oroszország totális ellenőrzést gyakorol a helyi hatóságok felett, ezen keresztül nagymértékben befolyásolni tudja a szavazásokat.

Porosenko természetesen tisztában van vele, hogy nem fogja tudni betartani ezeket a megállapodásokat: az ukrán közvélemény sohasem nyugodna bele. Maga a Donecki és a Luhanszki Köztársaság is az első naptól kezdve megszegi az egyezségeket. A Debalceve körüli harcok egyre nagyobb intenzitással folytatódnak, és a halottak száma hamarosan háromszázra rúg. Porosenko ennek ellenére bízik benne, hogy a minszki megállapodások nem lesznek tartósak, és később majd lehetősége lesz rá, hogy ugyanannak a Medvedcsuknak a közreműködésével újabb egyezséget kössön.

Porosenko kollegiális viszonyt ápol Medvedcsukkal. 2022-ben, már az orosz–ukrán háború kezdete után Medvedcsuk az ukrán biztonsági szolgálat (SZBU) kihallgatása során azt mondja majd, hogy Porosenkóhoz elsődlegesen üzleti kapcsolat fűzte. 2014-ben például kidolgoztak egy tervet arra vonatkozóan, hogy a Donbászban bányászott szénnel lássák el Ukrajna többi részét. A háború kezdetekor Ukrajna hivatalosan is megtiltotta a nyersanyagok importját a megszállt területekről, a kieső mennyiséget pedig Dél-Afrikából pótolta. Az SZBU szerint Porosenko és Medvedcsuk ekkor babráltak valamit a papírokkal, és valójában a donbászi szenet könyvelték el dél-afrikaiként. Az üzletet mindig készpénzben intézték. Ha a vádak megállják a helyüket, az nem kevesebbet jelent, mint hogy az államfő közvetlen kifizetéseket folyósított a saját országa hadserege ellen küzdő szeparatistáknak.

2016-ban Medvedcsuk tanúvallomást tesz róla, hogy Porosenkóval közösen létrehoztak egy vállalatot az Oroszországból a Szamara-Nyugati irányú vezetéken keresztül Európába pumpált olaj ellenőrzésére.

Összességében a minszki megállapodások Putyin győzelmét jelzik. Az elnök minden korábbinál közelebb került ahhoz a céljához, hogy bukott állammá tegye Ukrajnát. A továbbiakban két lehetősége van: vagy végrehajtja a megállapodásban foglaltakat, vagy egyszerűen hagyja, hogy minden menjen ugyanúgy tovább, mint eddig. Miközben a harcok folytatódnak, az orosz propaganda továbbra is melegen tartja a hazafias hisztériát. A tévét néző milliók meg vannak győződve róla, hogy az országuk nem agresszor, hanem áldozat, és nem Oroszország támadta meg Ukrajnát, hanem az Egyesült Államok „foglalta el” a szomszédjukat, amelyet most faltörő kosként fordít Oroszország ellen, amelynek meg kell védenie magát.

14. MEGINT LENIN: VOLODIMIR ZELENSZKIJ FELHAGY A TRÉFÁLKOZÁSSAL

Az új Jalta

Miközben évek óta abban reménykedett, hogy ismét egy szuperhatalom köztiszteletben álló vezetőjeként tartsák számon, a Krím elfoglalása és a malajziai Boeing lelövése után Vlagyimir Putyinnak egyszer csak rá kell döbbennie, hogy páriává vált. A 2014 őszén Brisbane-ben (Ausztrália) tartott G20-as csúcstalálkozó e tekintetben szimbolikus jelentőséggel bír. Az államfőket ábrázoló hagyományos „tablóképen” Putyin nem középen, hanem a csoport legszélén foglal helyet. A hivatalos díszvacsorán egyedül ül az asztalánál. Egyetlen másik államfő sem akar a közelében mutatkozni.

Az elszigeteltség azonban nem tart soká. Miután aláírja a minszki megállapodást, Putyin remek megoldást talál rá, hogy visszanyerje egykori pozícióját. 2015 szeptemberében New Yorkba utazik az ENSZ Közgyűlésére, hogy beszédet mondjon. Ennek során felidézi az 1945-ös jaltai konferenciát, és kijelenti, hogy „a Jaltában nagy szenvedések árán megteremtett rendszerért több tízmillióan adták az életüket”.

Putyin továbbbra is azzal vádolja a Nyugatot, hogy a „színes forradalmak” és az arab tavasz támogatásával ezt a stabil rendszert rombolta le:

– A demokrácia és a haladás győzelme helyett erőszakot, szegénységet, társadalmi katasztrófát és az emberi jogok semmibevételét látjuk mindenütt, beleértve magát az élethez való jogot. Érdemes hát megkérdeznünk azoktól, akik ezt a helyzetet előállították: legalább tisztában vannak azzal, hogy mit tettek?

Putyin ezután visszatér a szokásos szólamához: javaslatot tesz egy „új antifasiszta koalíció” megteremtésére, ezúttal Szíriában, az Iszlám Állammal szemben.

A Nyugat nem ad hivatalos választ Putyin felhívására, és természetesen Putyin sem számít ilyesmire. Nincs is rá szüksége, hiszen már korábban eldöntötte, hogy katonákat küld Szíriába, és kisegíti a helyi diktátort, Bassár el-Aszadot. Az első csapatok 2015 augusztusában érkeznek a helyszínre. Putyin a korábbi elveihez hűen továbbra is támogatja azokat a diktátorokat, akiket a Nyugat meg akar dönteni. Összességében ugyanazt a taktikát folytatja, mint korábban, leszámítva, hogy ami korábban nem jött be Janukoviccsal, annak most sikerülnie kell Asszáddal.

Az orosz hadügyminisztérium repes az örömtől: a hadügyi költségvetés növekszik, a lehetőségek egyre számosabbak, és senkit sem érdekel, hogy pontosan mire is költik a pénzt. A hadsereg Szíriában kap rá azokra a brutális módszerekre, amelyeket majd Ukrajnában is alkalmazni fog: a civilek biztonságának figyelmen kívül hagyására; arra a hitre, hogy a háborús bűntettek következmények nélkül maradnak; a háborúzásra mint annak módszerére, hogy szemérmetlenül megdézsmálják a központi költségvetést.

A szíriai háborúban való részvétel kétségkívül visszahelyezi Putyint a világpolitika színpadára – többé már nem lehet rá számkivetettként tekinteni. Egészen eddig a pillanatig tökéletesen közömbösnek mutatkozott a Közel-Kelettel szemben, és egyetlen régiós békefolyamatban sem vett részt, ám ettől kezdve a helyi problémákat nem lehetséges többé nélküle megtárgyalni.

Szíria majdnem hozzásegíti, hogy bemutathassa ugyanazt a trükköt, amely 2008-ban, a grúz háború során egyszer már bevált. Egy évvel később a Krím és a Donbász kérdése lekerül a napirendről. Még Angela Merkel, a Nyugat egyik leginkább elvhű politikusa is hajlik a kiengesztelődésre, és jóváhagyja az Északi Áramlat második szakaszának megépítését. Ukrajna Amerikában is kis híján feledésbe merül, és 2017-ben csupán egy hackerbotrány akadályozza meg Donald Trumpot abban, hogy ismét „újraindítsa” a kapcsolatokat Oroszországgal.

A Kelet ura

Miután 2014-ben a Donbász egy részét elorozzák Ukrajnától, az ország oligarchái között régóta fennálló egyensúly is drámai módon felborul. Az országban Kucsma elnöksége óta a két legerősebb klán, a donecki és a dnyipropetrovszki diktálta a szabályokat. Most azonban a donecki társaságot komoly csapás érte, miután számos vállalkozásuk a szeparatisták kezébe került. Ez egyúttal azt is jelenti, hogy a dnyipropetrovszki klán csillaga emelkedőben van.

Dnyipropetrovszk valódi ura a PrivatBank tulajdonosa, Ihor Kolomojszkij, akit 2014 márciusában neveztek ki a régió kormányzójává, és ezt követően Dnyipro-1 Ezred néven létrehozta a saját magánhadseregét. Egy interjúban így jellemezte a pozícióját: „aki Dnyipropetrovszkot uralja, az egész Keletet uralja”. Kolomojszkij érdekszférája számos további régióra is kiterjed, köztük Odeszára, amelynek az egyik régi üzlettársa a kormányzója.

Az ugyancsak oligarcha és jelenleg elnök Petro Porosenko számára egy ilyen erős vetélytárs komoly kihívás. Nem csupán ő, de egész Ukrajna tisztában van vele, hogy Kolomojszkij minden hájjal megkent alak.

A Porosenko és Kolomojszkij közötti konfliktus 2015 márciusában válik nyílttá. Az összecsapás tétje az lesz, hogy ki irányítsa az ország legnagyobb olajvállalatát, az Ukrnaftát, illetve az olajvezetékeket fenntartó UkrTranszNaftát. Az államnak mindkét vállalatban több mint 50%-os részesedése van, a cég menedzsmentjét azonban Kolomojszkij irányítja, akinek hatalmában áll megakadályozni a megváltoztatására irányuló kormányzati próbálkozásokat. A hatóságok támadásba lendülnek, és jogszabályi úton könnyítik meg a vállalatvezetők leváltását.

2015. március 19-én az új vezérigazgató fegyveres őrök kíséretében megérkezik az UkrTranszNafta irodájába, és kidobatja az elődjét. Aznap este a szintén fegyveresekkel érkező Kolomojszkij is felbukkan, hogy védelmébe vegye a saját cégvezetőjét. Amikor távozik, az épület előtt riporterek várják. Az egyikük a Ragyio Szvoboda (Szabadság) tudósítója. Kolomojszkijnak nincsenek túl jó emlékei a sajtóorgánumról, miután 2014 októberében éppen a Szvoboda leplezte le, hogy a dnyipropetrovszki kormányzó kettős állampolgár, amit az ukrán törvények a közhivatalt ellátó személyek esetében határozottan tiltanak. Amikor a Szvoboda újságírói rákérdeztek a dologra, Kolomojszkij azt felelte, hogy három útlevele van: ukrán, ciprusi és izraeli, majd hozzátette, hogy a kettős állampolgársággal szemben a törvény semmit sem mond a hármas állampolgárságról, úgyhogy semmilyen jogszabályt nem sértett meg.

2015 márciusában a Szvoboda újságírója ennél jóval ártatlanabb kérdést szegez Kolomojszkijnak: mégis mit művel a kormányzó egy állami tulajdonban lévő vállalatnál az éjszaka közepén, állig felfegyverzett testőrök társaságában? Az oligarcha erre begurul, és öt percig tartó szitkozódásba kezd.

– Épp most tisztítottuk meg az épületet az orosz szabotőröktől, míg te itt csücsültél a kibaszott Szvobodáddal, mint valami picsa, aki várja a félrekúró fiúját! Na, befogod végre a pofádat, vagy szeretnél kérdezni valamit az útleveleimmel kapcsolatban? Beszéljünk inkább az orosz szabotőrötökről: ti miért nem fogtatok el egyet sem? Ragyio Szvoboda, anyátok picsáját… Mi az, elvitte a cica a nyelved? Vagy bedugtad a seggedbe? Ti vagytok az ünnepelt Ragyio Szvoboda! Ti döntöttétek meg a Szovjetuniót, ti űztétek el a bolsevikokat…

Az épületben természetesen nem voltak orosz szabotőrök. Egyszerűen arról van szó, hogy a háború után Ukrajnában megszokottá vált, hogy bármilyen belső viszály esetén moszkvai ügynöknek bélyegezzék az ellenfelet. A videót, amelyen az oligarcha a riportert szidalmazza, az egész ország végignézi. Alig egy nappal korábban Kolomojszkij még a nép hősének számított, aki megmentette Dnyipropetrovszkot az orosz agressziótól. A közvélemény most radikálisan átértékeli a helyzetet.

Az események felgyorsulnak: az elnök felelősségre vonja Kolomojszkijt a történtekért, mire a PrivatBank „technikai malőrre” hivatkozva zárolja az elnök számláit. Ha ez nem lenne elég, a következő este az Ukrnafta irodája előtt is összetűzésre kerül sor. Kolomojszkijt ezúttal Musztafa Najjem, az Ukrajinszka Pravda riportere vonja kérdőre; ő korábban az Euromajdanról tudósított, és jelenleg Porosenko pártjának parlamenti képviselője. Az oligarcha ezúttal valamivel udvariasabb, bár amikor Najjem megkéri, hogy bemehessen a cég irodájába, Kolomojszkij azt feleli, hogy „ne feledkezzen meg afgán múltjáról”, és hogy inkább próbálja meg a fejével beverni a kaput.

Dnyipropetrovszk helyettes kormányzója, Kolomojszkij jobbkeze csak olajat önt a tűzre, amikor kijelenti, hogy „Kijivet tolvajok irányítják, és itt az idő, hogy megszabaduljunk tőlük”. Március 24-én Porosenko aláírja a rendeletet Kolomojszkij menesztéséről.

Csakhogy Kolomojszkij még a menesztése után is komoly fenyegetést jelent Porosenkóra nézve. Az oligarcháé az 1+1, az ország legnépszerűbb tévéje, emellett felerészben övé az Esti Negyed stúdiója, amelynek azonos című show-műsorát is ez a csatorna közvetíti. A show következő epizódjában leadnak egy jelenetet, amely a következő címet viseli: „Porosenko és Kolomojszkij. Ki rúgott ki kit?”

A cselekmény helyszíne Porosenko irodája. A Zelenszkij által alakított Kolomojszkij az asztalnál ül. Bejön az elnök, és megpróbálja rávenni a kormányzót, hogy mondjon le.

– Miért nem számolt be az 1+1 arról, ahogy azt a szerencsétlen újságírót gyalázta? – kérdezi Porosenko.

– Ennyire okosnak hiszi magát? Mondja csak, amikor maga szúr el valamit, kiad egy ünnepi tortát az esemény tiszteletére? – feleli Kolomojszkij, Porosenko édességbizniszére utalva.

Az elnök támogatói azzal vádolják Zelenszkijt, hogy Porosenkónál szerethetőbbnek és meggyőzőbbnek tünteti fel Kolomojszkijt a műsorban. „Az egyetlen rokonszenves politikai szereplő a show-ban történetesen az Esti Negyedet sugárzó csatorna tulajdonosa. Mindannyiunknak van főnökünk, és mind szabadon eldönthetjük, hogy meddig kell szolgálnunk az illetőt. Zelenszkijben láthatóan szemernyi önmérséklet sincs” – írja Oleg Medvegyev, Porosenko tanácsadója a Facebookon.

Kolomojszkij udvartartása szerint valójában csak ekkor veszi kezdetét a csatornáért folytatott küzdelem. Porosenko magának akarja megkaparintani az 1+1-es csatornát, mivel meggyőződése, hogy a második elnöki ciklus elnyeréséhez szüksége lesz egy népszerű médiatermékre. Az Ukrán Nemzeti Bank igazgatója, Valerija Hontareva kidolgoz egy tervet az 1+1 megszerzésére, miután rájön, hogy a részvények egy része a PrivatBanknál, a legnagyobb ukrán magánpénzintézetnél van letétben, amelynek tulajdonosa Kolomojszkij. A bank pénzügyi szempontból a 2008-as válság óta a szakadék szélén táncol.

Porosenko támogatói szerint az 1+1-nek semmi köze a PrivatBank pénzügyi helyzetéhez – még a nemzetközi hitelintézetek is követelték a megbízhatatlan pénzintézet szanálását. Mindez elhúzódó küzdelmekhez vezet.

A nép szolgája

2015 novemberében a show indulása óta első alkalommal nem adják le a tévében az Esti negyedet. A közönség aggódik. Néhányan Porosenko csapatának kavarását látják a dolog mögött. Valójában tervezett reklámfogásról van szó: egy héttel később az 1+1 leadja egy új, A nép szolgája című sorozat első részét, amelynek főszerepét Zelenszkij játssza.

Borisz Sefir később felidézi, hogy a 95. negyed még Moszkvában állt elő egy szórakoztató talk show ötletével, amelyben egyszerű, a politikától távol álló embereknek kellene eljátszaniuk, hogy mit tennének, ha egyszer csak bekerülnének a kormányba. Idővel az ötletből született meg a tévésorozat, amelynek középpontjában egy hétköznapi fickó áll, akiből egyik napról a másikra elnök lesz.

A sorozat a Zelenszkij által megformált iskolai történelemtanár és az egyik kollégája közti vitával indul. A bosszankodó történelemtanár hosszas és meglehetősen trágár monológba kezd az ukrajnai közéletről:

– Nincs kiből választani. Két szaros sütemény közül kell választanunk a kevésbé szarosat. És már huszonöt éve ez megy. Tudod mit? Megint választhatunk magunknak egy szaros süteményt… Ha ezek a seggfejek hatalomra jutnak, mást sem tesznek, csak mondják a baromságaikat, hazudnak, hazudnak, és aztán, hogy biztosak legyenek a dolgukban, még egy kicsit hazudnak. Talán más szavakkal, de ugyanazt mondják: mindenki bassza meg. Baszd meg te, basszam meg én, basszuk meg mindannyian. Mindenki elmehet a büdös picsába. Ha csak egy hétre elnök lehetnék, alaposan ellátnám ezeknek a kreténeknek a baját. Jól feldugnám a limuzinjaikat meg a kiváltságaikat a seggükbe. Bazmeg, hadd éljen már egy egyszerű tanár úgy, mint egy elnök, az a kibaszott elnök meg úgy, mint egy egyszerű tanár!

Egy diák titokban felveszi a tirádát az okostelefonjával, majd feltölti a videót a YouTube-ra, ahol aztán milliók látják. Alig pár hónappal később a gyanútlan tanárt Ukrajna elnökévé választják. A vígjátéksorozat további epizódjai mind az elképesztő mértékű korrupcióról, illetve az új államfő elé kerülő további kihívásokról szól.

Amikor a műsor véget ér, Zelenszkijt felkeresi egy üzletember, hogy közölje vele:

– Indulnia kellene a választáson.

Szergej Sefir szerint akkoriban egyiküknek sem voltak ilyen tervei, ugyanakkor kétségtelen, hogy már sokaknak volt elegük Porosenkóból. Zelenszkij félresöpri az ötletet.

A nép szolgája meglepő helyekről is szerez rajongókat. Mihail Zadornov, ugyanaz a humorista, aki 1991–1992 szilveszterén Gorbacsov helyett intézett beszédet a néphez az épp összeroskadt Szovjetunióban, szintén felkeresi Zelenszkijt. Az idős humorista, akit sokan tartanak meggyőződéses orosz imperialistának, nem győzi dicsérni kollégája teljesítményét.

A sorozat annyira népszerű lesz Ukrajnában, hogy a 95. negyed rögtön nekilát a második évad előkészítésének, de aztán változtatnak a terven, és inkább egész estés filmet forgatnak a sorozatból.

A stúdió azonban ekkor politikai jellegű problémába ütközik. 2016 szeptemberében egy lettországi turnén Zelenszkij előad egy paródiát Porosenkóról. A jelenet így kezdődik:

– Jó estét kívánok, a nevem Petro. Ötvenkét éves vagyok. Ma elmondom önöknek, miért kellene pénzt adniuk nekem. Roppant nehéz helyzetben lettem Ukrajna elnöke. És immár két éve gondom van rá, hogy a helyzet továbbra is roppant nehéz maradjon.

Ezután Porosenko-Zelenszkij kinyit egy üres aktatáskát, majd leteszi a lábához, mint egy utcazenész, és felszólítja a közönségét, hogy legyen bőkezű.

– Mi is Ukrajna, és miért is hajítanák oda neki a pénzüket? Elnézést, úgy értettem, miért kellene itt befektetniük? Sikerült új szintre fejlesztenünk a gazdaságunkat, amelyet koldulásnak neveztünk el – folytatja a humorista. – Maradjon köztünk, de Ukrajna olyan, mint egy német pornószínésznő. Bármit elfogad, bármelyik oldalról érkezzen.

Poroszenko-Zelenszkij így zárja a monológját:

– És hogy miként fogom mindezt elnökként visszafizetni? Négyéves lejáratú hitelt veszünk fel, úgyhogy a törlesztés már az utódom gondja lesz, nem az enyém.

Az előadást követően már nem csak az elnöki kabinet ad hangot a felháborodásnak. Zelenszkijt a parlamentben is az ország lejáratásával vádolják, és többen azt követelik, hogy tiltsák el a szerepléstől Ukrajna területén.

2016 februárjában bemutatják Moszkvában A 8 legjobb randit, a 95. negyed újabb romantikus vígjátékát, az utolsót annak a trilógiának a sorában, amely még A 8 első randival vette kezdetét. A premier napján tiltakozók jelennek meg a mozi előtt, többek között a következő transzparenssel: „Elmentem megnézni A 8 legjobb randit, aztán gyerekeket öltem a Donbászban.” Az orosz imperialisták fasisztának bélyegzik Zelenszkijt, amiért támogatja Ukrajna terrorellenes hadműveleteit az ország keleti részében, és a film betiltását követelik. A film végül alig tudja visszahozni a gyártási költségeket.

A nép szolgája 2 című mozifilm (az első rész a sorozat volt) ukrajnai bemutatóját 2016 decemberére tűzik ki. A Porosenko és Kolomojszkij közti viszály épp ezekben a napokban hág a tetőfokára. A bemutató estéjén, 2016. december 18-án az Ukrán Nemzeti Bank bejelenti, hogy a PrivatBank fizetésképtelenné vált, ezért államosítani kell. Ez hatalmas csapás Kolomojszkij birodalmának, de még mindig nem az a kegyelemdöfés, amelyben Porosenko bízott: mind a befolyásáról gondoskodó 1+1 tévécsatorna, mind az elsődleges bevételi forrását jelentő Ukrnafta az ellenőrzése alatt marad. 2017 júniusában Ihor Kolomojszkij elhagyja Ukrajnát, és először Svájcba, majd Izraelbe teszi át a székhelyét, ahol bejelenti, hogy bárkinek a kampányát hajlandó támogatni, aki ringbe száll Porosenko ellen az elnökválasztáson.

Elnök és showman

Miközben a humorista Zelenszkij a képernyőn játssza el az ukrán elnök szerepét, az amerikai üzletember és az Apprentice (Gyakornok) című tévéműsor házigazdája, Donald Trump megkezdi saját elnökválasztási kampányát. Trump 2015 májusában jelenti be az indulási szándékát; őszre már ő lesz a republikánusok fő esélyese.

2016 februárjában már javában zajlanak az amerikai elnökválasztások. Kijivben ekkor levél érkezik Szerhij Lescsenko parlamenti képviselő, az Ukrajinszka Pravda újságírójának postaládájába. A levél húsz, kézzel írt oldalból áll, tele nevekkel és összegekkel. Lescsenko elsőre nem érti, hogy miről van szó. Néhány hónappal később azonban megtudja, hogy ez a Régiók Pártjának nem hivatalos számlakönyve – kimutatás az olyan politikusoknak és köztisztviselőknek kifizetett kenőpénzekről, akik Viktor Janukovicsot támogatták az elnöksége alatt.

Lescsenko Ukrajna egyik leghíresebb oknyomozó újságírója. 2014-ben képviselői helyet szerez, és Porosenko frakciójához csatlakozik, de a következő két év során alaposan megromlik a kapcsolata az elnökkel, akit korrupcióval vádol. Kijivet mindeközben az amerikaiak részéről is bírálatok érik. 2016 márciusában a Fehér Ház Viktor Sokin főügyész azonnali elbocsátását követeli, aki szerintük távolról sem tett meg minden tőle telhetőt a korrupció elleni küzdelemben. Az amerikai kormány első számú külpolitikai szakértője ekkor történetesen nem más, mint Joe Biden alelnök, aki ragaszkodik a főügyész menesztéséhez. Sokin távozik, a helyét pedig Jurij Lucenko veszi át, aki tapasztalt ellenzéki: a 2001-es „Ukrajna Kucsma nélkül” kampány szervezője, a narancsos forradalom egyik vezetője, aki Janukovics idején több évet ült börtönben.

Lescsenko közben folytatja a nyomozást. 2016. május 31-én sajtótájékoztatót tart, amelyen előtárja a nem hivatalos számlakönyv létét. Ugyanebben a hónapban Trump megnyeri az indianai előválasztást, és megállíthatatlannak tűnik a republikánus elnökjelöltségért folytatott küzdelemben.

Nem sokkal később, 2016 júniusában Trump főhadiszállását ugyanaz a Paul Manafort fogja vezetni, aki Ukrajnában már széles körű ismertségnek örvend a Janukovics kampányában végzett munkája nyomán. Az amerikai sajtó elkezdi felgöngyölíteni a Manafort és Ukrajna közötti titkos kapcsolatokat. Lescsenko felidézi, hogy több alkalommal, többek között 2006-ban Davosban és Janukovics beiktatásán is találkozott Manaforttal. Amikor a kenőpénzeket tartalmazó listára pillant, kiszúrja Manafort nevét.

Mindeközben az amerikai elnökválasztási kampány is nagyobb fokozatba kapcsol. Július 19-én a Republikánus Párt hivatalosan is Donald Trumpot jelöli az elnökségre. Július 22-én, három nappal a demokrata nemzeti konvenció előtt tizenkilencezer, a pártfunkcionáriusok postafiókjából ellopott e-mail szivárog ki. A Hillary Clinton kampánya elleni művelet orosz hekkerek műve. Putyin továbbra is alig leplezett gyűlölettel viseltetik Clinton irányában: továbbra is őt tartja felelősnek azokért a tüntetésekért, amelyek 2012 telén söpörtek végig Oroszországon. Biztos benne, hogy külügyminiszterként Clinton tüzelte fel és támogatta az orosz ellenzéket.

Július 26-án Hillary Clinton hivatalosan is a demokraták elnökjelöltje lesz. Július 31-én az FBI megkezdi Crossfire Hurricane kódnevű nyomozását, melynek célja annak megállapítása, hogy az orosz állam megkísérelt-e beavatkozni az amerikai választási kampányba. Az elnökválasztás legfontosabb szakasza azonban még csak ezután következik.

Augusztus 19-én Lescsenko újabb sajtótájékoztatót tart Kijivben. Ezúttal azt állítja, hogy Paul Manafort 13 millió dollárt kapott készpénzben a Régiók Pártjának végzett munkájáért; Manafort tagad. Ez a csalás és az adóelkerülés tankönyvi esete. Ugyanezen a napon Manafort lemond Trump kampánystábjának éléről. Az orosz hackerhadműveletből botrány lesz, ennek ellenére november 8-án Trump megnyeri az elnökválasztást.

Nem sokkal Trump beiktatását követően Putyin előáll a saját változatával a történtekről. 2017 februárjában egy budapesti sajtótájékoztatón Putyin váratlanul kijelenti, hogy nem Oroszország avatkozott be az amerikai elnökválasztásba, hanem Ukrajna. Így az orosz elnöknek köszönhetően Ukrajna egyszer csak az amerikai választási botrány kellős közepén találja magát.

Az amerikai konzervatív médiában több összeesküvés-elmélet is kering Putyin narratívájának alátámasztására. Ezek egyike a CrowdStrike nevű, állítólag egy ukrán oligarcha tulajdonában álló kiberbiztonsági vállalattal kapcsolatos, amelyet a Demokrata Párt kért fel az események kivizsgálására. Ezen elképzelés szerint a CrowdStrike szerezte meg a demokratáktól a szervereket, amelyeket aztán Ukrajnában rejtettek el. A második elmélet középpontjában a Buriszma áll, az a gázvállalat, amelynek igazgatótanácsában 2014 és 2019 között Hunter Biden is helyet kapott. Az amerikai konzervatívok szerint Sojkin ukrán főügyész megpróbált nyomozást indítani az ifjabb Bidenhez köthető korrupciós ügyekben, ez azonban az állásába került.

Ezeket az elméleteket az egykori New York-i polgármester, ekkoriban Trump elnök személyes ügyvédje, Rudy Giuliani is lelkesen osztja. Számára Biden besározása jelenti a legjobb módját annak, hogy megvédje Trumpot az őt ért vádaktól. Giuliani buzgón terjeszteni kezdi ezt a teóriát, és összehoz egy találkozót az új ukrán főügyésszel, Lucenkóval.

2017 januárjában Lescsenko Manafort korábbi kijivi irodájába érkezik, ahol az új bérlők átadnak neki néhány dokumentumot, amelyeket az egyik széfben találtak. Ezek között több reklámszerződés is található, továbbá egy megállapodás arról, hogy Manafortnak 750 ezer dollárt fognak utalni Kirgizisztánból Belize-en keresztül. Lescsenko úgy érzi, célba ért. Végül csak sikerült megtalálnia a bizonyítékot, amely alátámasztja Janukovics számlakönyvének hitelességét. Átadja a dokumentumokat az FBI-nak, majd megírja a sztorit az Ukrajinszka Pravdában. 2017 októberében Manafortot letartóztatják.

Ezzel párhuzamosan folytatódik az orosz beavatkozással kapcsolatos nyomozás. 2017 májusában különleges nyomozati csoportot állítanak fel az FBI egykori igazgatója, Robert Mueller vezetésével. A feladatuk annak megállapítása, vajon az oroszok segítettek-e bejuttatni Trumpot a Fehér Házba.

Az új Vlagyimir

A Krím elfoglalását követően Oroszország új hazafias ideológiát dolgoz ki. Ennek alapja Vlagyimir Putyin történelemfelfogása, részletes kidolgozásáért pedig Vlagyimir Megyinszkij orosz kulturális miniszter felel, aki lelkes amatőr történész és számos áltudományos történelmi munka szerzője.

Az új történelmi doktrína kulcsfigurája a kijivi Vlagyimir (Volodimir) nagyfejedelem, a 10–11. században élt legendás alak, aki állítólag Rurik leszármazottja volt, eredetét tekintve viking, emellett pedig természetesen Putyin névrokona is. Vlagyimir életének legfontosabb eleme az volt, hogy a Rusz az ő idején vette fel a kereszténységet. A krónikák leírják, hogy miként keresztelkedett meg ő maga 988-ban a Krímben, a mai Szevasztopol mellett található Kherszonészosz városában, majd hogyan kényszerítette az alattvalóit a kereszténység felvételére, és hogyan semmisítette meg a pogány bálványokat. Moszkva akkoriban még nem létezett: a várost csak másfél évszázaddal később alapítják meg. Megyinszkij és Putyin szempontjából azonban ez mellékes, minthogy a hagyományos orosz történetírás szerint, amelynek Innokentyij Gizel fektette le az alapjait, Moszkva Kijiv természetes utódja.

2016-ban az új koncepció részeként a Kreml úgy dönt, hogy Moszkva belvárosában felállítja Vlagyimir nagyfejedelem szobrát; Kijivben ekkor már áll egy ilyen szobor, amelyet még a 19. század közepén avattak fel I. Miklós cár uralma alatt, a krími háború kitörésekor. A Krím újbóli meghódításának tiszteletére Putyin a bronzból öntött Vlagyimirt a Kreml melletti Borovickij-dombra képzeli el. Az emlékmű leleplezésekor Putyin elnök és Kirill pátriárka mellett ott áll Natalja Szolzsenyicina, a Nobel-díjas és a szovjet rendszerben sokat szenvedett író özvegye is. Natalja Szolzsenyicina jelenléte azt hivatott sugallni, hogy a Krím elfoglalásával Putyin olyan kulturális hagyományt ápol, amely mellett maga Alekszandr Szolzsenyicin is kiállt 1990-ben közölt, Hogyan mentsük meg Oroszországot? című esszéjében, amelynek egyik központi gondolata, hogy Ukrajna Oroszország ősi részét képezi.

Viccet félretéve

A 95. negyed problémái jócskán megsokasodnak: 2017 novemberében az ukrán titkosszolgálat betiltja a legsikeresebb projektjüket, a Kerítők című tévésorozatot. A családi vígjátéksorozat egyike a stúdió azon kevés programjának, amelyben Zelenszkij nem színészként, hanem alkotóként működik közre.

Az első évadot még 2008-ban mutatták be, amelyet aztán öt további követett. A hatóságok most betiltják a hetedik évadot. Az ok mindössze annyi, hogy az egyik színész, Fjodor Dobronravov, aki orosz állampolgár, 2014 után ellátogatott a megszállt Krímbe. Egy új ukrán törvény szerint emiatt nem léphet be Ukrajna területére. A munkái feketelistára kerülnek, és emiatt az egész show-tól elveszik a sugárzási engedélyt. A feldühödött Zelenszkij közzétesz néhány vitriolos hangú videóüzenetet, amelyben az intézkedés visszavonására szólítja fel a hatóságokat, ám mindhiába.

Az elnöki kabinet egyre gyakrabban szólítja fel az 1+1 csatornát az Esti Negyed bizonyos jeleneteinek eltávolítására. Egy alkalommal arról értesítik a csapatot, hogy a koncertterem, ahol a műsoraikat szokták felvenni, állítólag foglalt – arra a napra valaki más bérelte ki.

Volodimir Zelenszkij és Szergej Sefir találkozót szervez Petro Porosenkóval. Ez nem könnyű feladat, egyebek mellett azért sem, mert az elnök esténként dolgozik, és mindig megváratja a látogatóit. Az elnök azt mondja, hogy a maga részéről semmiféle kifogása nincs a stúdióval szemben, ugyanakkor a környezetéből egyesek megsúgják nekik: „elhatározta, hogy be fog tiltani benneteket”.

A csapat mindenkivel próbál egyeztetni. Több ismerősük is van a politika világából, többek között a befolyásos belügyminiszter, Arszen Avakov, aki szokatlan tanácsot ad nekik: saját pártot kellene alapítaniuk, és meg kellene próbálniuk bejutni a parlamentbe. Mindössze néhány képviselői hely elég lenne hozzá, hogy könnyebben tudják érvényesíteni az érdekeiket. Úgyhogy 2017 decemberében a 95. negyed bejegyez egy pártot A Nép Szolgája néven. Avakov hozzáteszi:

– Jelentősen megdobná a párt népszerűségét, ha Vova indulna az elnökválasztáson.

Zelenszkijnek megtetszik az ötlet:

– Elég sok mindent szeretnénk elérni – közli a barátaival. – Először azt kellett bebizonyítanunk, hogy nem csupán a KVN-ben vagyunk jók, de a tévézésben is. Aztán azt, hogy filmeket is tudunk csinálni. És sorozatokat. És animációs filmeket. Most pedig meg kell nyernünk egy választást, és meg kell mentenünk az országot. Elég menő, nem?

Az ekkoriban ügyvédként és filmproducerként dolgozó Andrij Jermak később visszaidézi, hogyan szerez tudomást Zelenszkij elnöki ambícióiról, amikor egy alkalommal közösen síelnek a svájci Alpokban:

– Mit gondolsz, nem csinálhatnánk Svájcot Ukrajnából? – kérdezi Zelenszkij nevetve. – Miért nem képesek ugyanígy élni egy ennyire gazdag ország polgárai?

Jermak utóbb maga is elismeri, hogy váratlanul komoly választ ad a barátja kérdésére:

– Hát, ebben az esetben búcsút kell intened az eddigi életednek. Készen állsz erre?

2017–2018 szilveszterén Zelenszkij a lehetséges indulására vonatkozó viccekkel kezdi az Esti Negyed utolsó adását.

– A nép szolgája című filmünk sikere után mindenki azt mondta, hogy az elnökséggel kacérkodom… Nos, igazság szerint…

Ahelyett, hogy befejezné a mondatot, Zelenszkij inkább Ukrajna korábbi elnökeinek – Kravcsuk, Kucsma, Juscsenko, Janukovics és Porosenko – újévi köszöntőit kezdi elemezni. A humorista azon viccelődik, hogy mindannyian az elődjüket hibáztatták az országos zűrzavarért, és „Ukrajna stratégiai partnereihez” fordultak segítségért. Ezután egy videóbejátszás következik az államfőkről, ahogy épp Istenről beszélnek az újévi beszédeikben. Zelenszkij biccentéssel és kacsintással fejezi be a mondandóját:

– Egy nap olyan elnökünk lesz, akinek a kedvéért egész Ukrajna összegyűlik a konyhában, hogy azt mondja: te jó ég, milyen régóta vártunk rád!

Új arcok

Az ukrán politikai porondon fokozatosan kezdenek megjelenni az új nemzedék képviselői, akik reformokat követelnek. Petro Porosenko, az egykori Komszomol-tag egyszer csak olyan, nála látványosan fiatalabb politikusok és aktivisták között találja magát, akiket már igencsak posztszovjet világnézet jellemez. Ukrajnában megkezdődik a rendőrség, illetve az olaj- és gázipar megreformálása, és több korrupcióellenes hatóságot is felállítanak.

Porosenko mindenesetre rövid idő alatt csalódást okoz egykori támogatóinak. Sokan kénytelenek rájönni, hogy az ukrán gazdasági és politikai rendszer régi rákfenéje korántsem múlt el. Az újságíró Szvitlana Zaliscsuk, akit a Porosenko-blokkból választanak meg a Verhovna Radába, kijelenti, hogy az elnök végrehajtói a gazdaság minden szektorában jelen vannak, pontosan ugyanúgy, mint Janukovics idején. Formálisan valóban új korrupcióellenes hatóságokat hoznak létre, ám ezek az elnök, illetve Jurij Lucenko, az egykori politikai fogoly és a nép hőse erőfeszítéseinek köszönhetően lényegében eszköztelenek. Az ukrán média egyre-másra számol be az elnököt és a közvetlen környezetét érintő korrupciós ügyekről.

Porosenko elnöki időszakának legdiadalmasabb pillanata 2018 nyarán érkezik el, amikor I. Bertalan konstantinápolyi pátriárka Kijivbe látogat, és végre Moszkvától független intézményként ismeri el az ukrán egyházat. Csakhogy Kirill Govurun archimandrita szerint ez egyáltalán nem Porosenko érdeme: ő csupán „az utolsó pillanatban felugrott a vonatra”, majd buzgón tetszelgett az egyház felszabadítójának dicső szerepében.

2018-ban ugyanúgy félresikerülhetett volna minden, mint 2008-ban. Bertalan pátriárka ezúttal is elsorolja a feltételeit. Az első az, hogy a különféle rivális ukrajnai egyházaknak mind fel kell oszlatniuk magukat, hogy új struktúra épülhessen ki, amely kiérdemelheti az autokefál minősítést, vagyis függetlenné válhat a külső patriarchai autoritástól. A második, de nem kevésbé fontos feltétel az, hogy Filaret Gyenyiszenkót félre kell állítani. Ezen a ponton a kijivi pátriárka, aki az elmúlt esztendők alatt kultikus alakká nőtte ki magát, és az egyházi függetlenség szimbólumává vált, ismét megpróbálja kisiklatni a folyamatot. A terveknek megfelelően megérkezik ugyan a Szinódusra, ám a kritikus pillanatban arról tájékoztatja Porosenkót, hogy bojkottálni fogja az eseményt.

– Akkor menjen csak – feleli Porosenko. – Több tízezer hívő van odakint a téren. Magyarázza csak el nekik, hogy miért menekült el!

Filaret beadja a derekát, és a tanítványát, Jepifanyijt választják meg az új, egyesített ukrán egyház vezetőjének.

Az idős kijivi pátriárka kétségkívül arra számít, hogy továbbra is ő vezetheti az egyházat, csak ettől kezdve ifjú pártfogoltján keresztül. Jepifanyij azonban nem hajlandó eljátszani a báb szerepét. Filaret erre megpróbálja semmissé tenni az egyezséget, és vissza akarja vonni az aláírását a Kijivi Patriarchátus feloszlatásáról szóló nyilatkozatról. Elkezdi aktívan bírálni az új, egyesített egyházat, számos interjút ad orosz tévéknek, és egyre-másra ismételgeti a moszkvai propaganda szólamait, komoly csalódást okozva addigi támogatóinak. Vele ellentétben Porosenko elnök egyre inkább nemzeti hősnek tűnik.

Porosenko már 2018-ban, egy évvel az új elnökválasztás előtt beindítja a kampányát. Komoly arculati váltáson megy keresztül, és most úgy fest, mintha Donald Trumpot utánozná; ugyanaz a retorika, ugyanaz a showman-karakter, hasonló szavazóbázis.

Ukrajnában korántsem ritkák az efféle átalakulások. Leonyid Kucsma egyszer azt mondta: „Miután Oroszországgal tárgyal, bármelyik ukrán elnök azonnal nacionalistává válik.” Porosenko is, aki elnöki ciklusának kezdetén még viszonylag közel állt Moszkvához, az évek múlásával egyre oroszellenesebb lesz.

2014-ben olyan emberként került hatalomra, aki remekül össze tud békéltetni két szomszédot, ám idővel belőle is hadvezér lett, a hagyományos ukrán értékek őrzője. Az új jelszava már így hangzik: „hadsereg, nyelv, hit”. Ő az ukrán hadsereg főparancsnoka; ő az ukrán nyelv védelmezője; és elkötelezett, mélyen hívő keresztény. A támogatói (akiket csak „porohobotokként”, vagyis Porosenko botjaiként szokás emlegetni) klasszikus háborús retorikával állnak ki mellette: a főparancsnok háború sújtott hazánk vezetője; az ellene irányuló bármifajta kritika hazaárulás.

Számos ukrán választópolgár szemében azonban az oligarcha-diplomata Porosenko átalakulása egyáltalán nem tűnik hitelesnek. És minél önfeledtebben fürdőzik az elnök saját dicsfényében, annál erősebbé válnak visszafogottabb kihívói.

A 2018 eleji közvélemény-kutatások szerint az ukrán választók többsége szeretne megszabadulni a jelenlegi, korrupt politikusgárdától. A Komszomol-generáció tökéletesen hiteltelenné tette magát, az emberek pedig valaki újra vágynak. Számos név is felmerül: Szvjatoszlav Vakarcsuk, Ukrajna legnépszerűbb rockbandája, az Okean Elzi frontembere, továbbá a humorista Volodimir Zelenszkij.

Vakarcsuknak már van némi politikai tapasztalata: 2004-ben a Majdan egyik jelképévé vált, és több alkalommal is koncertezett Juscsenko támogatói előtt. 2007-ben Juscsenko pártjának színeiben bejutott a parlamentbe, ám mindössze kilenc hónappal később lemondott a mandátumáról. 2013-ban újra koncertet adott az Euromajdanon, és fontolóra vette, hogy visszatér a politikába. 2015-ben az Egyesült Államokba ment, és részt vett a Yale Egyetem négy hónapos World Fellows Programján. Moszkvában történetesen már jó ideje úgy hiszik, hogy ez a képzés kifejezetten az amerikabarát politikusjelölteknek szól. Ugyanezt végezte el 2010-ben a 2011–2012-es oroszországi tüntetések központi alakja, Putyin esküdt ellensége, Alekszej Navalnij is.

Vakarcsuk aduja az, hogy kiválóan beszéli az ukrán nyelvet. Az apja a Lvivi Egyetem rektora, ő maga pedig tökéletesen beszél ukránul. Zelenszkijnek ehhez képest nyelvi gyorstalpalóra van szüksége.

Zelenszkijnek van egy kis gondja: alig tud ukránul. Ő az orosz nyelvű keleti régiókban született, zsidó családban, és a szülei sem tudnak ukránul. A nép szolgája című filmben az általa megformált karakter, Vaszilij Goloborodko szintén orosz anyanyelvű, aki még a megválasztását követően is minden helyzetben kizárólag oroszul beszél. A való életben az ukrán politikában ez elképzelhetetlen volna. Az országban az ukrán az egyetlen hivatalos nyelv, és az elnököt törvény kötelezi, hogy ezen a nyelven beszéljen. Pár évvel korábban Janukovicsot és a miniszterelnökét, Mikola Azarovot folyamatosan pellengérre állították a nyelvtani bakijaik miatt. Most, hogy Porosenko a zászlajára tűzte a nyelv kérdést, minden vetélytársa, aki hibásan szólal meg ukránul, komolyan megégetheti magát.

Zelenszkij még 2017-ben, a pártja bejegyzésekor magántanárhoz kezdett járni. A stúdióban, többnyire az ebédszünetek alatt vele gyakorolta az ukránt, amíg a kollégái nem voltak ott.

Ukrajna lakossága az 1990-es évek elején valamivel több mint 51 millió főt számlált. 1994-ben a lakosság 62,3%-a jelölte meg az ukránt az anyanyelveként, míg 34,7% nyilatkozott ugyanígy az oroszról. A függetlenség óta eltelt harminc év alatt a helyzet megváltozott: 2022 elejére a népesség 43 millióra apad, és 76% vallja magát ukrán anyanyelvűnek, míg 20% mondja, hogy csak oroszul beszél.

2022. márciusi Zoom-interjúink alatt Zelenszkij olykor megfeledkezett egy-egy orosz szóról, sőt néha még a tanácsadóit is meg kellett kérnie rá, segítsenek lefordítani valamit ukránról oroszra.

Az időközben Izraelbe áttelepült Kolomojszkijnak tetszik az ötlet, hogy Zelenszkij elinduljon az elnöki székért; természetesen nem hisz benne, hogy sikerrel járhat, de hazárdjátékosként csábítja a gondolat, hogy rá fogadjon, úgyhogy biztosítja a támogatásáról. Ugyanakkor ragaszkodik hozzá, hogy Zelenszkij a lehető leghamarabb bejelentse az indulását – miért is vesztegetné az időt? Zelenszkij azonban inkább kivár, nehogy idő előtt lejáratókampányt indíthassanak ellene. Azzal érvel, hogy minél később fedi fel az ember a szándékait, annál kevesebb lehetőséget hagy az ellenségeinek a támadásra. Érdekes módon húsz évvel korábban Vlagyimir Putyin is ugyanezt az utat követte: ő is alig néhány hónappal az elnökké választása előtt lépett be a politikai arénába.

Más, sokat látott politikusok sem maradnak adósak a jó tanácsokkal. Porosenko legfőbb riválisa, Julija Timosenko a következőkkel biztatja:

– Vova, indulnod kell az elnökválasztáson! Neked kell megmentened az országot! Vakarcsuk Washington jelöltje.

Timosenko természetesen valójában abban bízik, hogy Zelenszkij szavazatokat vehet el Vakarcsuktól, amivel biztosíthatná, hogy Timosenko és Porosenko jussanak a második fordulóba, ahol majd ő győzedelmeskedhet. A beszélgetés idején az összes közvélemény-kutatás szerint Timosenko vezet.

– De mi lesz, ha győzök, Julija Volodimirivna? – kérdezi Zelenszkij.

Timosenko látja, hogy ezt a zöldfülű fiatalembert halálra rémíti ez a lehetőség. Védelmező édesanyaként próbál lelket önteni belé:

– Minden rendben. Ha így lesz, majd koalíciót kötünk, engem kinevezel miniszterelnökké, és együtt majd szépen megoldunk mindent.

Zelenszkij maga kezdeményez megbeszéléseket Vakarcsukkal, akinek azt javasolja, hogy egyesítsék az erőiket. Vakarcsuk azonban visszautasítja a szövetséget, sőt hamarosan a jelöltségtől is visszalép.

Több alkalommal is módomban állt interjúzni Vakarcsukkal, és többször láttam színpadon is. Igazán zseniális zenész, valóságos ukrán Mick Jagger, aki egyszerűen rájött, hogy ha beleveti magát a politikába, soha többé nem tudja folytatni az életművét, vagyis a zenélést. Zelenszkij viszont 2018 nyarára már eldöntötte, hogy tényleg indulni fog a választáson, noha erről egyelőre csak egy szűk körnek van tudomása. Úgy tervezi, hogy újév előtt semmit sem fog bejelenteni.

Zelenszkij csapatából senkinek sincs politikai tapasztalata a parlamenti képviselő és oknyomozó újságíró Szerhij Lescsenkót leszámítva, akinek tetszik az ötlet, hogy teljesen új arcok jelenjenek meg a színen, így Zelenszkij egyik kampánytanácsadója lesz.

Ünnepi jelölt

2018 decemberében az 1+1 sztárjai ellátogatnak a Mezsihirjába. Janukovics menekülése óta még mindig tisztázatlanok a birtok jogviszonyai. Mezsihirjából időközben afféle alkalmi múzeum lett, ahol így könnyedén és elég olcsón is lehet forgatni. Itt veszik fel a csatorna nézőinek szóló újévi köszöntőket. A boldog új évet kívánó sztárok között ott találjuk a csatorna legnagyobb nevét, Volodimir Zelenszkijt is. Az 1+1 stábtagjainak azonban sejtelmük sincs róla, hogy Zelenszkij mit fog mondani.

Szilveszter estéjén az 1+1 a hagyományoknak megfelelően leadja az Esti Negyed ünnepi kiadását. Öt perccel éjfél előtt a továbbra is érvényben lévő szovjet szokás szerint megszakítják az adást, és az elnök jelenik meg a televíziók képernyőjén, hogy új év alkalmából gratuláljon az országnak. Ezután az adás az énekesek és humoristák szereplésével folytatódik. 2018. december 31-én azonban másik forgatókönyv valósul meg az 1+1-en.

Pár perccel éjfél előtt a terveknek megfelelően véget ér a szórakoztató műsor első fele, ám ekkor nem Porosenko jelenik meg a képernyőn, hanem Zelenszkij, aki a következő szavakkal üdvözli a nézőket:

– Jó estét, barátaim! Hamarosan megünnepelhetjük az új esztendőt, és folytatjuk az adást. Addig is, amíg tartunk egy rövid szünetet, úgy döntöttem, hogy nyíltan, Volomidir Zelenszkijként szeretnék veletek beszélni – kezdi oroszul. A beszéde második, politikai tartalmú felét aztán már ukránul mondja el; a szélesebb közönség most először hallja a hivatalos állami nyelven beszélni. Zelenszkij kifejti, hogy minden ukrán előtt három lehetőség áll: az első, hogy úgy él tovább, ahogyan eddig; a második, hogy külföldre megy, és ott próbál annyi pénzt keresni, amiből támogatni tudja a családját; a harmadik, hogy saját magán igyekszik változtatni. Ő maga a harmadik utat választja, úgyhogy kihasználja az alkalmat, hogy bejelentse: elindul az elnökválasztáson.

A beszéd nagyon rövid, mindössze egy percig tart. Utána éjfélt üt az óra, megkezdődik az új esztendő, és Porosenko csak ekkor bukkan fel a képernyőn, hogy megtartsa a köszöntőjét. Később a tévé igazgatója megjegyzi, az, hogy az elnöknek éjfél előtt kell megjelennie, szovjet szokás, és semmi szükség rá, hogy mereven ragaszkodjanak ehhez a hagyományhoz.

Zelenszkij bejelentése a választási kampány addigi legnagyobb eseménye. 2019 első hetére a közvélemény-kutatások szerint máris ő a legnépszerűbb jelölt, a két fő esélyest, Timosenkót és Porosenkót is maga mögött hagyva. A népszerűsége ettől fogva folyamatosan növekszik, míg két vetélytársáé csak tovább csökken.

Zelenszkij kampánya meglehetősen szokatlan. Sietve leforgatja A nép szolgája harmadik évadát, a csapat többi tagjához hasonlóan abban bízva, hogy ez a műsor az egyik legerősebb kampányeszközük. Március 27-én, négy nappal a választások első fordulója előtt mutatják be az első három részt.

Természetesen többé már nem közönséges sitcomról beszélünk, hanem elnyújtott, háromrészes kampányhirdetésről. A történetet ezúttal a jövőből, a 2049-es esztendő Ukrajnájából mesélik el.

Évtizedek távlatából visszatekintve a 2019–2023-as eseményeket „Második pusztulásnak” nevezik, utalva a 17. század második felének időszakára, amikor Ukrajnát Moszkóvia és Lengyelország háborúskodása szakította ketté. Az előző évadban a Zelenszkij által megformált Goloborodko elvesztette a hatalmat. Az új évad első epizódjában megjelenő új elnök félreérthetetlenül hasonlít Porosenkóra, és uralma alatt irtózatos mértékű korrupció tombol az országban. A második részben egy Julija Timosenkóra emlékeztető karakter lesz az elnök, aki elkezd pénzt nyomtani, ezzel viszont az egekbe küldi az inflációt. Hamarosan legyőzik a nacionalisták, Ukrajna pedig huszonnyolc parányi „fejedelemségre” esik szét. Ezen a ponton Zelenszkij-Goloborodko visszatér a hatalomba, és megmenti az országot.

Az első forduló estéjén – a kampánycsend miatt ezt „a hallgatás napjának” is nevezik – az 1+1 kizárólag olyan műsorokat ad le, amelyekben Zelenszkij szerepel. Nem csupán az Esti Negyedet, de még számos további műsort is. Este bemutatják a BBC dokumentumfilmjét Ronald Reaganről, aki hollywoodi színészként lett az Egyesült Államok elnöke; a dokumentumfilmben a címszereplőt Zelenszkij szinkronizálja.

A március 31-én tartott első forduló során Zelenszkijnek a szavazatok 30,24%-át sikerül összegyűjtenie, amivel az első helyen végez; a második Petro Porosenko lesz 15,95%-kal. Julija Timosenko a maga 13,4%-os eredményével nem tud bejutni a második fordulóba.

Az alkoholista és a drogos

A választási kampány a Zelenszkij-stáb várakozásainak megfelelően nem mentes a lejáratási kísérletektől; a módszert oroszul kompromatnak (a „kompromittáló anyagok” rövidítése) nevezik. Zelenszkijt többek közt azzal vádolják, hogy üzleti érdekeltségekkel rendelkezik Oroszországban. Ez azonban a választók előtt sem titok; mindenki tudja, hogy Zelenszkij 2014 óta nem dolgozik az országban. Ami Porosenkót illeti, az ő esetében a nyilvánosság még mindig nem tudhatja biztosan, hogy eladta-e az orosz lipecki régióban található csokoládégyárát.

A második forduló előtt a vádak eldurvulnak. Porosenko csapata azt kezdi terjeszteni, hogy Zelenszkij drogfüggő. Egy ponton Zelenszkij felajánlja, hogy őt és Porosenkót is vessék alá drog- és alkoholtesztnek; végső soron azt is jó ideje rebesgetik, hogy Porosenko nem veti meg az italt. Az orosz propaganda számára mindkét pletyka kapóra jön: ettől kezdve a moszkvai újságírók és politikusok szintén drogosként hivatkoznak majd Zelenszkijre. A téma a 2022-ben induló háború idején is előjön, amikor Dmitrij Medvegyev –akit egyébként a környezete szintén alkoholistának tart – állandóan így utal az ukrán elnökre.

A két jelölt végül is belemegy a vérvizsgálatba. Mindkettejük tesztje negatív. A következő próbatétel már nem orvosi jellegű: következhet az elnökjelölti vita. Zelenszkij azt javasolja, hogy az eseményre egy stadionban kerüljön sor: a kampánycsapata abból indul ki, hogy Porosenko ezt vissza fogja utasítani, mivel Zelenszkijtől eltérően nincs kellő tapasztalata abban, hogy ekkora helyszínen beszéljen. Porosenko azonban elfogadja a javaslatot.

– Nem vagyok politikus – mondja Zelenszkij. – Csak egy hétköznapi fickó vagyok, aki azért jött, hogy megváltoztassa a rendszert. Én nem az ellenfele vagyok – hanem az ön felett mondott ítélet.

Ezután megemlíti egy korábbi találkozóját Porosenkóval, amelynek során az elnök megpróbálta lebeszélni róla, hogy induljon az elnökválasztáson.

– Nagyon kemény munka. Az ember nem láthatja a feleségét és a gyerekeit, és kevesebbet is keres – idézi fel Zelenszkij Porosenko szavait. – A kérdés már csak az, hogy egyáltalán miért akarná bárki is beleütni az orrát a politikába.

Ezután záporozni kezdenek a vádak és a vagdalkozások. Zelenszkij azt állítja, hogy Porosenkónak Medvedcsukon keresztül titkos kapcsolatai vannak Putyinnal. Porosenko erre azt feleli, hogy Zelenszkij filmes cége Oroszországból, többek közt magától az orosz államtól kapott pénzt. Felhozza, hogy Zelenszkij bocsánatot kért Kadirovtól, és megígérte, hogy letérdel Putyin előtt, majd ezekre hivatkozva felszólítja ellenfelét, hogy inkább az ukránoktól kérjen bocsánatot ezért a méltatlan viselkedésért. Zelenszkij azt feleli, kész letérdelni minden édesanya előtt, aki nem láthatja többé a fiát, és minden gyerek előtt, aki elvesztette az apját, minden feleség előtt, akinek odaveszett a férje a kelet-ukrajnai harcokban. És valóban le is térdel. Porosenkónak erre lépnie kell valamit. A mögötte álló híveihez, köztük számos ukrán veteránhoz és az egyik elhunyt katona özvegyéhez fordul. Féltérdre ereszkedik, és megcsókolja az özvegy kezét. Az egész jelenet finoman szólva is meglehetősen kínos. Nehéz nem Zelenszkijt látni a vita győztesének: ő legalább normális ember benyomását kelti, míg Porosenko csak a hangzatos és hazafias szólamait ismételgeti.

Április 21-én tartják a második fordulót. Zelenszkij hatalmas fölénnyel, 73,22٪-kal nyer Porosenko 24,45٪-ával szemben. Szergej Sefir szerint nem történt választási csalás, ami elsősorban a belügyminiszternek, Avakovnak volt köszönhető. A beiktatása napján Zelenszkij feloszlatja a parlamentet.

Szergej Sefir szerint a csapat ahhoz volt szokva, hogy a jól végzett munka után pihenőre menjen. A forgatás végeztével az egész stáb ünnepel, italozik, kikapcsolódik.

– Ezúttal merőben más volt a helyzet: az első forduló után lazítottunk egy kicsit, majd másnap reggel közölték velünk: srácok, itt az ideje felkészülni a második fordulóra. Oké. Aztán megnyertük a második fordulót is, majd feloszlatták a Radát. Ami viszont azt jelentette, hogy máris készülhettünk az újabb választásokra.

A parlamenti választások előtt Zelenszkij elhatározza, hogy megújítja A Nép Szolgája párt sorait. Megszabadulnak a régi arcoktól, hogy kizárólag olyanok kerüljenek a parlamentbe, akik korábban nem viseltek közhivatalt. Zelenszkij csapata széles körből merít: több száz helyi politikust, üzletembert, aktivistát, újságírót, orvost és tanárt interjúvolnak meg, hogy összeállítsák a listájukat. A választáson aztán a jobbára teljességgel ismeretlen jelöltekkel induló A Nép Szolgája abszolút többséget szerez: a 450 parlamenti helyből 254 lesz az övék. Az ukrán politikában ezzel valódi generációváltás történik.

Az orosz humorista Makszim Galkin felidézi, hogy Volodimir Zelenszkij elnökké választásának pillanatában gyökeresen megváltozott az élete. Az egész azzal kezdődik, hogy Galkin a színpadon azon viccelődik, miként lesz majd belőle Putyin után Oroszország új elnöke. Rögtön az előadását követően odamegy hozzá a közönség soraiban ülő helyi kormányzó.

– Nagyon örvendek – köszönti színlelt udvariassággal. – Azt hiszem, már találkoztunk, de most először beszélünk úgy, hogy ön már az új szerepét játssza – folytatja a kormányzó, aki Galkin legnagyobb meglepetésére láthatóan szó szerint vette a tréfáját.

Galkin egyszer csak azon kapja magát, hogy egyre több hivatalos személy néz rá gyanakvóan, és hamarosan egyre ritkábban kap meghívást hivatalos állami rendezvényekre.

Elhivatás

Néhány nappal az ukrajnai elnökválasztás első fordulója előtt az esemény az amerikai napilapok címlapjára kerül – de egyáltalán nem a Zelenszkij–Porosenko párharc miatt.

2019. március 20-án Jurij Lucenko ukrán főügyész interjút ad a The Hill című online politikai híroldalnak, amelyben kijelenti, hogy 2016-ban az amerikai ukrán nagykövet, Marie Yovanovitch átadott neki egy listát azoknak az amerikai állampolgároknak a nevével, akik ellen nem lehetett nyomozást indítani. Lucenko nem nevezi néven Bident, de mindenki számára világos, hogy az egykori amerikai alelnök fiáról (is) van szó, aki a Buriszma gázvállalat vezetőségében is helyet kapott. Lucenko szerint az amerikaiak ezzel Clinton kampányát segítették, és megpróbáltak keresztbe tenni Trumpnak. Lucenko interjúját Giuliani szervezte meg, és hamarosan Trump fia is megosztja majd a Twitteren. Maga Trump elnök is dühbe gurul: meggyőződése, hogy harcostársa, Giuliani leleplezte a Clintonék, Bidenék és egész Ukrajna által ellene szőtt összeesküvést.

Giuliani támadásának időzítése korántsem véletlen: a Trump orosz kapcsolatait vizsgáló Mueller-nyomozás eredményeit áprilisban tervezik a nyilvánosság elé tárni. A jelentés végül három nappal az ukrajnai választások előtt, 2019. április 18-án jelenik meg. Mueller nyomozócsapata egyrészt arra jut, hogy nem állapítható meg „összejátszás” a Trump-kampány és Oroszország között, ugyanakkor az oroszok „átfogóan és rendszerszinten” beavatkoztak a 2016-os elnökválasztásba. A Trump-kampány nagyon is üdvözölte ezeket a törekvéseket, és mindent megtettek azért, hogy hasznot húzzanak belőlük.

Április 21-én, Zelenszkij győzelmének másnapján Trump felhívja fiatal kollégáját, hogy gratuláljon neki.

– Az ön példája vezérelt bennünket – fejezi ki háláját az új ukrán elnök, mire Trump is „megdicséri” Ukrajnát:

– Amikor az enyém volt a Miss Universe, mindig gondom volt rá, hogy Ukrajna kitüntetett helyen szerepeljen.

Giuliani már május 9-én közli a New York Timesszal, hogy Kijivbe utazik, ahol Zelenszkij elnökkel fog találkozni, és megpróbálja rávenni, hogy indítson vizsgálatot a 2016-os amerikai elnökválasztásba való ukrán beavatkozás, illetve a Biden családhoz kötődő korrupciós ügyek kérdésében. Zelenszkij és csapata elborzad: csak most döbbennek rá, hogy a világ leghatalmasabb országa belpolitikai csatározásainak kellős közepébe csöppentek. Rá kell jönniük, hogy egyetlen óvatlan lépés is végzetes lehet. Ha segítenek Giulianinak, tartósan elvágják magukat a demokratáktól, és ezzel elveszítik a mintegy félmilliárd dollárra rúgó pénzügyi támogatást, amelyet az amerikai Kongresszus évente megítél Ukrajnának. „Ez nem a mi harcunk” – figyelmeztetik Zelenszkijt a tanácsadói.

New York egykori polgármestere úgy véli, nem árthat, ha borsot tör a zöldfülű ukrán kabinet orra alá. Május 10-én a Fox News műsorában kijelenti, hogy mégsem utazik Ukrajnába saját nyomozást folytatni:

– Biztos vagyok benne, hogy [Zelenszkijt] olyanok veszik körbe, akik valójában az ellenségei. Különösen az egyiküknek, aki végtelenül korrupt, nyilvánvalóan köze van a történtekhez.

Ezután meg is nevezi a szóban forgó személyt, Szerhij Lescsenko oknyomozó újságírót.

Lescsenko másnap reggel arra ébred, hogy van egy nem fogadott hívása Zelenszkijtől. Visszahívja, majd miután értesül róla, hogy mit mondott Giuliani, megpróbálja elmagyarázni, hogy az egész csak arról szól, hogy Trump stábja így próbál védekezni a Manaforttal szemben folytatott nyomozás miatt. Lescsenko korábban abban bízott, hogy csatlakozhat Zelenszkij csapatához, ám Giuliani ármánykodása ezt lehetetlenné tette. Zelenszkijt még be sem iktatták, de a Trumppal való viszonya máris komoly károkat szenvedett.

Nem sokkal később Giuliani társa, Lev Parnasz, az egykori szovjet emigráns, aki jelenleg amerikai állampolgár, Kijivbe érkezik. Parnaszt Volodimir Zelenszkij és Szergej Sefir, az elnök frissen kinevezett tanácsadója fogadja. Parnasz rendkívül őszinte: közli, hogy Zelenszkijnek személyesen kell bejelentenie a Hunter Biden tevékenységével kapcsolatos vizsgálatok megkezdését, az ukránok ugyanis csak ezután reménykedhetnek benne, hogy Mike Pence amerikai alelnök is részt vesz Zelenszkij beiktatásán. Zelenszkij és Sefir végighallgatják a követeléseit, majd arra jutnak, hogy túlságosan kockázatos volna belemenni egy efféle ármánykodó játszmába. Sefir még a WhatsAppon is letiltja Parnaszt. Jermak, aki ekkoriban az elnök nemzetközi ügyekért felelős tanácsadója, azt mondja, nincs kétsége a döntésük helyességéről:

– Általánosságban őszinte fickók vagyunk. Hasonló háttérrel rendelkezünk, a szüleink egyszerű, becsületes emberek, akik minket is ebben a szellemben neveltek.

– Rendben, akkor majd meglátják – mondja aztán Parnasznak Giuliani.

Zelenszkij csapata nem tud döntésre jutni a beiktatás dátumának kérdésében: Mike Pence érkezésének megerősítését várják, csakhogy ezzel kapcsolatban nem kapnak világos választ. A beiktatást végül május 20-ra tűzik ki. Pence helyett az amerikai delegációt az energiaügyi miniszter, Rick Perry vezeti. Ez az első, de korántsem az utolsó jele annak, hogy Trump megorrolt az új ukrán vezetésre.

Trump Ukrajnával szembeni magatartását elsősorban azok az összeesküvés-elméletek alakítják, amelyekkel Giuliani eteti; az elnök közli a beosztottjaival, hogy az ukránok „rettenetesen korrupt emberek”, akik megpróbálták „elintézni” őt. 2019 júliusában Trump elrendeli az amerikai pénzügyi támogatás felfüggesztését, noha a Kongresszus ekkor már megszavazta az újabb 400 millió dollárról szóló, Kijivnek szánt segélycsomagot, amely a katonai arzenál bővítését szolgálná. Az elnök azonban megakadályozza a folyósítást.

2019. július 25-én Trump és Zelenszkij telefonon beszél egymással. Trump gratulál Zelenszkijnek a pártja elsöprő parlamenti választási győzelméhez. Zelenszkij hízelkedve válaszol:

– Keményen dolgoztunk, de el kell ismernem, hogy sokat tanultam öntől. Az ön tapasztalatára és tudására hagyatkoztunk a kampány során… Tudja, nem vagyunk tipikus politikusok. Új rendszert és újfajta vezetést szeretnénk. Márpedig ebben az ön útmutatása példaértékű a számunkra.

Trump visszakanyarodik a számára legfontosabb témához:

– Szeretném, ha tennének nekünk egy kis szívességet: az országunk elég nehéz időkön megy keresztül, amint arról biztosan az ukránok is értesültek. Szeretném, ha kiderítené, hogy mi is volt ez az ukrán sztori, azt mondják, a CrowdStrike-nak is köze volt hozzá… Azt hiszem, az egyik gazdag ukrán… Azt rebesgetik, hogy a szerverek Ukrajnában vannak. Elég zűrös ügy, tudja, ez az egész helyzet. Szerintem maga is részben ugyanezekkel az alakokkal veszi körbe magát…

Ezután Trump ígéretet tesz rá, hogy az amerikai főügyész is fel fogja hívni Zelenszkijt, és részletesebben kifejti, hogy miről van szó.

Miután életükben először hallják a CrowdStrike nevet, Zelenszkij tanácsadói rákeresnek az interneten.

– Igen, minden, amiről beszélt, roppant fontos a számunkra… Személyesen biztosíthatom róla, hogy az egyik tanácsadóm nemrég beszélt Mr. Giulianival. Reméljük, hogy Mr. Giuliani el tud jönni Ukrajnába, és találkozhatunk vele. Biztosítom róla, hogy kizárólag barátok vesznek körbe. Önnek, elnök úr, szintén vannak barátai az országunkban, úgyhogy folytathatjuk a stratégiai partnerségünket… Garantálom, hogy Ukrajna elnökeként minden nyomozás nyilvános és átlátható lesz.

Ezután Trump említést tesz Ukrajna egyik „nagyon jó ügyészéről” (Lucenkóról), akit „levadásztak, ami elég csúnya dolog volt”. Az amerikai elnök azt is megígéri Zelenszkijnek, hogy Giuliani hamarosan hívni fogja.

– Rudy nagyon sokat tud arról, hogy mi folyik arrafelé, és igazán tehetséges fickó – majd ismét témát vált, és rátér a Biden családra. – Elég sokat beszélnek Biden fiáról, illetve arról, hogy Biden leállíttatta az ügyészséget, és hát elég sokan szeretnék tudni, hogy miért, úgyhogy nagyszerű lenne, ha bármit el tudna érni az ügyben a főügyésszel. Biden még büszke is volt rá, hogy leállította a vizsgálatokat, úgyhogy, ha esetleg meg tudná nézni az ügyet… Szerintem elég rettenetesnek hangzik.

A telefonhívásból hatalmas botrány lesz. Szeptember 24-én Nancy Pelosi bejelenti, hogy bizalmatlansági eljárást kezdeményeznek, arra hivatkozva, hogy Trump megsértette az alkotmányt, és azzal, hogy egy külföldi ország vezetőjét szólította fel a riválisa elleni nyomozásra, szembement az Egyesült Államok nemzetbiztonsági érdekeivel; az eljárás decemberben veszi kezdetét. Trump nem hiszi, hogy bármi kifogásolhatót tett volna, sőt ő maga kéri a beszélgetés leiratának közzétételét. Véleménye szerint éppen ez a leirat fogja bizonyítani, hogy nem gyakorolt nyomást Zelenszkijre. Sokan azonban ezzel ellentétesen ítélik meg a helyzetet: úgy látják, a beszélgetés kétségbevonhatatlan bizonyítékot szolgáltat Trump bűnösségére.

Zelenszkij a botrány kellős közepén érkezik első hivatalos látogatására az Egyesült Államokba. A Trumppal való találkozóján hatalmas riportersereg várja. Mindenki tudni szeretné, vajon az amerikai elnök valóban nyomást gyakorolt-e ukrán kollégájára.

– Csak a legkisebb fiam képes rám nyomást gyakorolni – feleli mosolyogva Zelenszkij.

Találkozás Putyinnal

Zelenszkij már elnöki időszaka első hónapjaiban felismeri, hogy nem támaszkodhat kizárólag az Egyesült Államok segítségére: kénytelen lesz személyesen kezdeni valamit Putyinnal. A környezete szerint a megválasztását követően Zelenszkij még őszintén hitt benne, hogy megtalálja majd a hangot az orosz elnökkel. Időközben a közvetítők csapata is átrendeződött: Vlagyiszlav Szurkovval ettől kezdve ukrán részről az elnök tanácsadója, Antrij Jermak tárgyal.

Zelenszkij és Putyin első személyes találkozóját december 12-re szervezik meg Párizsba, Emannuel Macron és Angela Merkel közreműködésével. A megbeszélés estéjén az orosz TNT tévécsatorna, amelynek tulajdonosa a Gazprom-Media, ajándékkal kedveskedik Zelenszkijnek: leadja A nép szolgája új évadának első három epizódját. Ez kétségkívül jelentős enyhülést jelez a kétoldalú kapcsolatokban, még akkor is, ha egy Putyinra vonatkozó viccet azért a biztonság kedvéért kivágnak a műsorból.

Volodimir Zelenszkij bízik saját szuperképességében, amelynek köszönhetően a nyíltságával és a humorával bárkit képes levenni a lábáról. A Kreml urát azonban kriptonitból faragták. Annak ellenére, hogy notórius késő hírében áll, az orosz elnök ezúttal pontosan érkezik az Élysée Palotába. Zelenszkij ukránul kezd beszélni, aztán oroszra vált.

Amint belevág a mondandójába, Jermak visszaemlékezése szerint Szurkov és Lavrov rögtön látványosan felveszi a fülhallgatóját, és hangosan beszélgetni kezdenek valamiről. Zelenszkij félbehagyja a megkezdett mondatot, és feléjük fordul:

– Nem zavarok?

Minél tovább tart a dolog, Szurkov annál idegesebbnek tűnik. Az ukrán tárgyalók szerint Szurkov hamarosan izzadni kezd, és hisztérikus mozdulatokkal pörgeti az előtte fekvő paksaméta lapjait.

Ám Zelenszkij csapata még a párizsi találkozó után is hisz benne, hogy lehetséges tárgyalni Putyinnal; ehhez csak annyira van szükség, mint hogy megtalálják a megfelelő kommunikációs csatornát. Úgy érzik, hogy Szurkov az igazi ellenségük. Ha sikerülne őt egy kevésbé kellemetlen személyre cserélni, akkor Zelenszkij varázsereje is működésbe léphet.

Mindenesetre az esemény után Zelenszkijben kétségek támadnak azt illetően, hogyan is találhatná meg a közös nyelvet az orosz elnökkel. Pár évvel később, az első találkozónkon Zelenszkij elmeséli, hogy még korábbi könyvemet, az All the Kremlins ment (A Kreml összes embere) is elolvasta, hogy jobban megérthesse Putyint.

2019 végén azonban már nincs miről tárgyalni. Putyin határozottan ragaszkodik a minszki megállapodásokhoz, Zelenszkij viszont tudatában van annak, hogy azokat lehetetlen végrehajtani: az ukrán társadalom sohasem fogadná el az alkotmány olyan módosítását, amely „állam az államban” státust biztosítana a Donbásznak. Még azt is teljes nyíltsággal kijelenti, hogyha megpróbálna jogilag érvényt szerezni egy ilyen intézkedésnek, a következő alkalommal Putyinnak „már másik elnökkel” kellene tárgyalnia. A minszki megállapodások végrehajtását odahaza újabb zradának (árulásnak) tekintenék. Petro Porosenko ultranacionalista táborát különösen érzékenyen érinti a kérdés, minthogy továbbra is előszeretettel vádolják Zelenszkijt az Oroszországhoz fűződő, gyanúsan szoros kapcsolatokkal.

Putyin nem érti az effajta érvelést: hogy lehetséges mindez, ha egyszer Zelenszkij fölényes győzelmet aratott a választáson, és az elődeivel ellentétben mind a parlament, mind a kormány az ő irányítása alatt áll? Az orosz elnök szemében „a társadalom sohasem fogadná el”-típusú érvek nevetséges kifogásnak tűnnek.

Ezzel együtt a találkozó nem zárul teljesen eredménytelenül. A felek egyrészt átfogó fogolycserében állapodnak meg. Másrészt Putyin alapvetően elégedett azzal, hogy nem jutnak egyezségre: a befagyott konfliktus megkerülhetetlen akadálya annak, hogy Ukrajna új szövetségeket tudjon kiépíteni. Harmadrészt pedig Putyin legalább végre ismét fajsúlyos nemzetközi játékosnak érezheti magát, akivel a Nyugatnak muszáj számolnia. A 2014-ben életbe léptetett nyugati szankciók még mindig hatályosak, a Krím elfoglalása azonban az elmúlt öt év leforgása alatt lényegében feledésbe merült; Putyinra ismét köztiszteletben álló globális vezetőként tekintenek, nem pedig háborús agresszorként, aki elfoglalta az egyik szomszédos ország egy részét.

Mindeközben Putyin régi csatlósa, Viktor Medvedcsuk folytatja politikai machinációit Ukrajnában. Új pártja már rendelkezik parlamenti frakcióval, emellett több népszerű tévécsatorna is az övé. Ezek számos nyugatbarát politikust, köztük Zelenszkij csapatának néhány tagját is azzal vádolják, hogy Soros Györgynek dolgoznak. Medvedcsuk médiája kitartóan azt sulykolja, hogy a sorosjaták („Soros malackái”) Ukrajna tönkretételén mesterkednek. Putyinnak több ízben is jelentik, hogy Medvedcsuk népszerűsége újabb és újabb rekordokat döntöget, és hamarosan valós fenyegetést jelent Zelenszkij hatalmára nézve. Ez nagyon erős túlzás, Putyin azonban elégedett.

Az orosz tévében nem mutatnak be több részt A nép szolgája új évadából, ennek ellenére Zelenszkijt komoly bírálatok érik Ukrajnában, amiért állítólag a TNT-t tulajdonló Gazpromtól is kapott pénzt. A 95. negyed producerei hiába próbálják elmagyarázni a közönségnek, hogy a műsor nemzetközi vetítési jogait már rég eladták, így az elnök egyetlen fityinget sem kap az oroszországi terjesztés után.

A holokauszt emlékezete

2020 januárjának végén Izrael fórumot szervez Auschwitz, a leghírhedtebb náci koncentrációs tábor felszabadításának 75. évfordulójára. Benjamin Netanjahu miniszterelnök több mint negyven államfőt hív meg az eseményre, amelyre a Jad Vasem emlékközpontban, a világ legnagyobb holokausztmúzeumában kerül sor.

A meghívottak között találjuk Volodimir Zelenszkijt is. Saját célokkal érkezett az eseményre. Először is szeretne beszédet tartani – nemcsak azért, mert ő is a kevés zsidó származású államfő közé tartozik, hanem mert számos rokona is meghalt a holokausztban. A szervezők azonban megtagadják a kérését, mivel kizárólag a második világháborúban győztes országok delegációinak vezetői beszélhetnek: Putyin orosz elnök (mint a győztes Szovjetunió utódállamának vezetője), Macron francia elnök, Mike Pence amerikai alelnök, valamint az Egyesült Királyságot képviselő Károly herceg. Az izraeli sajtó szerint Netanjahu direkt úgy szervezte az eseményt, hogy Putyinnak kiemelt szerep jusson.

Zelenszkij második célja Izraelben, hogy a csúcstalálkozó során szemtől szemben tudjon beszélni Putyinnal. Az orosz fél azonban gondolkodás nélkül visszautasítja az ötletet, amit a lehető legmegalázóbb módon nyilvánosan is bejelentenek.

Andrzej Duda lengyel elnök tiltakozásképpen nem hajlandó részt venni a fórumon: nem kíván ott üldögélni a teremben, miközben Putyin beszédét hallgatja. Zelenszkij hozzá képest diplomatikusabb. Elrepül ugyan Izraelbe, ám ő sem vesz részt Putyin beszédén. A külpolitikai tanácsadója, Andrij Jermak időközben azzal az ötlettel áll elő, hogy biztosítsanak belépőjegyet az eseményre néhány ukrajnai holokauszt-túlélőnek.

Nem ez az első alkalom, hogy Putyin beszéde felzúdulást okoz. A mondandójában faék-egyszerűségű történelemszemlélete összes jól ismert toposza felbukkan, ráadásul a Jad Vasemben levetítenek egy videót, amely tökéletes összhangban van Putyin világháborús narratívájával. Szó sem esik benne a Sztálin és Hitler által kötött paktumról; ehelyett a hangsúly a Vörös Hadsereg felszabadító tevékenységére kerül, miközben a holokausztért viselt felelősséget részben a nyugat-európai országokra hárítják. A Jad Vasem néhány héttel később elnézést kér a videóért.

Nem sokkal az izraeli fórum után Zelenszkijnek újabb lehetősége nyílik rá, hogy megszólaljon a számára személyesen is kiemelt jelentőséggel bíró holokauszt témájában. Lengyelország magának a koncentrációs tábornak a helyszínén tartja meg saját megemlékezését Auschwitz (Oświęcim) felszabadításának 75. évfordulója alkalmából. Zelenszkij eredetileg nem kap meghívást, Jermaknak azonban sikerül összehoznia egy megállapodást Lengyelországgal és a Zsidó Világkongresszussal, amelynek értelmében az ukrán vezetőt is várják az eseményre. A beszédében Zelenszkij kiemeli a tábort felszabadító Vörös Hadseregben szolgáló ukrán katonák szerepét.

Ez szabályos píárpuccs. Néhány héttel az auschwitzi fórumot követően Jermakot Zelenszkij kabinetfőnökévé nevezik ki, ami által lényegében ő lesz Ukrajna második embere. Zelenszkij és Jermak együtt ütőképes csapatot fognak alkotni. Jermak ezzel a független Ukrajna történetének egyik legbefolyásosabb szereplőjévé válik.

Mindörökké Putyin

Zelenszkij minszki megállapodásokkal kapcsolatos álláspontjának hatására Putyin új Ukrajna-felelőst nevez ki. Vlagyiszlav Szurkovot, az „orosz világ” cinikus és elvtelen ideológusát Dmitrij Kozak váltja, egy technokrata szemléletű, kimért jogász, akit Putyin még szentpétervári ifjúkorából ismer. Ennél is fontosabb, hogy Kozak maga is ukrán (eredetileg a kirovohradi régióból származik). Távol áll tőle Szurkov nihilista felfogása, és elfogadja Ukrajna létét.

Kozakot Putyin csapatának egyik leghatékonyabb vezetőjeként tartják számon. Korábban őt bízták meg a szocsi olimpia megszervezésével, amikor már úgy tűnt, hogy minden határidőből kicsúsznak, illetve minden költségvetési keretet túlléptek (értsd: szétloptak), és az egész olimpia úgy, ahogy van, menthetetlen. Kozaknak mindezen felül az egykori szovjet tagköztársaságok befagyott konfliktusai terén is van némi tapasztalata. 2003-ban ő dolgozta ki annak tervét, hogy miként békíthető ki egymással Moldova és az attól elszakadó Transznyisztria. A terv értelmében Moldova föderációvá vált volna, csakhogy az utolsó pillanatban az Egyesült Államok arra utasította az ország elnökét, hogy ne írja alá a szeparatistákkal a Kozak által megszövegezett egyezményt – Putyin szemében ez természetesen újabb bizonyíték rá, hogy az amerikaiak beavatkoznak az oroszok ügyeibe.

Putyin most új feladattal látja el Kozakot, és ezúttal nincs is szükség békés rendezésre: bőven elegendő, ha sikerül fenntartani a status quót.

Szurkov leváltása vízválasztó az orosz politikában. Szurkov és Kozak nem egyszerűen különbözik egymástól – teljességgel ellentétes ideológiákat testesítenek meg. Szurkov úgy véli, hogy a nemzetközi szankciók örök időkre szólnak, így aztán nincs is értelme törekedni a Nyugattal való megbékélésre. Kozak ezzel szemben hozzászokott, hogy az efféle erőfeszítések igenis eredményesek lehetnek. Az ő álláspontja szerint az ukrajnai helyzet csak hátráltatja Oroszország és a Nyugat viszonyának rendezését, így elsőként az előbbire kell megoldást találni.

A bohém és dekadens Szurkovnak, aki inkább emlékeztet valamelyik Dosztojevszkij-regény antihősére, mint magas beosztású állami szereplőre, a magatartása és a sznobériája miatt már egyébként sem állt túl a szénája Putyin bürokratáinak körében. Amikor a menesztése ténye nyilvánosságra kerül, a propagandista Margarita Szimonyan alig leplezi kárörömét: „Hadd térjen vissza kedvenc elfoglaltságához – olvasgassa csak fennhangon és eredetiben Allen Ginsberget” – írja ki a közösségi médiára.

Kozak és Jermak között már az első megbeszélések eredményesnek ígérkeznek. A két fél megállapodik egy „tanácsadó testület” felállításában, amelyben minden oldal képviseltetné magát, beleértve az elfoglalt donbászi területeket is. Jermak azonban nyomatékosítja, hogy nem kíván tárgyalni a szakadár köztársaságok képviselőivel.

– A Porosenko által aláírt egyezségek időzített bombák. Az áll bennük, hogy Ukrajnának ezen térségek képviselőivel közösen kell döntéseket hoznia – idézi fel a történteket Jermak. – Az egész delegáció előtt elmondtam: először is tisztáznunk kell, hogy kicsodák is ezek a „térségi képviselők”. Ha közvetlen tárgyalásokba bocsátkozunk a Luhanszki és a Donyecki Népköztársaságok szeparatistáival, az egész tervet dobhatjuk a kukába. Ezzel szemben az egyház vagy más civil szervezetek képviselőivel lehetséges a tárgyalás. Lényegében bárkivel szóba állunk, az úgynevezett népköztársaságok terroristáit leszámítva.

Csakhogy miután visszatér Minszkből, az ukrán delegációnak rögtön vádak tucatjaival kell szembenéznie. Minden irányból „zradát” (árulást) kiáltanak, természetesen elsősorban Porosenko táborából, hiszen Porosenko írta alá a minszki megállapodásokat. Közvetlenül tárgyalni a szeparatistákkal a nemzeti érdek elárulásával egyenértékű. Jermak engedett, Moszkva pedig győzelmet aratott – mondják a Zelenszkij-kormány kritikusai. Nincs alternatíva: az ukrán vezetésnek vissza kell vonnia az aláírását az új megállapodásról. Ennél is fontosabb, hogy a Zelenszkij-kormány nem ért egyet azzal, ami Putyin számára a minszki megállapodások meghatározó pontja:

– Rákos tumort akartak növeszteni az ország testében, egyúttal azt akarták, hogy ezen keresztül továbbra is befolyással lehessenek az ukrán politikára – mondja Jermak. – Jogszabályban követelték maguknak. Zelenszkij viszont nyíltan kifejezte: erről szó sem lehet.

Jermak szerint Kozaknak meggyőződése, hogy ő az a diplomáciai guru, aki képes lesz a falhoz szorítani az ukránokat.

– Megérkezik Moszkvába, majd közli Putyinnal, hogy az ukránokban nem lehet megbízni. Azt mégsem mondhatja, hogy kitartanak a saját álláspontjuk mellett, és még érveik is vannak hozzá, hiszen ez nem szolgálná az érdekeit – idézi fel Jermak.

Putyinnak ismét déjà vu-je van: az ukránok már megint átverték, ezért meg kell büntetni őket. Sem Szurkovnak, sem Kozaknak nincs befolyása Putyin véleményére vagy döntéseire. A stílusukban különböznek ugyan, de ugyanolyan szorgosan hajtják végre az elnök parancsait. Az elnökre mindössze egyetlenegy személy képes valamekkora befolyást gyakorolni: Oroszország „második embere”, az elnök régi barátja, Jurij Kovalcsuk, a történész Valentin Kovalcsuk fia, Szevasztopol történetének és Leningrád ostromának szakértője. Putyin elnöksége alatt az orosz oligarchák közül Kovalcsuk az egyetlen, aki a hatalom közelében tudott maradni; a többi milliárdosnak nincs közvetlen politikai befolyása, sőt még a saját vagyonuk sem teljesen az övék. „Egyelőre hagyom őket üldögélni a pénzükön” – mondogatja róluk Putyin. Kovalcsuk azonban más kategória. Mostanra ő maradt az egyetlen médiacézár az országban, gyakorlatilag az összes kereskedelmi tévé az övé: az Egyes csatorna, az NTV, a TNT, az SZTSZ, a RENTV, a Pjatnyica (Péntek), az Ötös csatorna, az RBK és még sok más is. A legnagyobb kincse azonban pénzben nem kifejezhető értéket képvisel: bejárása van „a testhez”, vagyis magához Putyinhoz.

Kovalcsuk még 2016-ban alapozta meg a hírét az ország második leghatalmasabb embereként, amikor a pártfogoltját, Szergej Kirijenko egykori miniszterelnököt, az állami tulajdonban lévő Roszatom atomvállalat egykori vezérigazgatóját kinevezték az elnöki kabinetbe – ettől kezdve ő felelt a belpolitikai ügyek intézéséért. Putyin és Kovalcsuk utasításai alapján Kirijenko dolgozta ki a felettesei számára legeslegfontosabb stratégiát – azt, hogy miként lehet hatalmon maradni.

Az Orosz Föderáció hatályos alkotmányának értelmében Putyin utolsó elnöki ciklusa 2024-ben ér véget, ezúttal azonban nem áll készen rá, hogy ideiglenesen átadja a hatalmát egy Medvegyev-típusú helytartónak. Így hát módosítani kell az alkotmányt. 2020 januárjában be is jelent egy sor módosítást, egyelőre anélkül, hogy egyetlen szót is ejtene a saját pozícióját érintő változásokról. Az újítások nagy része határozottan nyugatellenes szellemiségű: rögzítenék, hogy az orosz jogszabályok minden körülmények között előrébb valók a nemzetközinél, emellett számos új kritérium bevezetésével korlátoznák a lehetséges elnökjelöltek körét, többek között azzal, hogy legalább huszonöt éven át folyamatosan Oroszországban kell élniük.

A forma kedvéért a javaslatokat az állami dumában is megvitatják. A dumát ekkoriban Vjacseszlav Vologyin vezeti, Kirijenko elődje az elnöki kabinetben, aki mindent megtesz azért, hogy keresztbe tegyen az utódjának. A képviselők megszavazzák az egytől egyig ultrakonzervatív és soviniszta alkotmánymódosításokat – egyebek mellett az azonos nemű párok házasságának betiltását, az orosz mint „az államalkotó nemzet nyelvének” újradefiniálását (ennek értelmében az oroszuk minősül államalakító népnek), továbbá annak kinyilvánítását, hogy Oroszország a Szovjetunió jogutódja.

Az elnöki kabinet a végére hagyja a legfontosabb változtatást: ezt az indítványt Kirijenko utasítására az ekkor nyolcvanhárom éves Valentyina Tyereskova, az első női űrhajós nyújtja be a parlamentben. Azt javasolja, hogy az új alkotmány elfogadásával nullázzák le Putyin addigi elnöki ciklusainak számát, vagyis 2024-ben ismét az első ciklusáért indulhasson.

2020 márciusában úgy tűnhet, hogy Putyinnak ismét sikerült tartós megoldást találnia az utódlás problémájára: az új alkotmány értelmében egészen 2036-ig zavartalanul hatalomban maradhat. Ebben a pillanatban azonban új fenyegetés jelenik meg a láthatáron – olyan veszedelem, amely felett a jelek szerint most először neki sincs hatalma: a Covid‒19-járvány.

A járvány foglya

Az új koronavírus kis híján kisiklatja a népszavazást, amely Putyin alkotmánymódosításait hivatott megerősíteni. Az országos szavazást éppen a járvány tetőpontján tartják, amikor világszerte a legtöbb ország a teljes karantén mellett dönt. A népszavazás mindenesetre meghozza a kívánt eredményt Putyin számára, ezt követően pedig az oroszok is visszavonulhatnak otthonuk falai közé.

A világjárvány következtében Putyin életmódja is radikálisan megváltozik. Többé már nem fogad látogatókat, és kizárólag olyan hivatalos személyek és üzletemberek mehetnek „a test” közelébe, akik előzőleg két hetet önkéntes karanténban töltöttek. Még az egyik legközelebbi tanácsadója, Igor Szecsin, a Rosznyefty vezérigazgatója is kénytelen minden hónapban két-három hetet karanténban tölteni pusztán azért, hogy néha röviden találkozhasson az elnökkel. Putyin rezidenciájának bejáratánál speciális fertőtlenítő folyosót állítanak fel, hogy tetőtől talpig fertőtlenítővel fújhassák le a látogatókat, akik aztán bőrig ázva járulnak az államfő elé.

A járvány idején Putyin a Moszkva és Szentpétervár között található Valdajban él, számos rezidenciája egyikében. Hűséges barátja, Jurij Kovalcsuk vele tart a karanténban. Szokásaik és világnézetük tökéletes összhangban van egymással; az ortodox miszticizmus, az amerikaellenes összeesküvés-elméletek és a hedonizmus – paloták, finom ételek, ritka borok – keveréke köti össze őket. 2020 nyarán Putyin és Kovalcsuk már-már elválaszthatatlanok egymástól, és közösen tervezgetik, hogy miként állítják együtt helyre Oroszország egykori dicsőségét.

Vajon milyen témák foglalkoztatják a leginkább Putyint és Kovalcsukot, amikor országszerte emberek ezrei halnak bele a járványba, a lezárások pedig a gazdaságot rombolják? Természetesen a második világháború története. 2020 júniusában Putyin közzéteszi A Nagy Győzelem 75 éve: közös felelősség a történelem és a jövő előtt című esszéjét,32 amely először angolul jelenik meg a The National Interestben, és csak ezután lát napvilágot oroszul is. Az esszében az elnök egyértelmű párhuzamokat von az első világháború utáni és a jelenkori világpolitikai helyzet között. „A Népszövetségben, de általában az európai kontinensen süket fülekre talált a Szovjetuniónak az egyenjogúságon alapuló kollektív biztonsági rendszer kialakítására vonatkozó, sokszor megismételt felhívása” – írja Putyin, megismételve azon állítását, amely szerint ő maga többször is előhozakodott egy ilyen új európai biztonsági rendszer tervével, a kezdeményezését azonban egyszerűen figyelmen kívül hagyták.

Putyin nem rest párhuzamokat vonni saját maga és Sztálin között: megjegyzi, hogy: „Európa legtöbb akkori vezetőjével ellentétben Sztálin nem szennyezte be magát Hitlerrel folytatott személyes találkozóval, habár nyugati körökben Hitlert akkoriban tekintélyes politikusnak, szívesen látott vendégnek tekintették az európai fővárosokban.”

Ezután részletekbe menően fejtegeti, hogy nézete szerint Lengyelország kizárólag magát hibáztathatja, amiért a Harmadik Birodalom rárontott, hiszen Lengyelország Csehszlovákia felosztása során összejátszott Hitlerrel. Nagy-Britanniát és Franciaországot Lengyelország elárulásával vádolja, amiért nem vették fel a harcot a németekkel az úgynevezett „furcsa háború” során, a második világháború kezdeti, a későbbiekhez képest kevésbé viharos időszakában (1939 októberétől 1940 márciusáig). Putyin érvelése szerint Sztálin emiatt kényszerült arra, hogy a Lengyelországban élő ukránok és belaruszok segítségére siessen, és minden lehetséges eszközzel megvédje őket Hitlertől – ez volt az egyetlen oka annak, hogy elfoglalta Lengyelország keleti részét. „Más lehetőség nyilvánvalóan nem maradt” – írja Putyin.

A gondolatmenet végén Putyin kitér rá, hogy amennyiben Sztálin úgy dönt, akár jóval nyugatabbra, a Szovjetuniótól távolabb is tolhatta volna a frontot.

A szöveg egyik visszatérő motívuma, hogy a Nyugat folyamatosan igyekszik kisebbíteni a Szovjetunió hozzájárulásának jelentőségét a fasizmus legyőzésében: „Az emlékezet megcsúfolása, kigúnyolása – aljasság.” Ukrajnáról is említést tesz, hogy mindjárt Sztepan Banderát kezdje ostorozni: „A nácik cinkostársainak bűncselekményei semmivel sem igazolhatók, és nem évülnek el.” Végül visszatér kedvenc szólamához, azt követelve, hogy vegyék komolyan, egyúttal tiltakozását fejezi ki azzal az indítvánnyal szemben, amely lehetővé tenné, hogy az ENSZ Biztonsági Tanácsának tagjait megfosztják a vétójoguktól – Putyin továbbra is azt követeli, hogy Oroszországot kezeljék a súlyának megfelelő tényezőként a nagypolitikában.

A szöveg történeti része természetesen nem Putyin tollából származik. A szerző a korábbi kulturális miniszter, Vlagyimir Megyinszkij, amatőr történész, az úgynevezett Orosz Hadtörténeti Társaság vezetője. A szerző kilététől függetlenül azonban az esszé kétségkívül híven tükrözi az elnök saját gondolatait.

Forradalom és megaláztatás

Az elszigeteltség nyomot hagyott Putyin lelkiállapotán és világlátására. Az elnök módszeresen leszűkíti azok körét, akikkel hajlandó érintkezni, szinte senkivel sem találkozik, és alig néhányan tudnak kapcsolatba lépni vele.

Egy további csapás is ráerősít a paranoiájára. 2020. augusztus 9-én elnökválasztást tartanak Belaruszban, amelyet a régóta hivatalban lévő Aljakszandr Lukasenka elveszít; a szavazatok mintegy 70%-át az egyedüli ellenzéki jelölt, Szvjatlana Cihanovszkaja kapja. A belarusz diktátornak azonban esze ágában sincs kiengedni a kezéből a hatalmat. Az elnökhöz hű választási bizottság nemes egyszerűséggel előállítja az általa vágyott eredményeket: 80%-kal ajándékozzák meg.

Belarusz Állambiztonsági Bizottsága (amely még mindig KGB néven ismert) az ország elhagyására kényszeríti Cihanovszkaját, aki Litvániába távozik. Ez azonban csak feltüzeli a híveit: az országban óriási tüntetéssorozat kezdődik, amelynek során több mint egymillióan vonulnak az utcákra. A tüntetések vezetője Cihanovszkaja kabinetfőnöke, a harmincnyolc éves fuvolista, Marija Kalesznyikava.

A tüntetések erősen emlékeztetnek a 2014-es, Janukovics-ellenes ukrán megmozdulásokra. Úgy tűnik, közel a rezsim bukása. Putyin rögtön beküldi az országba az orosz biztonsági erőket, hogy kisegítsék a helyi hatóságokat. Lukasenka vasököllel sújt le a felkelésre: tüntetők ezreit vetik börtönbe, ahol összeverik és kínozzák őket.

Szeptember 7-én a belarusz titkosszolgálat Minszk központjában elrabolja Kalesznyikavát, akit aztán az ukrán határra visznek, és az ország elhagyására utasítják, épp ahogy Cihanovszkajával tették. Kalesznyikava azonban szembeszegül a deportálási kísérletnek, és széttépi az útlevelét. Az őt kísérő tiszteknek nincs más választásuk, mint őt is rács mögé zárni.

Lukasenka természetesen nem lett volna képes hatalmon maradni Putyin segítsége nélkül. Még 2014-ben volt alkalmam találkozni a belarusz elnökkel. Akkoriban nem csinált titkot belőle, hogy milyen kevéssé kedveli Putyint, és meglehetősen indulatos hangnemben bírálta a Krím megszállását. Nagy élvezettel osztotta meg az orosz elnök magánéletével kapcsolatos pletykákat, többek között azt is, amelyik szerint a ritmikus gimnasztikában jeleskedő Alina Kabajevával folytat viszonyt. 2022-re Lukasenka már felismerte, hogy Putyin az egyetlen esélye a túlélésre.

A belarusz tüntetések alatt a még mindig karanténban lévő Putyin újabb radikális lépésre szánja el magát: hogy elejét vegye az ukrán, illetve most a belarusz események oroszországi megismétlődésének, úgy dönt, hogy félreállítja az orosz tiltakozások potenciális vezetőjét. Alekszej Navalnij ellenzéki politikus és korrupcióellenes aktivista a Moszkvába tartó repülőjáraton rosszul lesz, miután a szibériai Tomszk városában ismeretlen anyaggal megmérgezték. A pilóta úgy dönt, hogy megszakítja az utat, és kényszerleszállást hajt végre a legközelebbi városban. A kómába esett Navalnijt a szibériai Omszk egyik kórházába szállítják. Mint az orvosok később elmondják, a politikus egyedül a pilóta gyors döntésének köszönheti az életét.

Egy különös véletlen folytán Navalnijt pontosan nyolcvan évvel azután mérgezik meg, hogy Lev Trockijt, Sztálin első számú ellenségét meggyilkolták Mexikóvárosban.

Két nappal az esetet követően a példátlan nemzetközi nyomás hatására az orosz hatóságok hozzájárulnak ahhoz, hogy az élet és halál között lebegő Navalnijt Németországba szállítsák. Navalnij hamarosan magához tér a kómából, majd több hónapig tartó rehabilitáció veszi kezdetét. Ezalatt a társai nyomozást folytatnak az ellene elkövetett merénylet ügyében.

2020 decemberében Navalnij csapata feltölt egy videót a YouTube-ra, amelyben ismertetik a Bellingcat nevű független tényfeltáró szervezettel közös nyomozásuk eredményeit. Ezek szerint egy FSZB-egység titokban éveken át követte Navalnijt az összes hivatalos és magánjellegű útjára, hogy megmérgezhessék. A merényletet a novicsok nevű idegméreggel hajtották végre, ugyanazzal a szerrel, amellyel az orosz biztonsági szolgálat 2018-ban a kiugrott egykori hírszerzőt, Szergej Szkripalt is megpróbálta meggyilkolni az angliai Salisburyben.

– Ha meg akarták volna mérgezni, akkor megmérgezik – kommentálja Putyin Navalnij vádjait egy sajtótájékoztatón.

Navalnij videói az ellene végrehajtott kudarcos merényletkísérlet ügyében folytatott nyomozásáról hamarosan már 20 millió megtekintésnél járnak a YouTube-on. 2021 januárjában az ellenzéki politikus úgy dönt, hogy visszatér Németországból a szülőföldjére. Úgy véli, az egészségi állapota már lehetővé teszi, hogy folytassa a munkáját, és továbbra is orosz földön kíván harcolni Putyin rendszere ellen. Január 17-én, amint a gépe leszáll a moszkvai reptéren, a hatóságok letartóztatják. A hivatalos vád egészen nevetséges: amikor kómában volt, állítólag illegálisan távozott külföldre – miközben maga Putyin adott rá engedélyt, hogy a beteget Németországba szállítsák.

Január 19-én Navalnij csapata közzéteszi az addigi legbotrányosabb videót. A felvételen Putyin titkos palotája látható, amelyet éveken át építettek a Fekete-tenger partján. Ez a leleplezés Putyin eddigi uralmának talán legveszélyesebb támadása. A videót 120 millióan nézik meg – nagyjából annyian, mint Oroszország teljes felnőtt lakossága. Országszerte tömegtüntetések szerveződnek, ezeket azonban a Belaruszban már látott módszerekkel kíméletlenül szétverik: alig egy hét alatt több mint tizenhétezer embert tartóztatnak le.

Putyin hitelessége brutális csapást szenved. Attól tartva, hogy kicsúszhat a kezéből az irányítás, arra utasítja a kormány tagjait, hogy vegyék kezükbe a dolgokat, és rázzák fel a választópolgárokat. Hat évvel korábban egyszer már sarokba szorították Putyint, aki akkor arra jutott, hogy a tüntetések elleni egyedüli gyógyír a Krím elcsatolásával generált hazafias hisztéria. Most, hogy fenyegetve érzi magát Navalnij és a támogatói által, a Kreml ura ismét Ukrajna felé fordul, hogy elterelje a közvélemény figyelmét.

Közvetlenül Navalnij letartóztatása után az elnöki kabinet úgy dönt, hogy felmelegíti a Donbász kérdését. Sietve összehoznak egy konferenciát Doneckben, ahol a Donyecki Népköztársaság vezetője, Gyenyisz Pusilin meghirdeti az „orosz Donbász” programját. A legfontosabb újdonságot azonban Oroszország legbefolyásosabb propagandistájának, az RT tévécsatorna vezetőjének, Margarita Szimonyannak a nyilatkozata szolgáltatja. Szimonjan a következő felszólítással zárja érzelmektől fűtött beszédét: „Oroszország anyácska, vedd magadhoz a Donbászt!” Az efféle retorika sokak számára idegenül cseng: a többség gyakorlatilag teljesen megfeledkezett a Donbászról, az Oroszországhoz való csatlakozás témája pedig régóta elveszítette az érdekességét. Szimonjan donecki beszéde azonban azt jelzi, hogy a Kreml stratégiája szintet lépett: küszöbön áll az új háború.

Márciusban a bíróság kilenc év letöltendő börtönre ítéli Navalnijt, miután a hatóságok a szokásos taktikájukhoz híven időközben újabb és újabbak vádakkal álltak elő az eljárás során.

Oroszország és Anti-Oroszország

A Kremlhez közeli források szerint Ukrajna átfogó lerohanásának terve már 2021 elején készen állt. Csupán egy szűk kör ismeri ezeket, még a magas rangú hivatalnokok többsége is sötétben tapogatózik, köztük Szergej Lavrov külügyminiszter, az Ukrajnáért felelős Dmitrij Kozak és sokan mások is, akiknek pedig a pozíciójukból adódóan ismerniük kellene a vezetés szándékait. Mindez teljességgel megfelel Putyin stílusának és szándékainak: mindig az utolsó pillanatra hagyja a döntést, hogy a környezete egészen addig csak találgasson.

A történet további szereplője, akit „elfelejtenek” értesíteni a tervről, Aljakszandr Lukasenka belarusz elnök. Szintén az egyik Kremlhez közeli forrás szerint 2020–2021 telén a Moszkva és Minszk közötti viszonyt új alapokra helyezik. Putyin megmentette Lukasenkát a belarusz forradalomtól, ez azonban de facto felért egy Anschlusszal: Belarusz megszűnik önálló államként létezni.

2021 során az orosz hadügyminisztérium hozzálát a közelgő háború logisztikai előkészítéséhez. Putyin eközben az orosz lakosság pszichológiai és ideológiai felkészítésével van elfoglalva. 2021 júliusában közzétesz még egy történelmi dolgozatot, amely Az oroszok és az ukránok történelmi egységéről címet viseli.

A szöveg vázlatát Vlagyimir Megyinszkij, a profi közíró és egykori kulturális miniszter írta, aki az elmúlt években Putyin udvari történészeként szolgált. Megyinszkij politikai karrierje az orosz történelemmel kapcsolatos népszerű könyvek írásával kezdődött. Az oroszokat érintő összes kellemetlen tényt általában a nyugati történészek koholmányaként tünteti fel: például meggyőződése szerint Rettegett Iván korántsem volt vérszomjas despota, vagy legalábbis semmivel sem nagyobb mértékben, mint európai kortársai. Az uralmára vonatkozó összes dermesztő részlet csupán ruszofób kitaláció.

Putyin Ukrajnáról szóló cikke is hasonló nyomvonalon halad. Az elnök annak kimutatásával bízza meg Megyinszkijt, hogy az oroszok és az ukránok valójában egyetlen népet alkotnak, noha ezt a szerző saját meggyőződésén kívül semmi sem támasztja alá. A központi tétel mellett is jócskán találkozunk a valóságtól elrugaszkodott állításokkal: ezek szerint a jelenlegi Ukrajna Lenin kreálmánya; az ukrán nacionalizmust az Osztrák–Magyar Monarchia találta fel; az Orosz Birodalom és a Szovjetunió mindig tiszteletben tartotta az ukránok jogait; az amerikaiak pedig megpróbálnak létrehozni egy oroszellenes rendszert Ukrajnában, és lényegében egyfajta „Anti-Oroszország” kialakításán fáradoznak. A szerző külön hangsúlyt fektet az utolsó megállapításra, amelyet többször is megismétel.

A cikk megjelenése meglepetést kelt az oroszországi eseményeket közelről ismerők körében: 2021-ben, hét évvel a Krím elfoglalása után sokan úgy érzik, hogy az ukránkérdés már réges-rég elvesztette relevanciáját. Putyin azonban gondoskodik róla, hogy Ukrajna ismét a világpolitika térképének középpontjába kerüljön.

Putyin írását Kijivben is alaposan átrágják. Viktor Pincsuk felidézi, hogy szeptemberben, az általa szervezett éves Jaltai Európai Stratégia fórumon az egyik panelbeszélgetést annak szentelték, hogy „cáfolják a történelmi igazságnak ezt a kiforgatását” – mármint Putyin esszéjét, amely lényegében tagadja az ukrán nép létezéshez való jogát. A világ vezető történészei (többek között Timothy Snyder a Yale Egyetemről, Szerhij Plohij a Harvardról és Niall Ferguson a Stanfordról) történészi érvekkel zúzzák porrá ezt a tudománytalan zagyvaságot. A cikk megszületésének csakis egyetlen oka lehet: bármilyen félelmetesen hangozzék, Putyin már az Ukrajna elleni imperialista háborúra készül. Ennek további nyugtalanító bizonyítéka az is, hogy – mint Pincsuk felhívja rá a figyelmet – „a cikket az orosz hadsereg politikai kurzusain kezdték tanulmányozni”.

Történelmi pillanat

2021-ben a járvány lassacskán visszaszorulóban van, Putyin azonban még mindig csak elvétve bukkan fel Moszkvában. Az ideje nagy részét továbbra is az Urálban található titkos bunkerében tölti, ahol végül minden érdeklődését elveszíti a jelen iránt: nem foglalkoztatja többé a gazdaság, a társadalom, a járvány elleni harc. Mindez bosszantja. Már csak a múlt érdekli, így Kovalcsukkal együtt elmerül a történelemben. 2021 nyarán aztán Putyin úgy érzi, hogy elérkezett a pillanat: a nyugati vezetők hivatalba kerülése óta még sosem mutatkoztak ilyen gyengének.

2021. augusztus 15-én a tálibok visszafoglalják Kabult. Az egész világ megrökönyödve figyeli a borzalmas felvételeket, amelyeken kétségbeesett afgánok katonai repülőgépek futóművébe csimpaszkodva próbálnak menekülni az országból. Putyin számára mindez egyetlen dolgot jelent: az USA meggyengült elnöke, Joe Biden végképp lemondott Afganisztánról. Az amerikaiak húsz éven át viseltek háborút az iszlám fundamentalistákkal szemben, és támogatták a nyugatbarát rezsimet, hogy aztán egy szempillantás alatt kiderüljön: minden korábbi vérontás, minden, az országba öntött pénz hiábavaló volt. Washington többé a látszatra sem ad, már a tekintélye morzsáit sem próbálja menteni.

Kabul eleste fordulópont az orosz elnök szemében. A kormányában dolgozó források szerint Putyin ehhez hasonló terveket szövöget – biztos benne, hogy egy esetleges válság esetén az ukrán elit ugyanilyen fejvesztve fog menekülni, az amerikaiak pedig, attól való félelmükben, hogy újabb konfliktus közepén találják magukat, nem fognak a segítségükre sietni.

Az ötletet az orosz propagandisták is rögtön a magukévá teszik. Az állami média egyre gyakrabban von párhuzamot Afganisztán és Ukrajna között: gúnyosan utalgatnak rá, hogy az amerikaiak ugyanolyan gyalázatos módon fogják magukra hagyni kijivi bábjaikat, hogy a saját bőrüket mentsék, ahogy azt a Közel-Keleten tették. Arról senki sem tesz említést, hogy ez pontosan miként is fog lezajlani, de valójában már mindenki tudja: amikor az orosz tankok berobognak Kijivbe.

Putyin magabiztosságát az is fűti, hogy meglehetősen lesújtó a véleménye a világ többi nagyhatalmának vezetőjéről. A szemében Boris Johnson brit miniszterelnök felfuvalkodott hólyag, a francia Emmanuel Macron pedig dadogó kispályás. Putyin úgy-ahogy tiszteli Angela Merkelt, sőt méltó ellenfélnek tartja, ám nem titok, hogy a német kancellár 2021 őszén távozik a posztjáról, vagyis a jelenlegi helyzetben már csupán béna kacsa.

Augusztusban Merkel Kijivbe látogat, ahol kijelenti, hogy Moszkva is aktív részese a donbászi konfliktusnak. Putyin számára ez remek ürügy az eszkalációhoz.

Szergej Lavrov orosz külügyminiszter rendez egy kis színjátékot: bejelenti, hogy addig nem fog visszatérni a tárgyalóasztalhoz, amíg mindenki el nem ismeri, hogy a konfliktus a Donyecki és a Luhanszki Népköztársaság, illetve Ukrajna között zajlik, míg Oroszország csupán közvetítőként vesz részt a rendezésben. Az igazi közvetítők – Németország és Franciaország – nem kívánnak asszisztálni ehhez a színjátékhoz. Leszögezik, hogy először is „minden külföldi fegyveres alakulatot, zsoldost és katonai felszerelést ki kell vonni Ukrajna területéről”. Az orosz külügyminisztérium erre a diplomáciai gyakorlatban hallatlan lépésre szánja el magát: közzéteszi az összes levélváltását a francia és a német külügyminiszterrel.

– Mind emberből vagyunk. Úgy is mondhatjuk, hogy elegem lett belőlük – közli Lavrov az újságírókkal.

A helyzet egyre csak rosszabbodik. 2021 októberében Dmitrij Medvegyev is elérkezettnek látja rá az időt, hogy tollat ragadjon, és külön cikkben foglalkozzon Ukrajnával, ám ő már jóval durvább és kíméletlenebb, mint Putyin júliusban. A szöveg címe: Miért értelmetlen kapcsolatokat ápolni a jelenlegi ukrán vezetéssel. Medvegyev rögtön az elején Zelenszkijt kezdi szidalmazni; „szerencsétlen embernek” nevezi, aki „nem rendelkezik szilárd önazonossággal”, és akinek „nincsenek valódi etnikai gyökerei”, így aztán nem meglepő, hogy „a legveszettebb ukrán nacionalista erők elkötelezett kiszolgálójává vált”. „Mindez legalább akkora őrültség, mint ha a zsidó értelmiség képviselői a náci Németország idején ideológiai megfontolásokból csatlakoztak volna az SS-hez” – írja Medvegyev. A szöveg természetesen Banderára és Suhevicsre is kitér, akiket „terroristának és zsidógyűlölőnek” titulál.

Medvegyev így folytatja: „Értelmetlen lenne vazallusokkal tárgyalni. A valódi szuverénnel kell egyezkednünk.” Mindez azt jelenti, hogy a Kreml lezárta az Ukrajnával folytatott tárgyalásokat, és a továbbiakban egyedül az amerikaiakkal hajlandó megbeszéléseket folytatni.

A cikk lényegében Medvegyev politikai visszatérését jelzi, ám ezúttal új szerepben. Amíg a korábbi életében kifejezetten liberálisnak és nyugatbarátnak tekintették, most a héja és a reakciós propagandista szerepét ölti magára. Még mindig bízik benne, hogy egy szép napon talán újra elfoglalhatja az elnöki széket, és arra jut, hogy az egyetlen esélye, ha még Putyinnál is vadabbul játssza el a mumus szerepét.

A cikkben található egy érdekes megfogalmazás: „[Ukrajnának] sosem volt olyan vezetője, aki kész lett volna személyes áldozatot hozni az országért, és ne igyekezett volna megszedni magát a hivatali ideje alatt, és nagyon úgy tűnik, hogy ez még jó ideig így is marad” – ad hangot szilárd meggyőződésének az egykori elnök.

Alig hat hónappal később a Kremlnek rá kell jönnie, hogy mekkorát tévedett.

Babin Jar

2021-ben Kijevben megnyitják a Babin Jar Holokauszt Emlékközpontot. Ugyanazon a helyszínen, ahol 1941-ben több tízezer zsidót gyilkoltak meg, most Európa legnagyobb holokausztmúzeuma fog állni. A zsidó származású Zelenszkij számára a projekt kiemelt jelentőséggel bír: elmondása szerint politikusként kötelességének érezte egy ilyen intézmény létrehozását. Úgy fogalmaz, hogy ez a hagyatéka részét fogja képezni („legacy” – mondja angolul). Ezzel együtt az ukrán közvélemény megosztott az emlékmű kérdésében. A kritikusok felhívják rá a figyelmet, hogy a projekt művészeti vezetője, az elismert filmrendező, Ilja Hrzsanovszkij orosz állampolgár, ami a Kelet-Ukrajnában zajló háború fényében sokakat zavar. Zelenszkij mindenesetre aktívan támogatja a projektet.

Az a körülmény, hogy ilyen sokáig nem volt múzeum Babin Jarban (oroszul Babij Jarban), már a szovjet időktől kezdve folyamatosan problémát jelentett. 1961-ben, húsz évvel a mintegy 35 ezer zsidó meggyilkolása után az akkor huszonkilenc esztendős költő, a Szovjetunióban nagy népszerűségnek örvendő Jevgenyij Jevtusenko ellátogatott a mészárlás helyszínére, ahol azonban a halottaknak állított emlékmű helyett egy ipari szemétlerakót talált. A megdöbbent Jevtusenko erre írta meg Babij Jar című költeményét, amely óriási politikai botrányt okozott, minthogy az antiszemitizmus kérdése tabunak számított a Szovjetunióban.

A szovjet hatóságok azt hangoztatták, hogy Babin Jarban nem csupán zsidókat, de más etnikumú személyeket is megöltek. Jevtusenko versét azonnal betiltják, az azt közlő Lityeraturnaja Gazeta főszerkesztőjét pedig menesztik az állásából. Ezzel együtt Jevtusenkónak számos támogatója akad, akik mind eltökélten szembenállnak az antiszemitizmussal. 1962-ben az egyik leghíresebb szovjet zeneszerző, Dmitrij Sosztakovics szimfóniát ír a költő művére.

2021 októberében Ukrajna, Németország és Izrael elnöke vesz részt a kijivi emlékközpont felavatásán. A tervek szerint a szertartás során Sosztakovics szimfóniája is felcsendülne, hatvan évvel Jevtusenko versének születése után azonban ez a kelet-ukrajnai háború kontextusában meglehetősen kockázatosnak tűnik. A költemény egyik sora például így hangzik:

Ó, orosz népem!

Jól ismerlek én.

Egyforma néked bármelyik fiad,

de sokszor épp a mocskos búj mögéd,

s nevedben csörtet a garázda had.33

Az ukrán kórus megtagadja ezeknek a soroknak az eléneklését. Később azonban sikerül kompromisszumos megoldást találni: a szimfóniát egy németországi zenekar adja elő egy német kórussal.

A Babin Jar-i emlékközpont rövid idő leforgása alatt Kijiv egyik legfontosabb kulturális központjává válik. Marina Abramović performanszművész létrehoz itt egy „kristályfalat”; Szergej Loznyica rendező több dokumentumfilmet is forgat; Manuel Herz építész pedig egyedi zsinagógát alakít ki a helyszínen.

Zelenszkij elégedett. Ebben a pillanatban persze még nem tudja, hogy korántsem a Babin Jar-i emlékmű lesz a legfontosabb „hagyatéka”. Pár hónappal később egy Kijivre kilőtt orosz rakéta közvetlenül az emlékközpontot találja el, és több ember halálát okozza. „Babin Jar ettől kezdve nemcsak a második világháború, hanem a jelenlegi tragédia áldozataira is emlékeztet” – mondja majd nekem 2023-ban Andrij Jermak, az elnöki hivatal vezetője.

Oligarchaellenes törvény

Zelenszkijnek nem a Putyinnal való nyílt konfliktus az egyetlen problémája. 2021 novemberében beváltja régi ígéretét, és aláírja az úgynevezett oligarchaellenes törvényt. Ennek értelmében speciális nyilvántartást hoznak létre az oligarchák regisztrálására, köztük azokéra, akik legalább két kritériumnak megfelelnek a következő háromból: a mindenkori havi létminimum legalább egymilliószorosának megfelelő vagyonnal rendelkeznek; aktívan részt vesznek az országos politikában; befolyást gyakorolnak a médiára. Azok, akik felkerülnek a listára, többé nem finanszírozhatnak politikai pártokat, és nem vehetnek részt privatizációs eljárásokban, a közszolgáknak pedig nyilatkozniuk kell az oligarchákkal való kapcsolatukról.

A próbálkozás azt célozza, hogy az ország gazdasága végre elmozduljon a Kravcsuk és Kucsma idején megszilárdult oligarcharendszertől a külföldi befektetők számára is vonzó, szabad piac felé. Csakhogy a törvény számos jelentős üzletembert érzékenyen érint Ukrajnában. Nem telik el sok idő, és máris egységfront szerveződik az elnök ellen: ebben jelentős politikusok vesznek részt, köztük az egykori esküdt ellenségek, Petro Porosenko és Julija Timosenko, továbbá az üzleti élet fontos figurái, Rinat Ahmetov és Ihor Kolomijszkij – Zelenszkij egykori szövetségesei –, illetve a Rada elnöke, Dmitro Razumkov és az egykori belügyminiszter, Arszen Avakov.

Számos tévécsatorna, sztárújságíró és blogger is támadja Zelenszkijt, akik az elnök hatalmának leplezett kiterjesztését látják a törvényben. A közvélemény-kutatások szerint Zelenszkij népszerűsége 23%-ra zuhan.

Egész Ukrajna bekészíti a popcornt, és kíváncsian várja, hogy az elnök és az oligarchaellenes törvény ellenzőinek sikerül-e összehozniuk egy új Majdant. „Putyin természetesen megpróbálta kihasználni a kínálkozó lehetőséget” – mondja Andrij Jermak. Az amerikai hírszerzés ekkor, 2021 novemberének végén tesz első ízben jelentést arról, hogy orosz csapatösszevonásokra kerül sor az ukrán határnál: összesen nagyjából 92 ezer katonáról van szó. A jelentés szerint az invázió a következő év elején, januárban vagy februárban várható.

A hírek hallatán Zelenszkij bejelenti: tudomására jutott, hogy Moszkva puccsot szervez ellene, amelybe Rinat Ahmetov oligarchát is bele akarja rángatni. Zelenszkij hozzáteszi, nem hiszi, hogy Ahmetov belemenne ilyesmibe:

– Óriási hiba lenne részéről. Nem vagyok olyan, mint Janukovics: én nem fogok elszaladni.

A Kreml valóban szeretné megdönteni Zelenszkijt, és úgy érzik, ennek most jött el az ideje, amikor az ukrán kormány népszerűsége mélypontra zuhant. Putyint feldühíti, hogy a CIA megosztotta az ukránokkal a csapatösszevonással kapcsolatos értesüléseit. Medvegyev korábbi figyelmeztetésének megfelelően ultimátumot ad a „szuverénnek”.

December elején az orosz külügyminisztérium elküldi két új egyezmény tervezetének szövegét az Egyesült Államoknak és a NATO-nak, amelyekben részletesen ismertetik a követeléseiket. Moszkva ragaszkodik a NATO terjeszkedésének leállításához, az 1997 (vagyis a kelet-európai országok felvétele) előtti határok helyreállításához,34 Ukrajna semlegességének garantálásához, továbbá ahhoz, hogy vonják ki az amerikai nukleáris fegyvereket Európából. A követelések meglehetősen irreálisak: nehéz elképzelni, hogy a NATO az akarata ellenére magára hagyja Lengyelországot vagy a Balti-államokat. A Kreml, amely tisztában van azzal, hogy a kérései minden életszerűséget nélkülöznek, a diplomáciai protokollal ismét szembemenve nyilvánosságra hozza a tervezetet.

Kremlhez közeli források szerint a vezetés biztos benne, hogy az amerikaiak hajlandók lesznek tárgyalóasztalhoz ülni, és legalább a NATO további bővítésének leállítása reális cél lehet. Washington azonban hallgat, és semmilyen módon nem reagál az oroszok ultimátumára.

A tervezet gyakorlatilag szinte hadüzenettel ér fel – a maszk lehullt. 2022 elején még történik néhány utolsó kísérlet a háború megelőzésére. Az orosz és az ukrán fél részéről Dmitrij Kozak, illetve Andrij Jermak francia és német közvetítők társaságában kétszer is – egyszer Párizsban, egyszer pedig Berlinben – tárgyalni próbál, ám a megbeszélések eredménytelenül zárulnak. A berlini találkozó után többé már senkinek sincsenek illúziói, az európai diplomaták pedig biztosak benne, hogy a háború kitörése csupán idő kérdése. Ezzel együtt Jermak szerint ekkor még senkinek sem volt fogalma róla, hogy milyen léptékű lesz a küszöbön álló invázió. Jól emlékszik viszont a korábbi jóslatra: „Egy orosz támadás esetén legfeljebb három-tíz napunk lesz.”

Február 4-én Putyin Pekingbe repül a téli olimpiai játékok nyitóünnepségére. Szinte már hagyomány, hogy a háborúk megkezdését az olimpiákra kell időzíteni. Egy Kremlhez közeli forrás szerint a látogatása alatt az orosz elnök figyelmeztette a kínai Hszi Csin-pinget a szándékairól. Az utóbbi annyit kért, hogy várja ki az olimpia végét.

Február 7-én Emmanuel Macron Moszkvába érkezik, ahol hatórás megbeszélést folytat Putyinnal – vagy inkább, az egyik magas beosztású francia diplomata emlékei szerint, hat órán keresztül kénytelen hallgatni Putyin történelemóráját.

A közös sajtótájékoztatón Putyin egyszer csak elveszti a türelmét, és magából kikelve kezdi szidalmazni Zelenszkijt, amiért nem hajlandó betartani a minszki megállapodásokat.

– A jelenlegi elnök kijelentette, hogy a minszki megállapodás egyetlen pontja sem tetszik neki. Tetszik, vagy sem, csak várj, szépségem! Nem lesz más választásod!

Az orosz újságírók megdöbbennek: többen ráismernek Putyin megszólalásának eredeti forrására, a Krasznaja Pleszeny (Vörös Penész) nevezetű, az 1990-es években népszerű punkbanda dalának szövegére. A dal a nekrofíliáról szól. A teljes refrén, amelyet Putyin idéz, így szól:

A szépség a koporsójában szendereg.

Én odaosonok, és megbaszom.

Tetszik, vagy sem, aludj, szépségem!

III. György

Február elején az amerikai hírszerzés meglehetősen baljós jelentést tesz. A Fehér Ház vezető diplomatái és hivatalnokai egyaránt úgy vélik, hogy a háború rövid lesz, Zelenszkijt minden bizonnyal meggyilkolják, az orosz hadsereg pedig sikeresen beveszi Kijivet, és bábkormányt állít fel.

A Kreml terve kétségkívül ez. Úgy tűnik, hogy semmi sem állhat az oroszok útjába. Február 22-én Putyin felhívja Macront és Scholzot, és tájékoztatja őket, hogy el fogja ismerni a Donyecki és a Luhanszki Köztársaságok függetlenségét. Fél órával később összehívja az orosz Biztonsági Tanácsot – egy különös testületet, amelyről az alkotmány nem tesz említést, ám Putyin alatt afféle Politbüróvá vált. Az egyetlen különbség az, hogy a szovjet időkben a Politbüro kollektíven hozott döntéseket: az afganisztáni háborút például a többség támogatásával indították meg, noha a szovjet kormány feje ellenezte. Putyin Oroszországában nem ez a helyzet: a Biztonsági Tanács pusztán azért ülésezik, hogy nyilvánosan hűséget fogadjon az elnöknek, és utólag szentesítse a döntéseit.

A jelenet iskolai szituációra emlékeztet: az orosz felsővezetés tagjait kihívják a táblához, ahol ki kell találniuk, hogy mit akar tőlük hallani Putyin. Mindannyian szeretnének lényegretörőek lenni, ugyanakkor kellőképpen általánosan fogalmazni, nehogy valami rosszat mondjanak. Február 22-én mindenki, köztük Medvegyev egykori elnök, Vologyin duma-elnök, továbbá Lavrov külügyminiszter is tisztában van vele, hogy mit kell mondania: azonnali cselekvésre van szükség.

Egyedül Szergej Nariskin, a hírszerzés vezetője, egykori kabinetfőnök és a duma elnöke gabalyodik bele a szövegébe. A Putyinnal folytatott szóváltását az összes állami tévécsatorna közvetíti, azzal a nem titkolt szándékkal, hogy mindenki számára világossá váljon, miképp intézik az ügyeket Putyin udvarában:

Nariskin (idegesen): Úgy vélem, a nyugati partnereinknek, hogy úgy mondjam, érdemes volna adni egy utolsó esélyt, hogy rávegyék Kijivet a békére és a minszki megállapodások mielőbbi végrehajtására. Máskülönben nem marad más választásunk, mint meghozni azokat a döntéseket, amelyekről ma tárgyaltunk.

Putyin (gúnyosan): Hogy érti azt, hogy „máskülönben”? Arra utal, hogy tárgyalnunk kellene?

Nariskin (ijedten): Nem, én, ööö…

Putyin (gúnyosan): Vagy esetleg el kellene ismernünk a kelet-ukrajnai köztársaságok szuverenitását?

Nariskin (dadogva): Én, ööö…

Putyin (határozottan): Beszéljen őszintén!

Nariskin (reménykedve): Támogatnám a köztársaságok elismerésére tett javaslatot…

Putyin (ingerülten): Támogatná vagy támogatja? Beszéljen őszintén, Szergej Jevgenyijevics!

Nariskin (megalázva): Támogatom a javaslatot…

Putyin (gúnyosan): Csak mondjon igent vagy nemet!

Nariskin: (igyekszik összeszedni magát): Igen. Támogatom a javaslatot, hogy befogadjuk a Donyecki és Luhanszki Népköztársaságot az Orosz Föderációba.

Putyin (nevetve): De hiszen nem erről beszélünk! Arról beszélünk, hogy elismerjük-e a függetlenségüket.

Nariskin (az ájulás határán): Igen. Támogatom a javaslatot, hogy elismerjük a köztársaságok függetlenségét.

Putyin belső köre valójában a legkevésbé sem egységes. Az ukrán születésű Dmitrij Kozak főtárgyaló például ellenzi a háborút, és továbbra is igyekszik egyezségre jutni Kijivvel. Emiatt azonban hamarosan kiesik az elnök kegyeiből, és elveszíti a hozzáférést „a testhez”.

Február 23-án Kijivben Zelenszkij elnök összehívja az ország összes politikusát és meghatározó üzleti szereplőjét – azokat az immár felcímkézett oligarchákat, akikkel az elmúlt hónapokban hadakozott. Este találkoznak a Bankova utcai elnöki irodában. Zelenszkij igyekszik bizakodó hangot megütni, és kijelenti, hogy nem lesz háború.

Ezekben a pillanatokban Moszkvából már felszállt a Minszkbe tartó repülőgép Janukoviccsal a fedélzetén – a cél, hogy mielőbb új elnököt tudjanak ültetni az előző helyére. 1979-ben a szovjet vezetés az afganisztáni invázió megkezdésekor rögtön ki akarta iktatni Hafizullah Amin elnököt, és egy katonai repülőgépen igyekezett bejuttatni az országba az utódját; amikor aztán az első puccskísérlet kudarcot vallott, az utódot gyorsan visszahozták. A Kreml terve 2022-ben már bombabiztosnak tűnik: leszállnak a Kijiv melletti Hosztomel katonai reptéren, miközben Belaruszból kiindulva, Csernobilon keresztül lecsapnak az ukrán fővárosra – villámgyors puccs. Az egész hamarabb véget ér, mint hogy Nyugaton befejeződne a reggeli. Ám Putyin bizalmasainak többsége, köztük Lavrov külügyminiszter sincs tisztában a terv részleteivel: továbbra is úgy vélik, hogy a háború nem terjed túl a Donbászon.

Az üzletemberek csak késő este hagyják el Zelenszkij irodáját. Néhányan azonnal repülőre szállnak. Ezek az utolsó járatok, amelyek még az átfogó invázió előtt el tudják hagyni az országot.

Mások Kijivben maradnak. Néhány vállalkozó és politikus fogadást ad, miközben fogalmuk sincs róla, hogy éppen most intenek búcsút a békés életüknek. Este a Hamilton című amerikai musicalt nézik a tévében, és együtt éneklik III. György angol király áriáját: „Megölöm a barátaidat és a családodat, hogy emlékeztesselek a szerelmemre. Dá-dá-dá, dá-dá.”

2023. február 24-én hajnali 4 órakor kezdetét veszi a totális háború. Az orosz légierő bombázni kezdi Kijivet, Lvivet, Rivnét és számos további ukrán várost. A második világháborúról szóló egyik leghíresebb szovjet dalban hangzanak fel a következő sorok:

Június huszonkettedike hozta el a véget,

Mikor az óra elütötte a hajnali négyet.

Bizony, meg voltunk mind nagyon ijedve,

ahogy a bombák ezrével lehulltak Kijivre.

Figyelemreméltó módon – és talán nem véletlenül – a világháború-mániás Putyin percre pontosan követi ezt a forgatókönyvet.

Jermak felidézi, hogy amikor reggel öt körül megérkezik a Bankova utcai épülethez, Zelenszkij elnök már a helyszínen tartózkodik.

Számos nagyhatalom vezetője felajánlja, hogy kimenti az országból. Joe Biden felhívja, hogy megbeszélje vele, hogyan juthatna el Lvivbe. A legenda szerint Zelenszkij így felel:

– Lőszerre van szükségem, nem fuvarra.

Jermak nem emlékszik rá, hogy ez valóban elhangzott volna, de ez már nem is számít. Ekkor már maga Zelenszkij a legenda.

Egész életében erre a szerepre készült, és pontosan tudja, hogy mit kell tennie.

EPILÓGUS

A háború mindent megváltoztat. Azzal, hogy a bombázás alatt is Kijivben maradt, Volodimir Zelenszkij az egész világnak példát mutatott bátorságból és kitartásból. Naponta videófelvételekben szól az ukránokhoz és a többi nép gyermekeihez. Mintha csak egész életében erre a szerepre, a nemzet hős vezetőjének szerepére készült volna.

A háború első két hónapja alatt Zelenszkij leginkább a Bankova utcai épület alatt húzódó, még a szovjet időkben kialakított bunkerből irányítja az eseményeket. Májusban azonban felköltözteti a stábját az épületbe; ekkor már kevésbé praktikus, hogy egy óvóhelyről dolgozzon.

Ahogy annyi minden másban, ebben is tökéletes ellentéte ellenségének, Vlagyimir Putyinnak. Mintha csak hollywoodi forgatókönyvírók találták volna ki ezt a két karaktert. Putyin egyre inkább afféle groteszk diktátornak tűnik, aki a bunkerében rejtőzve, egy végtelenül hosszú asztalnál fogadja a látogatókat, a minisztereket és a tábornokokat: ő maga az asztal egyik végén, a vendége a másikon foglal helyet. Minden felvétel, amelyen megjelenik, aprólékosan meg van szerkesztve. Ezzel szemben Zelenszkij borostásan, khakiszínű pólóban, jellemzően a nyílt utcán, az emberek körében mutatkozik. A felvételeket többnyire mobiltelefonnal készítik.

Zelenszkij egy szempillantás alatt Ukrajna legnépszerűbb emberévé, az ellenállás jelképévé válik. És nem csupán Ukrajnában, de hamarosan már az egész világon ő lesz a legnépszerűbb politikus. Az amerikai szociológusok azt állítják, hogy ha külföldi személy is indulhatna a választáson, Zelenszkijnek minden esélye megvolna rá, hogy az Egyesült Államok elnöke legyen.

Viselkedése egyik lényegi eleme, hogy állandóan a népéhez beszél. Minden egyes nap meg tudja találni a megfelelő szavakat, amelyekkel általános érzéseket képes kifejezni.

2022. szeptember 11-én Zelenszkij újabb posztot tesz közzé a Tyelegramon, amelyet ezúttal nem az ukránoknak, hanem az oroszoknak címez.

„Még mindig azt gondoljátok, hogy egy nép vagyunk? Még mindig elhiszitek, hogy ránk ijeszthettek, hogy megtörhettek, hogy megadásra kényszeríthettek? Tényleg nem értitek? Nem fogjátok fel, hogy kik vagyunk? Hogy miért harcolunk? Hogy miről szól ez az egész?

Jól figyeljetek: gáz nélkül, vagy nélkületek? Nélkületek. Áram nélkül, vagy nélkületek? Nélkületek. Élelem nélkül, vagy nélkületek? Nélkületek. A hideg, az éhség, a sötétség és a szomjúság együttesen sem olyan iszonyatos és halálos számunkra, mint a ti úgynevezett barátságotok és testvériségetek. A történelem azonban ítélni fog. Nekünk pedig lesz gázunk, áramunk, vizünk és élelmünk… nélkületek!”

De mit is jelent pontosan ez a „nélkületek”? Orosz szerzőként ez a kifejezés teljességgel érthető számomra. A „nélkületek” azt jelenti, hogy nélkülünk, a nagyorosz nép nélkül, ahogy hivatkozni szoktunk magunkra, míg az ukránoknak állítólag „testvéri orosz népnek” kellene szólítaniuk bennünket.

Oroszországnak ma azzal kell szembenéznie, hogy nemcsak Ukrajna, de az egész világ „nélkülünk” képzeli el a jövőjét.

Putyin még 2018-ban filozofálgatott erről a kérdésről. A Vlagyimir Szolovjov propagandista által készített dokumentumfilmben így fenyegetőzött: „Mi értelme lenne egy olyan világnak, amelyben Oroszország nem létezik?” Akkoriban rengeteg orosz érzett döbbenet helyett elégedettséget. 2018 márciusában bátornak tartották az elnököt, amiért ki meri ezt mondani. Most, 2022 októberében, amikor ezeket a sorokat írom, az atomháború többé már nem tűnik elképzelhetetlennek. Egyelőre sikerült elkerülni, és nagyon remélem, hogy ezután sem fog bekövetkezni.

De valami más nagyon is bekövetkezett. Oroszország mint birodalom tartósan a múlté lett, ez pedig kizárólag a jelenlegi háború közvetlen és visszafordíthatatlan következménye. Sokan közülünk, akik még ebbe a birodalomba születtünk, alig bírjuk felfogni ennek jelentőségét.

Február 24-én, a háború első napján körülbelül 140 millió ember ébredt az előző este még előtte álló jövő nélkül. Minden terv semmivé vált, minden álom szertefoszlott azon a reggelen. És mindez nem csupán egyetlen ember döntésének az eredménye volt: ezeket a terveket és álmokat maga a birodalom falta fel.

Ezt egyelőre nem mindenkinek sikerült felfognia. Sokan még mindig bódulatban, a birodalmi nagyság kábulatában élik a mindennapjaikat.

Évszázadokon keresztül szívtuk magunkba ezt a kábítószert, a saját hiúságunkat tápláltuk vele. Nagykanállal fogyasztottuk a nagyság mítoszát, ezt lőttük az ereinkbe, ettől szálltunk el. Menekültünk a valóság elől, és képtelenek voltunk szembenézni azzal, hogy mi történik körülöttünk. Elveszítettük az együttérzésre való képességünket és az emberségünket. Itt az ideje, hogy elhajítsuk a tűt, mivel veszélyessé váltunk másokra – és saját magunkra is.

A birodalmi múlt a mi betegségünk – a függőségünk. Az elvonási tünetek óhatatlanul fájdalmasak, de elkerülhetetlen, hogy leszokjunk erről a kábítószerről. Vissza kell térnünk a valóság talajára, és szembe kell néznünk mindazzal, amit elkövettünk.

Tanulnunk kell ebből a leckéből. El kell felejtenünk a kivételességünkről szőtt ábrándjainkat. El kell engednünk a hatalmas területünk felett érzett büszkeségünket. Nem hihetjük el többé, hogy különlegesek vagyunk. Nem képzelhetjük magunkról, hogy mi vagyunk a világ közepe, a világ lelkiismerete és a lelkiség egyedüli forrása. Az egész csak humbug.

Meg kell fosztanunk az államot attól a jogtól, hogy ránk erőltesse a múlttal kapcsolatos elképzeléseit. Fel kell húznunk az ingujjunkat, hogy az alapoktól gondoljuk újra a történelmünket, még inkább azoknak a népeknek a történetét, amelyek a mi birodalmunk áldozataivá váltak. Meg kell hallgatnunk mindazok történetét, akik évszázadokon keresztül itt éltek Oroszországban, akiket évszázadokon át megbecstelenítettek és lemészároltak, és akiket nyomorba döntött a birodalmi morfium, amelyet olyan uralkodók adagolták a népüknek, akik sosem haboztak emelni még egy kicsit az adagon.

Ha visszatekintünk a múltunkra, irtózatos látkép tárul elénk: az elődeink, akiket abban a hitben neveltek, hogy győztesek, valójában maguk is áldozatok voltak. Rákényszerítették őket a gyilkolásra, hogy örömüket leljék a gyilkolásban, hogy büszkék legyenek rá. És remekül teljesítettek. Büszkék voltak a tetteikre, megrészegültek tőle, csodálatos költeményeket és dalokat szereztek és könyveket írtak róla, amelyek mind a vért és az erőszakot dicsőítették. Mindeközben pedig megfeledkeztek arról, hogy valójában a saját vérükben gázolnak, és a saját csontjaik roppanásának hangját hallják.

Persze nem Oroszország az egyetlen, amelyet megrészegített ez a drog. Ez minden birodalom rákfenéje. De itt az ideje, hogy kezdjünk magunkkal valamit. Nem tudunk meggyógyítani másokat, saját magunkon kell segítenünk. Mi követtük el a magunk bűneit az ukránokkal szemben, a lengyelekkel, a finnekkel, a grúzokkal, a kazahokkal, a kirgizekkel, az üzbégekkel, a tatárokkal, a kalmükökkel, a tunguzokkal, a jakutokkal, a burjátokkal szemben – és a lista még hosszan folytatható.

Az én hibám, hogy nem értettem meg mindezt hamarabb. Bűnös vagyok Nadia előtt, és bűnös vagyok Musztafa, Szerjozsa, Anton, Szevgil, Kolja, Szveta, Nika, Natasa és a többi barátom előtt, ahogy mindazok előtt is, akiket nem ismerek, és akik most Ukrajnában élnek, miközben orosz bombák és rakéták záporoznak az égből.

Mostantól azonban a birodalom az idők végezetéig a múlté lesz. Néhányan talán azt mondják, hogy ezt még korai kijelenteni. Dehogy korai! Oroszország eljövendő nemzedékei iszonyattal és szégyenkezve fognak emlékezni mindarra a rettenetre, amit Putyin szabadított a világra. Döbbenettel fognak álmélkodni rajta, hogyan volt képes az ősi hübrisz így megfertőzni a 21. századi emberek tudatát. És ők már elég bölcsek lesznek hozzá, hogy ne lépjenek ugyanerre az útra – ha a jelenben mi, az elődeik, megbűnhődünk a bűneinkért.

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

A szerző szeretne köszönetet mondani a következő személyeknek a könyv megírásában nyújtott segítségükért:

Szerkesztők: Anna Csernyikova, Thomas Hodson

Lektor: Pavel Kraszovickij, Jevgenyij Kalanszkij, Mihail Malkin, Gyenyisz Ovcsinnyikov, Ivan Kornyejev

Külön köszönettel tartozom Anne Applebaumnak és Szerhij Plohijnak.

FELHASZNÁLT IRODALOM

ELSŐ RÉSZ

ELSŐ FEJEZET

A nyugat-ukrajnai hetmanok levelezései Moszkvával és Szentpétervárral 1654 és 1764 között [Perepiszka getmanov Levoberezsnoj Ukrainyi sz Moszkvoj i Szankt-Petyerburgom, 1654–1764 gg.: szbornyik dokumentov]. Első kötet: Bogdan Hmelnyickij hetmanátusa, 1654–1657 [Getmansztvo Bogdana Hmelnyickogo, 1654–1657 gg.]. Moszkva, 2017.

Állami levelek és egyezmények gyűjteménye [Szobranyije goszudarsztvennih gramot i dogovorov]. Vol. 3. Moszkva, 1822.

Az Orosz Birodalom nyugati peremvidéke [Zapadnije okraini Rosszijszkoj imperii]. Moszkva, 2006.

Beljakov, Sz. Sz. Mazepa árnyéka: Az ukrán nemzet Gogol korában [Tyeny Mazepi. Ukrainszkaja nacija v epohu Gogolja]. Moszkva, 2016.

Bulicsev, A. A. Egy 17. századi politikai kampány története: a „litván” nyomtatott és kézzel írott könyvek oroszországi betiltására vonatkozó törvények az 1620-as évek második feléből. [Isztorija odnoj polityicseszkoj kampanyii XVII veka: Zakonodatyelnije akti vtoroj polovini 1620-h gg. o zapretye szvobodnogo raszprosztranyenyija „litovszkih” pecsatnih i rukopisznih knyig v Rosszii]. Moszkva, 2004.

Danyilevszkij, I. Ny., Tairova (Jakovleva), T. G., Subin, A. V., Mironyenko, V. I. Ukrajna története [Isztorija Ukrainyi]. Szentpétervár, 2018.

Dél- és Nyugat-Oroszország történetének eseményei, összegyűjtve és közzétéve az Archeográfiai Bizottság által, 15 kötetben. [Akti, otnoszjascsijeszja k isztorii Juzsnoj i Zapadnoj Rosszii, szobrannije i izdannije Arheograficseszkoj komisszijej: v 15 t.] Szentpétervár, 1863–1892.

Délnyugat-Oroszország archívuma 34 kötetben. [Arhiv Jugo-Zapadnoj Rosszii: v 34 t.] Kijiv, 1859–1911.

Florja, B. Ny. Az orosz állam és nyugati szomszédai (1655–1661) [Russzkoje goszudarsztvo i ego zapadnije szoszegyi (1655–1661 gg.)]. Moszkva, 2010.

Gajda, F. A. „’Az ukrán’ mint önidentifikácó a birodalmak összeomlásának összefüggésében a 20. század elején” [„Ukrainyec” kak szamoigyentyifikacija v uszlovijah raszpada imperii v nacsale XX veka]. Historia Provinciae: The Journal of Regional History, vol. 3, no. 3 (2019), 845–883. o.

Gajda, F. A. „Ukrajna és Kis-Oroszország: A periféria és a központ” [Ukraina i Malaja Rusz: Okraina i Centr]. Russzkij Szbornyik, vol. 16 (2014), 97–108. o.

Galasin, A. V. „Oroszország és a Hmelnickij-felkelés kezdetei” [Rosszija i nacsalo vosztanyija B. Hmelnyickogo]. Szlavjanszkij almanah, Moszkva, 1999.

Gizel, Innokentyij. Kijivi Szinopszis [Kijevszkij Szinopszisz]. Kijiv, 1823.

Grekov, I. B., Koroljuk, V. D. És Miller, I. Sz. Ukrajna és Oroszország egyesítése 1654-ben [Vosszojegyinyenyije Ukrainyi sz Rosszijej v 1654 g.]. Moszkva, 1954.

Keenan, Edward L. „Bizonyos mitikus hitekről és orosz szokásokról” [On Certain Mythical Beliefs and Russian Behaviors], in The Legacy of History in Russia and the New States of Eurasia. Armonk and London: M. E. Sharpe, 1994, 19–40. o.

Keenan, Edward L. „Moszkóviai képzetek a többi keleti szláv néppel kapcsolatban 1654 előtt: kérdés a történészekhez” (Muscovite Perceptions of Other East Slavs Before 1654: An Agenda for Historians) in Ukraine and Russian in Their Historical Encounter. Edmonton, 1992, 20–38. o.

Kohut, Zenon E. Az orosz–ukrán egység kérdése és az ukránok különállósága a kora modern ukrán gondolkodásban és kultúrában [The Question of Russo-Ukrainian Unity and Ukrainian Distinctiveness in Early Modern Ukrainian Thought and Culture], in Culture, Nation, and Identity: The Ukrainian-Russian Encounter (1600–1945), szerk. Andreas Kappeler et al. Edmonton and Toronto: CIUS Press, 2003, pp. 57–86.

Kotyenko, A. L., Martyinjuk, O. V., Miller, A. I. „’Malorossz’: A fogalom kialakulása az első világháború előtt” [’Malorossz’: evoljucija ponyatyija do Pervoj mirovoj vojni]. Novoje lityeraturnoje obozrenyije, no. 2 (2011).

Krom, M. M. Az állam születése: A moszkvai Rusz a 15–16. században [Rozsgyenyije goszudarsztva. Moszkovszkaja Rusz XV–XVI vekov]. Moszkva, 2018.

Magocsi, Paul Robert. Ukrajna története. A föld és népei [A History of Ukraine: The Land and Its Peoples]. Toronto: University of Toronto Press, 2010.

Miljukov, P. Ny. Az orosz történelmi gondolat fő áramlatai [Glavnije tyecsenyija russzkoj isztoricseszkoj miszli]. Szentpétervár, 1913.

Miller, A. I. „Az ukránkérdés” a kormányzati döntéshozatalban és az orosz közvéleményben a 19. század második felében. [„Ukrainszkij voprosz” v polityike vlasztyej i russzkom obscsesztvennom mnyenyij (vtoraja polovina XIX veka)]. Szentpétervár, 2000.

Miller, A. I. Az ukránkérdés az Orosz Birodalomban [Ukrainszkij voprosz v Rosszijszkoj imperii]. Kijiv, 2013.

Oparina, T. A. Külföldiek Oroszországban a 16–17. században: esszék a történelmi biográfiáról és genealógiáról [Inozemci v Rosszii XVI–XVII vv.: Ocserki isztoricseszkoj biografii i genyealogii]. Moszkva, 2007.

Pasuto, V. Ty., Florja, B. Ny. És Horoskevics, A. L. Ősi orosz örökség és a keleti szlávok történelmi sorsa [Drevnyerusszkoje naszlegyije i isztoricseszkije szugybi vosztocsnogo szlavjansztva]. Moszkva, 1982.

Pestics, Sz. L. A „Szinopszis” mint történelmi mű [„Szinopszisz” kak isztoricseszkoe proizvegyenyije], in Tanulmányok a régi orosz irodalmi tanszékről [Trudi Otgyela drevnyerusszkoj lityeraturi], vol. 15. Moszkva, Leningrád, 1958, pp. 284–298.

Plokhy, S. Európa kapui: Ukrajna történelme [The Gates of Europe: A History of Ukraine]. New York: Basic Books, 2015.

Subtelny, Orest. Ukrajna története [Ukraine: A History]. Toronto: University of Toronto Press, 1994.

Szmolij, V. A. (szerk.) Ukrajna története. Népszerű tudományos esszék [Isztorija Ukrainyi: naucsnopopuljarnije ocserki]. Moszkva, 2008.

Szolovjov, A. V. „Nagy, Kis és Fehér Rusz” [Velikaja, Malaja i Belaja Rusz]. Voproszi isztorii, Moszkva, 1947, no. 7, p. 31.

Sztyepanov, D. Ju. „’Orosz’, ’kisorosz’ és ’moszkvai’ a hetmanátus szemszögéből az 1650–1660-as években” [„Russzkoje”, „malorosszijszkoje” i „moszkovszkoje” v predsztavlenyijah eliti Getmanscsini v 50–60-e godi XVII veka]. Szlavjanovegyenyije, no. 4 (2012).

Sztyepanov, D. Ju. Lengyelország és a Hetmanátus ortodox népességének etnikai-vallási önazonossága a 17. század közepén és második felében [Etnokonfesszionalnoje szamoszoznanyije pravoszlavnogo naszelenyija Rehi Poszpolitoj i Getmanscsini v szeregyinye—vtoroj polovinye XVII v.]. Moszkva, 2016.

Tairova-Jakovleva, T. G. Bekebelezés: Oroszország és Ukrajna a perejaszlavi egyezség után (1654–1658) [Inkorporacija: Rosszija i Ukraina poszle Perejaszlavszkoj radi (1654–1658)]. Kijiv, 2017.

Taraszov, Sz. V. „Bohdan Hmelnickij az orosz forradalom előtti historiográfiában” [Bogdan Hmelnyickij v Rosszijszkoj dorevoljucionnoj isztoriografii]. Visznyik Mariupolszkogo gyerzsavnogo unyiverszityetu, no. 20 (2018).

Taraszov, Sz. V. „Ivan Vigovszkij hetman élete és tettei az orosz forradalom előtti historiográfiában” [Zsizny i gyejatyelnoszty getmana Ivana Vigovszkogo v izobrazsenyii rosszijszkoj dorevoljucionnoj isztoriografii]. Visznyik Mariupolszkogo gyerzsavnogo unyiverszityetu, no. 16 (2016).

Tkacsenko, V. V. A „Szinopszis” és az orosz történelem tanításai a 18. században: egy historiográfiai mítoszról [„Szinopszisz” i prepodavanyije isztorii Rosszii v XVIII v.: ob odnom isztoriograficseszkom mife], in Isztorija Rosszii sz drevnyejsih vremen do XXI veka: problemi, diszkusszii, novije vzgljadi. Moszkva, 2018, pp. 41–48.

Ukrajna Enciklopédiája [Encyclopedia of Ukraine], 1–5. kötet, szerk. Volodymyr Kubijovyc és Danylo Husar Struk. Toronto: University of Toronto Press, 1984–1993.

Ukrajna és Oroszország egyesülése: 1654–1954. [Vosszojegyinyenyije Ukrainyi sz Rosszijej, 1654–1954. Szbornyik sztatyej]. Moszkva, 1954.

Ukrajna és Oroszország egyesülése: dokumentumok és háttéranyagok három kötetben [Vosszojegyinyenyije Ukrainyi sz Rosszijej. Dokumenti i matyeriali v treh tomah]. Moszkva, 1953.

Zamlinszkij, V. A. Bohdan Hmelnickij [Bogdan Hmelnyickij]. Moszkva, 1989.

MÁSODIK FEJEZET

„Pilip Orlik levele Stefan Jaworskinak (1721): tanúvallomás Mazepa hitehagyásáról [Liszt Pilipa Orlika do Sztefana Javorszkogo (1721 r.): szvidcsennya szamovidcja pro Mazepinye vidsztupnictvo], in Szubtyelnij, Oreszt. A mazepisták: ukrán szeparatizmus a 18. század elején [Mazepinci. Ukrajinszkij szeparatizm na pocsatku XVIII szt]. Kijiv, 1994, pp. 158–184.

A 17. századi délnyugat-oroszországi események krónikája. Szerkesztette Szamoil Velicsko [Letopisz szobityij v Jugo-zapadnoj Rosszii v XVII veke. Szosztavil Szamoil Velicsko]. Vols. 1–4. Kijiv, 1848–1864.

A Baturin-arhcívum és további dokumentumok az ukrán hetmanátus történetéről, 1690–1709 [Baturinszkij arhiv i drugije dokumenti po isztorii Ukrainszkogo getmansztva 1690–1709 gg.]. szerkesztette T. G. Tairova-Jakovleva. Szentpétervár, 2014.

A kisorosz történelem forrásai két részben. Szerkesztette D. Ny. Bantis-Kamenszkij [Isztocsnyiki Malorosszijszkoj isztorii: v 2 cs. Szobrannije D. Ny. Bantisem-Kamenszkim]. Moszkva, 1858–1859.

Bushkovitch, Paul. Nagy Péter: Harc a hatalomért, 1671–1725 [Peter the Great: The Struggle for Power, 1671–1725]. Cambridge: Cambridge University Press, 2001.

Délnyugat-Oroszország Archívuma 34. kötetben [Arhiv Jugo-Zapadnoj Rosszii: v 34 t.]. Kijiv, 1859–1911.

Források Dél- és Nyugat-Oroszország történelmének eseményeiről [Akti, otnoszjascsijeszja k isztorii Juzsnoj i Zapadnoj Rosszii]. Vols. 3–4. Szentpétervár, 1861–1863.

Ivan Mazepa levelezése, 1687–1700 [Lisztyi Ivana Mazepi. 1687–1700]. Vols. 1–2. Kijiv, 2002–2010.

Jakovleva, T. G. „Mazepa, a hetman: a történeti objektivitás nyomában” [Mazepa–getman: v poiszkah isztoricseszkoi objektivnosztyi]. Novaja i novejsaja isztorija, no. 4 (2003).

Jevarnyickij, D. I. A zaporizzsjai kozákokkal kapcsolatos történeti források [Isztocsnyiki dlja isztorii zaporozsszkih kazakov]. Vol. 1. Vladimir, 1908.

Kosztomarov, N. I. Mazepa [Mazepa]. Moszkva, 2004.

Lappo-Danyilevszkij, A. S. Az orosz társadalmi gondolkodás és kultúra története a 17–18. században [Isztorija russzkoj obscsesztvennoj miszli i kulturi XVII–XVIII vv.]. Moszkva, 1990.

Nagy Péter levelezése és írásai 13 kötetben [Piszma i bumagi Petra Velikogo: v 13 t.]. Szentpétervár, Moszkva és Leningrád, 1887–2003.

Pavlenko, Ny. I. És Artamonov, V. A. 1709. június 27. [27 ijunya 1709]. Moszkva, 1989.

Pavlenko, Sz. O. Ivan Mazepa [Ivan Mazepa]. Kijiv, 2003.

Subtelny, Orest. A mazepisták: ukrán szeparatizmus a 18. század elején [The Mazepists: Ukrainian Separatism in the Early Eighteenth Century]. New York, 1981.

Tairova-Jakovleva, T. G. Ivan Mazepa és az Orosz Birodalom: Egy „árulás” története [Ivan Mazepa i Rosszijszkaja imperija: isztorija „predatyelsztva”]. Moszkva, 2011.

Tairova-Jakovleva, T. G. Mazepa [Mazepa]. Moszkva, 2007.

HARMADIK FEJEZET

„A kisoroszországi jogok és szokások megsértéséből eredő zűrzavarról” [O nyeporjadkah, kotorije proiszhogyat ot zloupotreblenyija prav i obiknovenyij, gramotami podtverzsgyennih Malorosszii], in Feljegyzések Dél-Oroszországról [Zapiszki o Juzsnoj Ruszi]. kiadta P. Kulis. Vol. 2. Szentpétervár, 1857, pp. 169–196.

„A. A. Bezborodko levelei Pjotr Alekszandrovics Rumjancev grófnak” [Piszma A. A. Bezborodka k grafu Petru Alekszandrovicsu Rumjancovu]. Sztarina i novizna, no. 3 (1900).

„Megjegyzések Kisoroszországról” [Zapiszka o Maloj Rosszii], in Voroncov herceg archívuma [Arhiv knyazja Voroncova]. Vol. 25. Moszkva, 1882, pp. 350–381.

„Patyomkin herceg magánéletéről, jellemének bizonyos vonásairól, továbbá néhány személyével kapcsolatos anekdota” [O privatnoj zsiznyi knyazja Potyemkina, o nyekotorih csertah ego haraktyera i anyekdotah]. Moszkvityanyin, no. 2 (1852).

„Reformok Kisoroszországban Rumjancev gróf alatt” [Reformi v Malorosszii pri gr. Rumjanceve]. Kijevszkaja sztarina, no. 9 (1891).

A korai történelmi források orosz állami archívuma (RGADA), coll. 7, desc. 2, no. 2126.

Az Orlov fivérek levelei Péter Alekszandrovics Rumjancevhez (1764–1778) [Piszma bratyev Orlovih k grafu Pjotru Alekszandrovicsu Rumjancovu (1764–1778)]. Moszkva, 2021.

Beljakov, Sz. Sz. Mazepa árnyéka: Az ukrán nemzet Gogol korában [Tyeny Mazepi. Ukrainszkaja nacija v epohu Gogolja]. Moszkva, 2016.

Borinyevics, A. Sz. II. Katalin cárné. Novorosszija és Odesza. [Imperatrica Jekatyerina II. Novorosszija i Ogyessza: Obscsedosztupnij ocserk]. Odesza, 1896.

Brikner, A. G. Patyomkin [Potyemkin]. Szentpétervár, 1891.

Etkind, A. Hazai gyarmatosítás. Oroszország birodalmi tapasztalata [Vnutrennyaja kolonyizacija. Imperszkij opit Rosszii]. Moszkva, 2013.

G. A. Patyomkin-Tavricseszkij hét kézzel írott levele P. A. Rumjancev-Zadunajszkij grófnak (1769-1788) [Szem szobsztvennorucsnih piszem i zapiszok Knyazja G. A. Potyemkina-Tavricseszkogo k Grafu P. A. Rumjancovu-Zadunajszkomu (1769–1788)]. Szentpétervár, 1902.

Gelbig, G. Orosz kegyencek és véletlen emberek [Russzkije izbrannyiki i szlucsajnije lyugyi]. Szentpétervár, 1887.

Griffitsz, D. II. Katalin és kora: cikkek és tanulmányok [Jekatyerina II i jejo mir: sztatyi raznih let]. Moszkva, 2013.

II. Katalin és G. A. Patyomkin levelezése, 1769–1791 [Jekatyerina II i G. A. Potyemkin. Licsnaja perepiszka. 1769–1791]. Moszkva, 1997.

II. Katalin utasításai Vjazemszkij hercegnek az utóbbi 1764 februárjában történő főügyészi kinevezését követően [Nasztavlenyije Jekatyerini II knyazju Vjazemszkomu pri vsztuplenyii im v dolzsnoszty genyeral-prokurora v fevrale 1764 goda], in Szbornyik russzkogo isztoricseszkogo obscsesztva. Vol. 7. Szentpétervár, 1871, p. 348.

Iszabel de Madariaga. Oroszország Nagy Katalin korában [Rosszija v epohu Jekatyerini Velikoj]. Moszkva, 2002.

Jeliszejeva, O. I. „A krími és novorosszijai letelepedéssel kapcsolatos kormányzati politika a 18. század második felében” [Pravityelsztvennaja polityika po pereszelenyiju v Krim i Novorossziju vo vtoroj polovinye XVIII veka]. Isztoricseszkoje obozrenyije, no. 7 (2006).

Jeliszejeva, O. I. G. A. Patyomkin geopolitikai projektjei [Geopolityicseszkije projekti G. A. Potyemkina]. Moszkva, 2000.

Kljucsevszkij, V. O. Művei 9 kötetben. [Szocsinyenyija: v 9 t.]. Vol. 3: Az orosz történelem [Kursz russzkoj isztorii]. Moszkva, 1988.

Kocur, V. A. „Pjotr Kalnisevszkij, Kosev ataman hozzájárulása a zaporizzsjai templom építéséhez” [Vklad kosevogo atamana Zaporozsszkoj Szecsi Petra Kalnisevszkogo v cerkovnoje sztroityelsztvo. Tyeorija i praktyika obscsesztvennogo razvityija, no. 10 (2013).

Kruglova, T. A. „»A kisoroszországi zavargásokhoz fűzött jegyzetek« keletkezésének kérdéséről – Erzsébet vagy II. Katalin kora?” [K voproszu o vremenyi szosztavlenyija „Zapiszki o nyeporjadkah v Malorosszii”: v carsztvovanyije Jelizaveti Petrovni ili Jekatyerini II?] Vesztnyik Moszkovszkogo unyiverszityeta. Szerija 8. Isztorija, 2011.

Kruglova, T. A. „G. G. Orlov valóban esélyes volt 1764-ben, hogy Kisoroszország hetmanjává váljon?” [Byl li G. G. Orlov realnim kangyidatom v malorosszijszkije getmani v 1764]. Isztoricseszkoje obozrenyije, no. 9 (2008).

Kruglova, T. A. „Kisoroszország utolsó hetmanja, K. Razumovszkij lemondásáról (1764): A források új értelmezése” [Ob otsztavke poszlednyego malorosszijszkogo getmana K. G. Razumovszkogo (1764 g.): novoje procstyenyije isztocsnyikov]. Vesztnyik Moszkovszkogo unyiverszityeta. Szerija. 8. Isztorija, no. 1 (2010), pp. 3–25.

Kruglova, T. A. „Módszertani és forráskritikai megközelítések »A kisoroszországi zavargásokhoz fűzött jegyezetek«-hez (1750-es évek)” [Metodologicseszkije i isztocsnyikovedcseszkije podhodi k izucsenyiju „Zapiszki o nyeporjadkah v Malorosszii” (1750-e gg.)] Vesztnyik Moszkovszkogo unyiverszityeta. Szerija. 8. Isztorija, no. 2 (2015), pp. 3–23.

Litvinova, T. „A földbirtokos igazsága”: a nyugat-ukrajnai nemesség és a parasztság kérdése a 18. század végén és a 19. század elején. [„Pomescsicsja pravda”: dvorjansztvo Levoberezsnoj Ukraini i kresztyanszkij voprosz v konce XVIII szpervoj polovinye XIX veka]. Moszkva, 2019.

Ljubavszkij, M. K. Az orosz gyarmatosítás történetének áttekintése [Obzor isztorii russzkoj kolonyizacii]. Moszkva, 1996.

Ljubavszkij, M. K. Oroszország történeti földrajza a gyarmatosítás összefüggésében [Isztoricseszkaja geografija Rosszii v szvjazi sz kolonyizacijej]. Szentpétervár, 2000.

Makszimovics, G. A. Rumjancev-Zadunajszkij és Kisoroszország kormányzata [Gyejatyelnoszty Rumjanceva-Zadunajskogo po upravlenyiju Malorosszijej]. Nyezsin, 1913.

Markevics, N. Kisoroszország története [Isztorija Malorosszii]. Moszkva, 1842–1843.

Miller, G. F. „Töprengések a zaporizzsjaikról” [Rasszuzsgyenyie o zaporozscah], in G. F. Miller, az oroszok egykori történetírójának munkái Nagy-Oroszországról és a nagyoroszokról [Isztoricseszkije szocsinyenyija o Malorosszii i Malorosszijanah G. F. Millera, bivszego isztoriografa rosszijszkogo]. Moszkva, 1846.

Miller, G. F. Oroszország népének és nevének eredete [Proiszhozsgyenyije naroda i imenyi rosszijszkogo]. Szentpétervár, 1749.

Novorosszija területének kronológiai áttekintése: 1730–1823 [Hronologicseszkoje obozrenyije isztorii Novorosszijszkogo kraja: 1730–1823]. Első rész: 1730–1796. Odesza, 1836.

Novorosszija története [Isztorija Novorosszii], szerkesztette V. Ny. Zaharov. Moszkva, Szentpétervár, 2017.

Pavlenko, Ny. I. Nagy Katalin [Jekatyerina Velikaja]. Moszkva, 2006.

Petyelin, V. Rumjancev tábornagy [Feldmarsal Rumjancev]. Moszkva, 2006.

Prokop, T. I. „Pjotr Alekszandrovics Rumjancev-Zadunajszkij közhivatalnok és parancsnok” [Adminyisztrator i vojenacsalnyik Pjotr Alekszandrovics Rumjancev-Zadunajszkij]. Ruszin, 2015, no. 1 (39), pp. 69–82.

Rigelman, O. I. Kisoroszország és a kozákok krónikája [Litopiszna opovid pro Malu Rosziju ta ii narod i kozakiv uzagali]. Kijiv, 1994.

Rumjancev tábornagy: Dokumentumok [Feldmarsal Rumjancev: Szbornyik dokumentov i matyerialov]. Moszkva, 1947.

Subin, A. V. Novorosszija története [Isztorija Novorosszii]. Moszkva, 2015.

Szegjur, Lui-Filipp. Megjegyzések egy oroszországi tartózkodásról II. Katalin uralkodásának idején [Zapiszki o prebivanyii v Rosszii v carsztvovanyije Jekatyerini II]. Szentpétervár, 1865.

Szkalkovszkij, A. A zaporizzsjai kozákok története [Isztorija Novoj Szecsi ili poszlednyego kosa Zaporozsszkogo]. Odesza, 1841.

Szmirnova, A. Sz. „’Oroszország népének és nevének eredete’ (1749): Források és fordítás” [„Proiszhozsgyenyije naroda i imenyi rosszijszkogo” (1749 g.): isztocsnyiki i perevod. Millerovszkije cstenyija—2018.] A 2. A Nemzetközi Tudományos Konferencia előkészületei, 2018. május 24-26. Szentpétervár, pp. 61–68.

Szolovjov, Sz. M. Művei [Szocsinyenyija]. Moszkva, 1988–1995.

Szolovjov, Sz. M. Oroszország történelme a kezdetektől [Isztorija Rosszii sz drevnyejsih vremen]. Moszkva, 1959–1966.

Szolovjova, R. P. „II. Katalin kitelepítési politikája” [Pereszelencseszkaja polityika Jekatyerini II]. Naucsnij potyencial, 2020, no. 3 (30), pp. 127–131.

Vaszilcsikov, A. A. A Razumovszkij család [Szemeisztvo Razumovszkih]. Vols. 1–2. Szentpétervár, 1880.

Vaszilenko, M. „G. Ny. Tyeplov és a ’Megjegyzés a kisorosz zavargásokról’ című szövege” [G. Ny. Tyeplov i jogo „Zapiszka o nyeporjadkah v Malorosszii”]. Zapiszki Ukrajinszkogo naukovogo tovarisztva v Kijevi. Kijiv, 1911. No. 9, pp. 29–54.

Zigar, Mihail. Interjú Rinat Akhmetovval, 2023.

NEGYEDIK FEJEZET

„A Trizna című vers bírálata P. A. Pletnyevtől” [Recenzija P. A. Pletnyeva na poemu Trizna, Szovremennyik]. Szovremennyik, vol. 34. no. 6 (1844), pp. 295–296.

„Egy idős tanár emlékei (I. K. Zajcev, 1805–1887)” [Voszpominanyija sztarogo ucsityelja I. K. Zajceva (1805–1887)]. Russzkaja sztarina, 1887 április–június, vol. 54.

„Ny. I. Kosztomarov rövid életrajzi vázlata” [Kratkij biograficseszkij ocserk Ny. I. Kosztomarova]. Kijevszkaja Sztarina, 1885, vol. 12, no. 5, pp. 2–9.

„Ny. I. Kosztomarov válasza I. Sz. Akszakovnak” [Otvety Ny. I. Kosztomarova I. Sz. Akszakovu]. Kijevszkaja Sztarina, no. 11 (1897), p. 51.

„P. A. Valujev belügyminiszter levele a kijevi, moszkvai és szentpétervári cenzori testületeknek, 1863. július 18.” [Cirkuljar minyisztra vnutrennyih del P. A. Valujeva Kijevszkomu, Moszkovszkomu i Petyerburgszkomu cenzurnim komityetam ot 18 ijulja 1863 g.], in Miller, A. I. „Az ukránkérdés” a hatóságok politikájában és az orosz közvéleményben a 19. század második felében [„Ukrainszkij voprosz” v polityike vlasztyej i russzkom obscsesztvennom mnyenyii (vtoraja polovina XIX veka)]. Szentpétervár, 2000, pp. 240–241.

A Cirill és Metód Társaság három kötetben [Kirilo-Mefodijivszke Tovarisztvo u Trioh Tomah]. Kijiv, 1990.

A Kosztomarov és Pogogyin között 1860. március 19-én lezajlott nyilvános vita a Rusz kezdeteiről [Publicsnij gyiszput Kosztomarova i Pogogyina 19 marta 1860 goda o nacsale Ruszi]. Szovremennyik, vol. 80 (1860).

Az Orosz Föderáció Állami Archívuma (GARF), coll. 109, desc. 37, no. 230, part 38, p. 56 rev.

Belinszkij, V. G. „T. Sevcsenko Kobzosa” [Kobzar T. Sevcsenka], in Polnoje szobranyije szocsinyenyij, vol. 4. Moszkva, 1954.

Belinszkij, V. G. Összegyűjtött művei [Polnoje szobranyije szocsinyenyij], vol. 12: Levelek 1841–1848. Moszkva, 1956.

Belinszkij, V. G. Összes művei [Polnoje szobranyije szocsinyenyij], vol. 4. Moszkva, 1954.

Csalij, M. K. Tarasz Sevcsenko élete és munkássága [Zsizny i proizvegyenyija Tarasza Sevcsenko]. Kijiv, 1882.

Csukovszkij, K. I. Sevcsenko feltámadása [Voszkreszajuscsij Sevcsenko], in Szocsinyenyija, vol. 2. Szentpétervár, 1911.

Dzjuba, I. M. Tarasz Sevcsenko: Élete és művei [Tarasz Sevcsenko: Zsittya i tvorcsiszty]. Kijiv, 2008.

Hinkulov, L. F. Tarasz Sevcsenko [Tarasz Sevcsenko]. Moszkva, 1960.

Junge, E. F. Visszaemlékezések [Voszpominanyija]. Moszkva, 1914, pp. 167–170.

Konyisszkij, A. Ja. Tarasz Hrihorovics Sevcsenko ukrán költő élete [Zsizny ukrainszkogo poeta Tarasza Hrihorovicsa Sevcsenko]. Odesza, 1898.

Kosztomarov Ny. I. „Gondolatok az ősi Oroszország föderációs elvéről” [Miszli o fegyeratyivnom nacsale v Drevnyej Ruszi], in Összegyűjtött művei: Történeti monográfiák és kutatások [Szobranyije szocsinyenyij: Isztoricseszkije monografii i iszszledovanyija], 8. könyv, vol. 21. Szentpétervár, 1903.

Kosztomarov Ny. I. A Sztyenka Razin-felkelés [Bunt Sztyenki Razina]. Szentpétervár, 1859.

Kosztomarov, Ny. I. „A Rusz születése” [Nacsalo Ruszi]. Szovremennyik, no. 1 (1860).

Kosztomarov, Ny. I. „Levél a ’Kolokol’ szerkesztőjének” [Piszmo izdatyeliju „Kolokola”], in „Kozákok”: Oroszország valódi története [Kazaki. Aktualnaja isztorija Rosszii]. Moszkva, 1995.

Kosztomarov, Ny. I. Ny. I. Kosztomarov önéletrajza [Avtobiografija Ny. I. Kosztomarova]. Moszkva, 1922.

Kosztomarov, Ny. I. Történeti munkák. Önéletrajz [Isztoricseszkije proizvegyenyija. Avtobiografija]. Kijiv, 1990.

Litvak, B. G. „Ny. I. Kosztomarov” [Ny. I. Kosztomarov], in Történészportrék: Idő és sorsok [Portreti isztorikov: vremja i szugybi], vol. 1. Moszkva, Jeruzsálem, 2000, pp. 52–64.

Nariskina-Prokugyina-Gorszkaja, N. A. „Tarasz Sevcsenko Szentpétervárott” [Tarasz Sevcsenko v Petyerburge]. Terra Linguistica, 2013, no. 1 (167), pp. 159–168.

Osztapenko, O. I. És Rjasko, V. I. „T. G. Sevcsenko és a cári Oroszország elnyomó és büntető apparátusa” [T. G. Sevcsenko ta represzivno-karalnyij aparat carszkoji Rosziji]. Visznyik Nacionalnogo unyiverszityetu „Lvivszka polityehnyika.” Juridicsnij nauki, no. 810 (2014), pp. 206–212.

Palamarcsuk, G. „Új adatok T. G. Sevcsenkóról: E. F. Junge naplójából és memoárjából (Tolsztoj)” [Novoje o T. G. Sevcsenko: iz dnyevnyika i voszpominanyij E. F. Junge (Tolsztoj)]. Szovjetszkaja Ukraina, 1960, no. 3, pp. 169–171.

Pincsuk, Ju. A. Mikola Ivanovics Kosztomarov [Mikola Ivanovics Kosztomarov]. Kijiv, 1992.

Pogogyin M. P. „Válasz P. V. Kirejevszkijnek” [Otvety P. V. Kirejevszkomu]. Moszkvityanyin, no. 3 (1845), p. 57.

Polevoj, Ny. A. „Kobzos. Tarasz Sevcsenko” [Kobzar. T. Sevcsenka], in Tarasz Sevcsenko v krityici, vol. 1. Kijiv, 2013.

Polonszkij, Ja. P. Sevcsenko emlékezete: T. G. Sevcsenko, Kobzos [Szpominki pro Sevcsenka. T. H. Sevcsenko, Kobzar]. Prága, 1876.

Racsev E. R. „Ny. I. Kosztomarov megítélése a nemzeti és külföldi történettudományban. A szélsőséges és nacionalista trendek átalakulása” [Voszprijatyije Ny. I. Kosztomarova v otyecsesztvennoj i zarubezsnoj isztoricseskoj nauke: transzformacija radikalnogo i nacionalnogo trendov]. Gumanyitarnije isszledovanyija. Isztorija i filologija, no. 4 (2021).

Scserbina, F. „Ny. I. Kosztomarov életrajzáról” [K biografii Ny. I. Kosztomarova]. Kijevszkaja Sztarina, 1895, vol. 49, no. 4, pp. 63–75.

Sevcsenko, T. G. Összegyűjtött művei öt kötetben. 5. kötet: Önéletrajz. Napló. Válogatott levelek és üzleti dokumentumok. [Collected Works in Five Volumes. Vol. 5: Autobiography. Diary. Selected Letters and Business Papers]. Moszkva, 1956.

Sevcsenko, T. Önéletrajz. Napló. Válogatott levelek és üzleti dokumentumok. [Avtobiografija. Dnyevnyik. Izbrannije piszma i gyelovije bumagi]. Moszkva, 1956.

Sevcsenko-szótár. Két kötetben [Sevcsenkivszkij szlovnyik. U dvoh tomah]. Kijiv, 1976–1978.

Szmolij, V. A., Pincsuk, Ju. A. és Yasz, O. V. Mikola Kosztomarov: Az élet és a kreativitás mérföldkövei: enciklopédikus kézikönyv [Mikola Kosztomarov: Vihi zsittya i tvorcsosztyi: Enciklopegyicsnyij dovidnyik]. Kijiv, 2005.

Tarasz Sevcsenko emlékezete [Voszpominanyija o Tarasze Sevcsenko]. Kijiv, 1988.

Történészportrék: Idő és sorsok [Portreti isztorikov: vremja i szugybi]. Vol. 1: Hazai történelem [Otyecsesztvennaja isztorija]. Moszkva, Jeruzsálem, 2000.

Tyeszlja, A. A. „Variációk a politikai teológiára: ’Az ukrán nép teremtéskönyve’” [Variacija na tyemu polityicseszkoj tyeologii: „Knyiga Bityija Ukrainszkogo naroda”]. Szociologicseszkoje obozrenyije, vol. 14, no. 2 (2015), pp. 82–106.

Zimin, I. V. „Doktorok és autokraták: I. Miklós cár rejtélyes halála” [’Megyiki i szamogyerzsci: zagadka szmertyi Nyikolaja I]. Otyecsesztvennaja isztorija, 2001, no. 4. pp. 57–66.

Zsur, P. V. „Sirjajev első szövegírói” [Pervij riszovalscsik u Sirjajeva]. Nyeva, no. 3 (1961), p. 205.

Zsur, P. V. A kobzosok munkái és napjai [Trudi i dnyi Kobzarja]. Ljuberci, 1996, pp. 389– 431.

ÖTÖDIK FEJEZET

„Mihajlo Hrusevszkij önéletrajza 1906 és 1926 között mint az élete és munkássága tanulmányozásához nélkülözhetetlen forrás” [Avtobiografija Mihaila Grusevszkogo z 1906 i 1926 rokiv jak dzserelo do vivcsennya jogo zsittya i tvorcsosztyi]. Ukrajinszkij isztorik, no. 1–3 (1974), vol. 11, part 1–3.

„Mihajlo Hrusevszkij önéletrajza 1914–1919” [Avtobiografija Mihaila Grusevszkogo 1914–1919]. Ukrajinszkij isztorik, nos. 1–2 (1966), pp. 98–101.

Andrejev, A. R. Szimon Petljura: „Poltavában születtem, és hiszek az ukrán államiságban…” [Szimon Petljura. „Ja rogyilszja v Poltave i ja veriju v ukrainszkuju goszudarsztvennoszty …”]. Kijiv, Minszk és Moszkva, 2010.

Danyilevszkij, I. Ny., Tairova (Jakovleva), T. G., Subin, A. V., és Mironyenko, V. I. Ukrajna történelme [Isztorija Ukrainyi]. Szentpétervár, 2018.

Forradalom és a nemzeti kérdés: dokumentumok Oroszország és a Szovjetunió 20. századi nemzetiségi kérdéséhez [Revoljucija i nacionalnij voprosz: dokumenti i matyeriali po isztorii nacionalnogo voprosza Rosszii i SZSZSZR v XX veke]. Vol. 3. Moszkva, 1930.

Front Ukrán Kongresszus [Frontovij ukrainszkij szjezd]. Kijevlianyin, no. 113 (1917), május 7, p. 2.

Hrusevszkij, Mihajlo. „Hogyan vittek Lvivbe” [Jak menye szprovadzseno do Lvova]. Ukrajinszkij isztorik, nos. 1–4 (1984), pp. 230–237.

Hrusevszkij, Mihajlo. „Önéletrajz” [Avtobiografija]. Ukrajinszkij isztorik, nos. 1–4 (1980), pp. 89–94.

Hrusevszkij, Mihajlo. Önéletrajz [Avtobiografija]. Kijiv, 1926.

Hrusevszkij, Mihajlo. Önéletrajz [Avtobiografija]. Lviv, 1906.

Hrusevszkij, Mihhajlo. „Önéletrajz (1926)” [Avtobiografija (1926)]. Ukrajinszkij isztorik, no. 1–4 (1979), pp. 79–87.

Hrushevsky, Mykhailo. Önéletrajz [Autobiography]. Toronto, 1965.

Karnyisin, V. Ju. „’Az ukránkérdés’ M. S. Hrusevszkij politikai publicisztikájában” [„Ukrainszkij voprosz” v polityicseszkoj publicisztyike M. Sz. Grusevszkogo]. Izvesztyija VUZov. Povolzsszkij region. Gumanyitarnije nauki, 2014.

Lenin, V. I. Összegyűjtött írások [Polnoje szobranyije szocsinyenyij]. Vol. 35. Moszkva, 1974.

Petljura, Szimon. „A háború és az ukránok” [Vojna i ukrainci]. Ukrainszkaja zsizny, no. 7 (1914), pp. 3–7.

Plokhy, S. A birodalmi Oroszország lebontása: Mihajlo Hrusevszkij és az ukrán történelem megírása. [Unmaking Imperial Russia: Mykhailo Hrushevsky and the Writing of Ukrainian History]. Toronto: University of Toronto Press, 2005.

Prymak, T. Mihajlo Hrusevszkij: A nemzeti kultúra politikája [Mychailo Hrushevsky: The Politics of National Culture]. Toronto, Buffalo és London, 1987.

Szavcsenko, V. A. A polgárháború kalandorai: történelmi nyomozás [Avantyuriszti grazsdanszkoj vojni: Isztoricseszkoje rasszledovanyije]. Harkiv es Moszkva, 2000.

Szavcsenko, V. A. Szimon Petljura [Szimon Petljura]. Harkiv, 2004.

Szavcsenko, V. A. Tizenkét háború Ukrajnáért [Dvenadcaty voin za Ukrajinu]. Harkiv, 2006.

Ukrajna Alkotmányos Határozatai, 1917–1920. Ukrajna ismeretlen alkotmányai [Konstituciini akti Ukrajinyi. 1917–1920. Nyevidomi konsztituciji Ukrajinyi]. Kijiv, 1992.

Vinar, L. „Mihajlo Hrusevszkij 1926-os önéletrajza” [Avtobiografija M. Hrushevskogo z 1926 roku]. Ukrajinszkij isztorik, nos. 1–4 (1980), pp. 71–88.

Vinar, L. Mihajlo Hrusevszkij 1926-os önéletrajza [Autobiography of Mykhailo Hrushevsky from 1926]. New York, München és Toronto, 1981.

Zigar, Mihail: Interjú Rinat Ahmetovval, 2023.

HATODIK FEJEZET

„A szovjet falu tragédiája. Kollektivizáció és kuláktalanítás [Tragegyija szovjetszkoj gyerevnyi. Kollektyivizacija i raszkulacsivanyije]. 1927–1939. Dokumentumok.” In 5 vols. Vol. 2. November 1929–December 1930. Moszkva, 2000.

Az 1933-as ukrajnai éhínség-népirtás: a demográfiai, morális és pszichológiai következmények történeti-politikai elemzése [Golod-genocid 1933 roku v Ukrajinyi: isztoriko-politologicsnyij analiz szocialno-gyemograficsnyih ta moralno-pszihologicsnyih naszlidkiv]. Kijiv és New York, 2000.

Éhínség a Szovjetunióban [Golod v SZSZSZR]. 1929–1934. In 3 vols. Vol. 1: 1929–1932. július, 2. kötet, Moszkva, 2011.

Gorszkaja, N. A. Borisz Dmitrijevics Grekov [Borisz Dmitrijevics Grekov]. Moszkva, 1999.

Grekov, B. D. A kijevi állam feudális viszonyai [Feodalnije otnosenyija v Kijevszkom goszudarsztve]. Moszkva, 1936.

Grekov, B. D. A kijevi állam feudális viszonyai [Feodalnije otnosenyija v Kijevszkom goszudarsztve]. Moszkva, 1937.

Grekov, B. D. A Kijevi Rusz [Kijevszkaja Rusz]. Moszkva, 1939.

Grekov, B. D. A Kijevi Rusz [Kijevszkaja Rusz]. Moszkva, 1944.

Grekov, B. D. A Kijevi Rusz [Kijevszkaja Rusz]. Moszkva, 1949.

Grekov, B. D. A Kijevi Rusz [Kijevszkaja Rusz]. Moszkva, 1953.

Grekov, B. D. A Kijevi Rusz [Kijevszkaja Rusz]. Moszkva, 2004.

Grekov, B. D. A Kijevi Rusz [Kijevszkaja Rusz]. Moszkva, 2006.

Grekov, B. D. A rettegett Kijevi Rusz [Groznaja Kijevszkaja Rusz]. Moszkva, 2012.

Hrusevszkij, M. Sz. Ukrajna illusztrált története [Iljusztrirovannaja isztorija Ukrainyi]. Szentpétervár, 1913.

Hrusevszkij, M. Sz. Ukrajna illusztrált története [Iljusztrovana Isztorija Ukrainyi]. Kijiv és Lviv, 1911.

Hrusevszkij, M. Sz. Ukrajna illusztrált története függelékekkel és forrásanyagokkal [Iljusztrovana Isztorija Ukrajinyi z prilozsennyami i dopovnyennyami]. Doneck, 2004.

Hrusevszkij, M. Sz. Ukrajna-Rusz története [Isztorija Ukrainyi-Ruszi]: in 10 vols. Lviv, Kijiv és Moszkva, Vigyeny, 1898–1936.

Hrusevszkij, Mihajlo. „Az ’orosz’ történelem szokásos képlete és a történelem racionális elrendezése a keleti szlávoknál” [Obicsnaja szhema „russzkoj” isztorii i voprosz racionalnogo uporjadocsenyija isztorii vosztocsnogo szlavjansztva]. Forum: Obscsesztvenno-polityicseszkij zsurnal. München, 1987, issue 17, pp. 162–171.

Ivnyickij, Ny. A. A szovjethatalom elnyomó politikája a falvakban (1928–1933) [Represszivnaja polityika szovjetszkoj vlasztyi v gyerevnye (1928–1933 gg.)]. Moszkva, 2000.

Ivnyickij, Ny. A. Az 1932–1933-es éhínség a Szovjetunióban: Ukrajna, Kazahsztán, Észak-Kaukázus, Volga-régió, közép-fekete-földi régió, Nyugat-Szibéria és az Urál [Golod 1932–1933 godov v SZSZSZR: Ukraina, Kazahsztan, Szevernij Kavkaz, Povolzse, Centralno-Csernozemnaja oblaszty, Zapadnaja Szibir, Ural]. Moszkva, 2009.

Kondrasin, V. V. Az 1932–1933-as éhínség: Az orosz falu tragédiája [Golod 1932–1933 godov: tragegyija rosszijszkoj gyerevnyi]. Moszkva, 2008.

Kotyenko, A. L., Martinyuk, O. V., és Miller, A. I. „’Kisorosz’: A fogalom kialakulása az első világháború előtt” [’Malorossz’: evoljucija ponyatyija do Pervoj mirovoj vojni]. Novoje lityeraturnoje obozrenyije, no. 2 (2011).

Kuláktalanítás, kollektivizálás és holodomor Dnyipropetrovszkban (1929–1933): Összegyűjtött dokumentumok [Rozkurkulennya, kolektyivizacija, Golodomor na Dnyipropetrovscsinyi (1929–1933 roki): Zbirnyik dokumentyiv]. Dnyipropetrovszk, 2008.

Kulcsickij, Sz. Miért pusztított el bennünket? Sztálin és az ukrajnai holodomor [Pocsemu on nasz unyicstozsal? Sztalin i ukrainszkij Golodomor]. Kijiv, 2007.

Malinov, A. V. Történelemfilozófia Oroszországban: Vázlat egy egyetemi kurzushoz [Filoszofija isztorii v Rosszii. Konszpekt unyiverszityetszkogo szpeckursza]. Szentpétervár, 2001.

Plokhy, S. A birodalmi Oroszország lebontása: Mihajlo Hrusevszkij és az ukrán történelem megírása. [Unmaking Imperial Russia: Mykhailo Hrushevsky and the Writing of Ukrainian History]. Toronto: University of Toronto Press, 2005.

Plokhy, S. A szláv nemzetek eredete: Premodern identitások Oroszországban, Ukrajnában és Belaruszban [The Origins of the Slavic Nations: Premodern Identities in Russia, Ukraine and Belarus]. Cambridge University Press, 2006.

Plokhy, S. Európa kapui: Ukrajna történelme [The Gates of Europe: A History of Ukraine]. New York: Basic Books, 2015.

Plokhy, S. Ukrajna és Oroszország: A múlt reprezentációi [Ukraine and Russia: Representations of the Past]. Toronto: University of Toronto Press, 2008.

Prymak, T. Mihajlo Hrusevszkij: A nemzeti kultúra politikája [Mychailo Hrushevsky: The Politics of National Culture]. Toronto, Buffalo és London, 1987.

Scsapov, Ja. Ny. „B. D. Grekov akadémikus mint a Kijevi Rusz történésze” [Akagyemik B. D. Grekov kak isztorik Kijevszkoj Ruszi]. Vesztnyik AN SZSZSZR, no. 9 (1982).

Társadalom- és Politikatörténeti Orosz Állami Archívum (RGASPI), coll. 17, desc. 42, no. 80, p. 17.

Társadalom- és Politikatörténeti Orosz Állami Archívum (RGASPI), coll. 82, desc. 2, no. 139, pp. 162–165.

Tolocsko, A. P. „A ’Kijevi Rusz’ kimérája” [Himera ’Kijevszkoj Ruszi’]. Rogyina, no. 8 (1999), pp. 29–33.

Zigar, Mihail. Interjú Rinat Ahmetovval, 2023.

HETEDIK FEJEZET

„A háború utáni háborúk” [Poszlevojennyije vojni]. Kommerszant, 2015. október 13. [URL: https://www.kommersant.ru/doc/2831262]

„A hrabinyei ütközet: Így zajlott le az Ukrán Néphadsereg legnagyobb küzdelme az NKVD ellen” [Bij pid Hurbami. Jak prohodiv najbilsij bij UPA proti NKVSZ]. Centr doszlidzseny vizvolnogo ruhu, 2021. április 28. [URL: https://cdvr.org.ua/28939/2021/04/28/]

„A lengyel tábornok halála az Ukrán Néphadsereg pribékjeinek keze által szabad utat adott a Visztula Hadműveletnek” [Szmerty polszkogo genyerala vid ruk „bandityiv z UPA” sztala szihnalom dlja akciji „Viszla”]. Gazeta.ua, 2012. március 28. [URL: https://gazeta.ua/articles/history/_smert-polskogo-generala-vid-ruk-banditiv-z-upa-stala-signalom-dlya-akciyi-visla/428866]

„Az Ukrajna nyugati régióiban dolgozó tanárok régióközi találkozóján részt vettek levele Sztálin elvtárshoz” [Piszmo ucsasztnyikov mezsoblasztnogo szovjescsanyija ucsityelej zapadnih oblasztyej Ukraini tovariscsu Sztalinu I. V.] Izvesztyija, 1945. február 9., no. 33, p. 2.

„Az Ukrán Állam kikiáltásáról szóló törvény” [Akt proholosennya Ukrajinszkoj Gyerzsavi]. Szamosztijna Ukrajina, Sztaniszlavov, 1941. július 10.

„Az Ukrán Felszabadítási Tanács – a történelem elfeledett lapja, vagy…” [Ukrainszkij Glavnij Oszvobogyityelnij Szovjet – zabitaja sztranyica isztorii ili…]. Gyeny, 1996. július 20. [URL: https://day.kyiv.ua/ru/article/podrobnosti/ukrainskiy-glavnyy-osvoboditelnyy-sovet-zabytaya-stranica-istorii-ili]

„Az Ukrán Néphadsereg első ütközete a ’német barbárokkal’ és a nácikkal folytatott további harcok” [Persij bij UPA proti „nyimeckih varvariv” i podalsa borotba z nacisztami]. Veterano.ua. [URL: http://veterano.com.ua/index.php?option=com_content&view=article&id=4755:pershij-bij-upa-proti-nimetskikh-varvariv-i-podalsha-borotba-z-natsistami&catid=36&Itemid=191]

„Az ukránok megnyerték a háromnapos ütközetet” [Ukrajinci viihrali trehdnyevnij boj]. Gazeta.ua, 2022. szeptember 7. [URL: https://gazeta.ua/ru/articles/history/_ukraincy-vyigrali-trehdnevnyj-boj/1050617]

„Belgák az Ukrán Néphadseregben: A rádióbemondó Hazenbroek története” [Belhijec v UPA: isztorija ragyiodiktora Hazenbruksza]. 5 Kanal, 2020. december 10. [URL: https://www.5.ua/suspilstvo/belhiiets-v-upa-istoriia-radiodyktora-hazenbruksa-231494.html]

„Január 27.” Gromadszka organizacija „Vszeukrajinszke objednannya gromadjan „Krajina.” [URL: https://vgo-kraina.org/catalog/layer/27-sichnya]

„Teljes készültségben: Hogyan riasztották el az Ukrán Néphadsereg harcosai a csekistákat Sztanyiszlavban, és közben nem veszítették el egyetlen emberüket sem” [Povnij aljarm. Jak bijci UPA nazsahali csekisztyiv u Sztanyiszlavi j nye vtratili zsodnoho bijcja]. Reportyer, 2020. február 26. [URL: https://report.if.ua/istoriya/povnyj-alyarm-yak-bijci-upa-nazhahaly-chekistiv-u-stanislavi-j-ne-vtratyly-zhodnogo-bijcya-foto/]

„Titkos történelem” [Isztorija z hrifom „Szekretno”]: Az Ukrán Néphadsereg karácsonyi ütközete. Birch, 1946. január 7. [Rizdvjanyij bij UPA. Bircca, 7 szicsnya 1946]. TSZN, 2011. január 16. [URL: https://tsn.ua/analitika/rizdvyaniy-biy-upa-bircha-7-cichnya-1946.html]

„Titkos történelem”: Egykori ellenségek. Az 1946-os Hrubesiv Hadművelet [Isztorija z hrifom „Szekretno”: Kolisni vorohi. Hrubesivszka operacija 1946 roku]. TSZN, 2011. június 16. [URL: https://tsn.ua/analitika/istoriya-z-grifom-sekretno-kolishni-vorogi-grubeshivska-operaciya-1946-roku.html]

„Vaszil Halasza ezredes száz éve: dokumentumok” [100 rokiv polkovniku UPA Vaszilju Halaszi: opublikovano dokumenti]. Isztoricsna Pravda, 2020. november 12. [URL: https://www.istpravda.com.ua/short/2020/11/12/158449/]

Antonyuk, P. „A volhíniai erdő hőse” [Heroj volinszkih leszov]. Pravij vibor, 2013. március 7. [URL: https://web.archive.org/web/20180218142228/http://volnodum.livejournal.com/714873.html]

Armstrong, D. Ukrán nacionalizmus: tények és nyomozások [Ukrainszkij nacionalizm: fakti i rasszledovanyija]. Moszkva, 2008.

Az Ukrán Nacionalisták Szervezete Harmadik Nagygyűlésének Programja (Sz. Bandera) [Programnyi posztanovi Tretyogo Velikogo Zboru OUN (S. Banderi)], 1943. augusztus 25. [URL: http://www.hai-nyzhnyk.in.ua/doc2/1943(08)25.oun.php]

Az Ukrán Nemzeti Emlékezet Intézete [URL: https://uinp.gov.ua/]

Bandera, Sz. „Életem története” [„Moji zsittyepisznyi danyi”]. Volja i Batkivscsina. Lviv, 1999.

Bedrij, A. OUN és UPA [OUN i UPA]. New York, London, München és Toronto, 1983.

Borovec, Tarasz Dmitrovics. Oleg Olzsics Zsitomir Regionális Egyetemes Tudományos Könyvtár. [URL: http://www.lib.zt.ua/ua/outstanding/node/6500]

Bulba-Borovec, T. Hadsereg állam nélkül. Az ukrán felkelés dicsősége és tragédiája. Emlékiratok. [Armija bez gyerzsavi: Szlava i tragegyija ukrajinszkogo povsztanszkogo ruhu. Szpogagyi]. Kijiv, 2008.

Csasztyi, R. V. Sztepan Bandera: Mítoszok, legendák, valóság [Sztepan Bandera: mifi, legendi, gyiialniszty]. Harkiv, 2007.

Csernyikov, Sz. „A Lopata-hegyi ütközet” [Boj na hore Lopata]. Lviv X, 2023. február 10. [URL: https://lvivyes.com.ua/ru/eternal-ru/bij-na-gori-lopata

Danyilevszkij, I. Ny., Tairova (Jakovleva), T. G., Subin, A. V. És Mironyenko, V. I. Ukrajna története [Isztorija Ukrainyi]. Szentpétervár, 2018.

Dzobak, V. V. Tarasz Bulba-Borovec és katonái az ukrán ellenállási mozgalomban (1941–1944) [Tarasz Bulba-Borovec i jogo vijszkovi pidrozgyili v ukrajinszkomu ruszi Oporu (1941–1944 rr.)] Kijiv, 2002.

Firov, P. Az Ukrán Néphadsereg története: események, tények, dokumentumok, megjegyzések [Isztorija OUN-UPA: Szobityija, Fakti, Dokumenti, Kommentarii]. Szevasztopol, 2002.

Gorobec, Sz. „A mai napon meghalt az Ukrán Néphadsereg Első Hadosztályának megszervezője, Szerhij Kacsinszkij” [Coho dnya zahinuv orhanyizator persih vidgyiliv UPA Szerhij Kacsinszkij]. Region Spehor. [URL: https://speckor.net/tsogo-dnya-zagynuv-organizator-pershyh-viddiliv-upa-sergij-kachynskyj/]

Harkotová, S. „Mit kerestek a banderisták Szlovákiában? (interjú)” [O čo išlo banderovcom na Slovensku (rozhovor)]. Aktuality, 2019. január 28. [URL: https://www.aktuality.sk/clanok/656757/o-co-islo-banderovcom-na-slovensku-rozhovor/]

Hohun, A. Hitler és Sztálin között. Ukrán felkelők [Mezsdu Gitlerom i Sztalinim. Ukrainszkije povsztanci]. Harkiv, 2018.

Hrabovszkij, Sz. „Tarasz Bulba-Borovec: Az Ukrán Néphadsereg eredete” [Tarasz Bulba-Borovec: u isztokov UPA]. Gyeny, 2016. október 13. [URL: https://day.kyiv.ua/ru/blog/istoriya/taras-bulba-borovec-u-istokov-upa]

Iscsuk, O. „Sztepan Sztebelszkij‒’Krím’: A születése 100. évfordulójára” [Sztepan Sztebelszkij‒Hrin: do 100-ricscsja z dnya narodzsi]. Centr doszlidzseny vizvolnogo ruhu, 2014. október 23. [URL: https://cdvr.org.ua/22894/2014/10/23/]

Iszajuk, O. „’A Nagy Blokád’: Hogyan tartsunk választásokat a felkelő régiókban?” [„Velika blokada”: jak proveszti vibori v nyepokirnomu regionyi]. Dzerkalo Tyizsnya, 2016. március 18. [URL: https://zn.ua/HISTORY/bolshaya-blokada-kak-provesti-vybory-v-nepokornom-regione-_.html]

Jankel R. „’Csornij’ parancsnok halhatatlansága” [Bezszmertya komangyira „Csornogo”]. Dzerkalo Tyizsnya, 2016. április 8. [URL: https://zn.ua/HISTORY/bessmertie-komandira-chornogo-.html]

Juscsenko, K.: „Az Ukrán Néphadsereg ’Aphrodité’-rádiója: A szabad Ukrajna hangját hallják…” [Ragyiosztancija UPA „Afrogyita”: „Vi csuetye golosz vilnoj Ukrajini…”]. Isztoricsna Pravda, június 11, 2011. [URL: https://www.istpravda.com.ua/articles/2011/06/11/41933/]

Kovalcsuk V. „1942. október 14-én jött létre az Ukrán Néphadsereg?” [Bila li szozdana UPA 14 oktyabrja 1942 goda?]. Ukrajinszka Pravda, 2007. október 22. [URL: https://www.pravda.com.ua/rus/articles/2007/10/22/4426156/]

Kricsilszkij, Sz. „Az Ukrán Néphadsereg első parancsnoka, Klim Szavur hősi halála” [Herojicsna szmerty persoho komandira UPA Klima Szavura]. Horiny.info, 2022. február 12. [URL: https://horyn.info/posts/geroyichna-smert-pershogo-komandyra-upa-klyma-savura/]

Mackevics, I. M. „Sztepan Bandera bűnügyi portréja” [Kriminologicseszkij portret Sztyepanyi Bangyeri]. Szojuz kriminalisztov i kriminologov, no. 2 (2014), pp. 7–41.

Mikojan A. I. Így történt [Tak bilo]. Moszkva, 1999.

Mircsuk, P. Ukrán Felkelő Hadsereg 1942–1952 [Ukrajinszka Povsztanszka Armija 1942–1952]. München, 1953.

Moszkal, R. „A földalatti ukrán ellenállók utolsó harca: Ternopil, 1960” [Osztannyij bij pidpillja OUN. Ternopilscsina, 1960 rik]. Isztoricsna Pravda, 2011. március 28. [URL: https://www.istpravda.com.ua/articles/2011/03/28/33736/]

Motika, G. A Volhíniai mészárlástól a „Visztula” hadműveletig: a lengyel–ukrán konfliktus, 1943–1947 [Vid Volinszkoj rizanini do operaciji „Viszla”]. Kijev, 2013.

Olhovszkij, I. „Tarasz Bulba-Borovec feleségének tragikus sorsáról” [Pro tragicsnu dolju druzsini Tarasza Bulbi-Borovcja] Isztoricsna Pravda, 2013. november 15. [URL: https://www.istpravda.com.ua/articles/2013/11/15/139565/]

Patriljak, I., és Pahirja, O. „Az Ukrán Nacionalisták Szervezetének katonai konferenciája 1942-ben, és az Ukrán Fegyveres Erők megszervezésének kérdése” [Vijszkova konferencija OUN(B) 1942 r. i rozrobka planyiv zi sztvorennya ukrajinszkih zbrojnih szil], in Z arhiviv VUCSK-GPU-NKVD-KGB, no. 30 (2008), pp. 484–511.

Piszarcov, D. „A sztrihani ütközet” [Bij pid Sztrihanami]. Shepetivka.com.ua, 2014. május 13. [URL: https://shepetivka.com.ua/statti/inshe/1430-bii-pid-stryhanamy.html]

Plokhy, S. Európa kapui: Ukrajna történelme [The Gates of Europe: A History of Ukraine]. New York: Basic Books, 2015.

Poszivnics, M. „Sztepan Bandera a lengyel börtönökben” [Stepan Bandera v polszkih tyurmah]. Isztoricsna Pravda, 2011. március 9. [URL: https://www.istpravda.com.ua/articles/2011/03/9/29017/]

Poszivnics, M. „Sztepan Bandera a német börtönökben és koncentrációs táborokban” [Sztepan Bandera u nyimeckih tyurmah i konctaborah]. Isztoricsna Pravda, 2015. január 1. [URL: https://www.istpravda.com.ua/articles/2014/01/1/140665/]

Poszivnics, M. Sztepan Bandera – Egy élet a szabadságért [Sztepan Bandera‒zsittya, priszviacsenye szvobodi]. Toronto, Lviv, 2008.

Primacsenko, Ja. „Az ukrán felkelő sereg létrehozása” [Sztvorennya Ukrajinszkoj Povsztanszkoj Armiji]. Cej gyeny v isztoriji. [URL: https://www.jnsm.com.ua/h/1014T/]

Romanujk, N. „Az ukrán szabadság területe a háború forgatagában” [Kolkovszkaja reszpublika–tyerritorija ukrajinszkoj szvobodi v vodovorotye vojni]. Ukrinform, 2018. június 29. [URL: https://www.ukrinform.net/rubric-society/2488720-kolkovskaa-respublika-territoria-ukrainskoj-svobody-v-vodovorote-vojny.html]

Rusnacsenko, A. „Roman Suhevics: A harcoló Ukrajna vezetője” [Roman Suhevics: kerivnyik vojujucsoji Ukrajini], in Ukrán Felszabadítási Mozgalom: Tudományos gyűjtemény [Ukrajinszkij vizvolnij ruh: nauk. zb.]. Lviv, 2007, 10. szám, pp. 223–243.

Snyder, Timothy. „Egy fasiszta hős a demokratikus Kijevben” [„A Fascist Hero in Democratic Kiev.”] New York Review of Books. 2010. február 24. [URL: https://www.nybooks.com/online/2010/02/24/a-fascist-hero-in-democratic-kiev/]

Snyder, Timothy. A nemzetek újjáépítése: Lengyelország, Ukrajna, Litvánia, Belarusz, 1569–1999 [The Reconstruction of Nations: Poland, Ukraine, Lithuania, Belarus, 1569–1999]. New Haven és London: Yale University Press, 2003.

Snyder, Timothy. Véres övezet – Európa Hitler és Sztálin szorításában. Budapest: Park Kiadó, 2022. [Bloodlands: Europe Between Hitler and Stalin. New York: Basic Books, 2010.]

Szkibcsik, Sz. „Az Ukrán Néphadsereg első ütközete Volodimirecben, Bandera barátja, Hiorhij Peregnyak vezetése mellett” [Persij bij UPA, jakij vidbuvszja u Volodimirci, ocsoliv drug i szoratnyik Banderi Hrihorij Perehinyak]. Volodimirec, 2020. február 7. [URL: https://volodymyrets.city/articles/63910/pershij-bij-upa-yakij-vidbuvsya-u-volodimirci-ocholiv-drug-i-soratnik-banderi-grigorij-pereginyak]

Szmiszlov O. Sztepan Bandera és az Ukrán Nacionalisták Szervezetének küzdelmei [Sztepan Bandera i borba OUN]. Moszkva, 2011.

Sznyegirjev, D. „Mihajlo Sztepanyak. Kommunista és az Ukrán Nacionalisták Szervezetének tagja” [Mihajlo Sztepanyak. Komunyiszt i cslen Provodu OUN]. Isztoricsna Pravda, 2011. július 4. [URL: https://www.istpravda.com.ua/articles/2016/02/10/148919/]

Szovjet megszállás 1944 és 1991 között, Nemzeti Múzeum – A Megszálló Rezsimek Áldozatainak Emlékhelye „Lonckoho Börtön” [URL: http://www.lonckoho.lviv.ua/istoriya/istoriya-vyaznytsi/radyanska-okupatsiya-1944-1991-rr]

Sztepan Bandera a szovjet biztonsági szolgálatok dokumentumaiban (1939–1959) [Sztepan Bandera u dokumentah ragyianszkih orhaniv gyerzsavnoj bezpeki (1939–1959)], vol. 3. Kijiv, 2009.

Sztepan Bandera élete és tettei: dokumentumok és források [Zsittya i gyijalnyiszty Sztepana Banderi: dokumenti i matyeriali]. Ternopil, 2008.

Tkacsenko, Sz. A Felkelő Sereg: A harc taktikái [Povsztancseszkaja armija: taktyika borbi]. Minszk, 2000.

Tomcsisin, Ju. „Az Ukrán Nacionalisták Szövetségének harmadik gyűlése – 75 évvel ezelőtt” [Tretyij Zbir OUN: 75 rokiv po tomu]. Zbruh, augusztus 27, 2018. [URL: http://ukrpohliad.org/life/tretij-zbir-oun-75-rokiv-po-tomu.html]

Ukrajna hősei [Geroji Ukrajini] [URL: http://heroes.profi-forex.org/]

Ukrajna történelmének enciklopédiája [Enciklopegyija isztoriji Ukrajini]. Vol. 10: T–Ja. Szerkesztette V. A. Szmolij et al. Ukrán Tudományos Akadémia. Ukrajna Történeti Intézete. Kijiv, 2013.

Ukrajna történelmének enciklopédiája: Ukrajna – ukránok [Enciklopegyija isztoriji Ukrajini: Ukrajina–ukrajinci]. 2. kötet. Szerkesztette V. A. Szmolij et al. Ukrán Tudományos Akadémia. Ukrajna Történeti Intézete. Kijiv, 2019.

Ukrán nacionalista szervezetek a második világháború alatt [Ukrainszkije nacionalisztyicseszkije organizacii v godi Vtoroj mirovoj vojni]. Dokumentumok két kötetben. 1939–1945. Moszkva, 2012.

Ukrán Néphadsereg – támadás Kamień Koszyski és Transznyisztria ellen [UPA – atak na miasto Kamień Koszyrski, rajd na Naddnieprowszczyznę Odpisy]. Ukránok Lengyelországban 1944 és 1956 között: A Nemzeti Emlékezet Varsói Intézetének archívumának iratai. [URL: https://web.archive.org/web/20190813092425/https://ipn.gov.pl/pl/form/r826351637, UPA-atak-na-miasto-Kamien-Koszyrski-rajd-na-Naddnieprowszczyzne-Odpisy.html]

Vegyenyejev, D. „Hogyan halt meg Mikola Vatutyin? Dokumentumok a sebesüléseiről, a kezeléséről és a haláláról” [Jak zahinuv Mikola Vatutyin? Dokumentalna pravda pro poranyennya, likuvannya ta szmerty]. Isztoricsna Pravda, 2011. január 10. [URL: https://www.istpravda.com.ua/research/2011/01/10/8433/]

Vegyenyejev, D. „Hogyan halt meg Suhevics, és mi történt a holttestével” [Jak zahinuv Suhevics i scso mohlo sztatyiszja z joho tyilom]. Isztoricsna Pravda, 2011. augusztus 8. [URL: https://www.istpravda.com.ua/research/2011/08/8/50048/]

Vitvicka, O. „Vaszil Szidor (10.02.24–49.04.14) – Az Ukrán Néphadsereg ezredese, a nyugati hadosztály parancsnoka” [Vaszil Szidor –, „Seleszt” (24.02.10–14.04.49)‒polkovnyik UPA, komangyir UPA-Zahid]. Isztorija UPA v Perehinszku, 2016. október 6. [URL: http://www.upa-pereginsk.if.ua/?p=445]

Zigar, Mihail: Interjú Andrij Jermakkal, 2023.

Zigar, Mihail: Interjú Rinat Ahmetovval, 2023.

MÁSODIK RÉSZ

NYOLCADIK FEJEZET

Andrej Szaharov beszéde, „A költő Vaszilij Sztusz védelmében” [V zascsitu poeta Vaszilija Sztusza], 1980. október 19.

„A csernobili atomerőmű egykori igazgatóhelyettese: Arkagyij Rajkin miatt kezdtünk ilyen atomerőművek építésébe” [Bivsij zamgyirektora CSAESZ: mi sztali gyelaty takije AESZ iz-za Arkagyija Rajkina]. Interfax, 2016. április 23. [URL: https://www.interfax.ru/world/505124]

„A sorsom nagyobb volt, mint a személyiségem” [„Szugyba moja okazalasz krupnyeje, csem moja licsnoszty”]. Isztoricsna Pravda, 2015. szeptember 10. [URL: https://www.istpravda.com.ua/digest/2015/09/10/148536/]

„Az ukrán költő, Vaszil Sztusz: sors és szabadság” [Ukrainszkij poet Vaszil Sztusz. Szugyba i szvoboda]. Szaharov Központ, 2014. május 4. [URL: https://www.sakharov-center.ru/blogs/main/all/ukrainskiy-poet-vasil-stus-sudba-i-svoboda/]

Andrej Szaharov beszéde, „A költő Vaszilij Sztusz védelmében” [V zascsitu poeta Vaszilija Sztusza], 1980. október 19.

Szolzsenyicin, Alekszandr. „Hogyan mentsük meg Oroszországot?” Budapest, Magvető, 1991. [Kak nam obusztroity Rossziju?. Lityeraturnaja gazeta, 1990. szeptember 18., no. 38 (5312), pp. 3–6.]

Valentin Zgurszkij visszaemlékezései.

Vaszil Stusz beszéde a Szovjetunió Legfelsőbb Bírósága előtt, 1976. július 1.

Vaszil Sztusz levele Andrej Szaharovhoz, 1978. február 15. [URL: https://khpg.org/1071389831]

Vaszil Sztusz nyilatkozata, 1980. szeptember 3. A Vaszil Sztusz-ügy, vol. 6, p. 168.

Zigar, Mihail: Interjú egy Volodimir Szabodanhoz közeli forrással.

Zigar, Mihail: Interjú Ihor Juhnovszkival, 2021.

Zigar, Mihail: Interjú Kiril Hoborun archimandritával, 2023.

Zigar, Mihail: Interjú Leonyid Kravcsukkal, 2021.

Zigar, Mihail: Interjú Olesz Donijjal, 2021.

Zigar, Mihail: Interjú Szerhij Plohijjal, 2022.

Zigar, Mihail: Interjú Sztepan Hmarával, 2021.

Zigar, Mihail: Interjúsorozat Mihail Gorbacsovval, 2008–2018.

KILENCEDIK FEJEZET

William J. Clinton és Leonyid Kravcsuk levelezései, memorandumai, telefonbeszélgetései és találkozói, 1993–1994, Fehér Ház.

A George H. W. Bush Leonyid Kravcsuk között lezajlott 1992. május 6-i beszélgetés memoranduma, Fehér Ház.

A George. H. W. Bush és Leonyid Kravcsuk elnök között lezajlott telefonbeszélgetések memorandumai, 1991–1992, Fehér Ház.

A William J. Clinton és Leonyid Kucsma elnök között lezajlott találkozók és telefonbeszélgetések memorandumai, 1994–1999, Fehér Ház.

Dubnov, A. Miért omlott össze a Szovjetunió? [Pocsemu raszpalszja SZSZSZR]. Moszkva, 2019.

Homenko, Sz. „Hogyan tárgyalt Leonyid Kravcsuk Gorbacsovval, döntötte romba a Szovjetuniót, és fakadt végül sírva” [Kak Leonyid Kravcsuk szporil sz Gorbacsevim, razvalil SZSZSZR, a v konce proszlezilszja]. BBC News Russzkaja Szluzsba, 2021. december 8. [URL: https://www.bbc.com/russian/features-59492080]

Hruscsov, Ny. Sz. Kor. Emberek. Hatalom. Visszaemlékezések 4 kötetben [Vremja. Ljugyi. Vlaszty. Voszpominanyija: V 4 t.] Moszkva, 1997.

Jascsenko, Anna. „Vaszilij Lopata nem csupán hrivnyákat rajzol, de ír is róluk” [Vaszilij Lopata nye tolko riszujet grivnyi, no i piset o nyih]. UNIAN, 2007. szeptember 29. [URL: https://www.unian.net/society/67569-vasiliy-lopata-ne-tolko-risuet-grivni-no-i-pishet-o-nih.html]

Sztankevics, Z. A. „’Novo-ogorjovói bölcsek’ jegyzőkönyvei” [Protokoli „novoogarjevszkih mudrecov”]. Nacionalnije intyereszi, nos. 2–3 (2001).

William J. Clinton és Leonyid Kravcsuk levelezései, memorandumai, telefonbeszélgetései és találkozói, 1993–1994, Fehér Ház.

Zigar, Mihail: Interjú Alekszandr Korzsakovval.

Zigar, Mihail: Interjú Andrej Csivurinnal.

Zigar, Mihail: Interjú Anna Narinszkajával.

Zigar, Mihail: Interjú Dmitrij Gordonnal, 2023.

Zigar, Mihail: Interjú egy Vlagyimir Putyinhoz közel álló forrással.

Zigar, Mihail: Interjú egy Volodimir Szabodan metropolitához közel álló forrással.

Zigar, Mihail: Interjú Ihor Juhnovszkijjal, 2021.

Zigar, Mihail: Interjú Kiril Hovorun archimandritával, 2023.

Zigar, Mihail: Interjú Leonyid Kravcsukkal, 2021.

Zigar, Mihail: Interjú Szerhij Plohijjal, 2022.

Zigar, Mihail: Interjú Sztanyiszlav Suskeviccsel, 2021.

Zigar, Mihail: Interjú Tatyjana Lazarevával, 2022.

Zigar, Mihail: Interjúsorozat Gennagyij Burbulisszal, 2020–2021.

Zigar, Mihail: Interjúsorozat Mihail Gorbacsovval, 2008–2018.

TIZEDIK FEJEZET

„Az életben leggyakrabban a szaglásomra, a hallásomra és a látásomra hagyatkozom…” [„Csascse vszego v zsiznyi ja rukovodsztvujusz nyuhom, szluhom i zrenyijem…”] A. Michnik beszélgetése J. Brodszkijjal. Sztaroje lityeraturnoje obozrenyije, no. 2 (2001).

„Az óceán két partján: Joszif Brodszkij Oroszországról Adam Michnik New York-i interjújában” [Pod dwu stronach oceanu. Z Josifem Brodskim o Rosji rozmawia w Nowym Jorku Adam Michnik]. Magazin, no. 3 (99), 1995. február 20. pp. 6–11.

„Bragin meggyilkolása: egy bűncselekmény sok kérdőjellel – 20 évvel később” [Vbivsztvo Bragina: „Zlocsin iz bagatma nyevidomimi”: 20 rokiv po tomu]. FK Shakhtar Info, 2019. június 6. [URL: https://shakhtar.info/zlochin-iz-bagatma-nevidomimi-20-rokiv-po-tomu.html]

„Korrupció a Krímben az elnök szemszögéből” [Korrupcija v Krimu glazami prezigyenta]. PASZMI, 2015. december 25. [URL: https://pasmi.ru/archive/131790/]

„Vlagyimir Zelenszkij, KVN-előadó és tévés műsorvezető: ’A KVN-ben nincsenek és nem is lehetnek barátok’” [Kaveenscsik i televeduscsij Vlagyimir Zelenszkij: „V KVNe druzjej nyet i bity nye mozset”]. Bulvar Gordona, 2006. május 16. [URL: http://bulvar.com.ua/gazeta/archive/s20_3722/2225.html]

95. negyed. A nevetés az élet értelme [95 kvartal. Szmeh – eto szmiszl zsiznyi], Interjú, 2002. október [URL: http://lady-happy666.narod.ru/interview1.html]

A 95. Negyed Stúdió YouTube-csatornája. [URL: https://www.youtube.com/@studiya95kvartal]

A KVN hivatalos YouTube-csatornája. [URL: https://www.youtube.com/channel/UCSZ69a-0I1RRdNssyttBFcA]

Basa, V. „Miért foglalta el Szaburov a Krímet?” [Zacsem Szaburov bral Krim]. Novaja gazeta, no. 48, 1997. december 1–7.

Fedorinova, Ju. „Interjú Viktor Pincsukkal, az Interpipe Group alapítójával” [Intervju: Viktor Pincsuk, osznovatyel gruppi „Interpajp”]. Vedomosztyi, 2005. szeptember 15. [URL: https://www.vedomosti.ru/newspaper/articles/2005/09/15/intervyu-viktor-pinchuk-osnovatel-gruppy-interpajp]

Gordon, Dmitrij. Interjú Volodimir Zelenszkijjel, 2018. [URL: https://www.youtube.com/watch?v=P8OBR9yjgFA]

Korzs, G. Leonyid Kucsma: Ukrajna második elnökének valódi életrajza [Leonyid Kucsma. Nasztojascsaja biografija vtorogo Prezigyenta Ukrajini]. Harkiv, 2005.

Troickij, Ny. „A Krím elszakíthatatlan szigete” [Nyeotgyelimij osztrov Krim]. RIA Novosztyi, 2011. január 20. [URL: https://ria.ru/20110120/323966474.html]

Zigar, Mihail: Interjú Adam Michnikkel, 2022.

Zigar, Mihail: Interjú Alekszandr Volosinnal, 2015.

Zigar, Mihail: Interjú Borisz Sefirrel, 2022.

Zigar, Mihail: Interjú Dmitrij Gordonnal, 2023.

Zigar, Mihail: Interjú egy Leonyid Kucsmához közeli forrással, 2022.

Zigar, Mihail: Interjú Jurij Lucenkóval, 2009.

Zigar, Mihail: Interjú Leonyid Kucsmával, 2006.

Zigar, Mihail: Interjú Olekszandr Rodnyanszkijjal, 2022.

Zigar, Mihail: Interjú Petr Scsedrovickijjel, 2022.

Zigar, Mihail: Interjú Szergej Sefirrel, 2022.

Zigar, Mihail: Interjú Szevgil Muszajevával, 2022.

Zigar, Mihail: Interjú Vladiszlav Raskovannal, 2022.

Zigar, Mihail: Interjú Vlagyimir Vojnoviccsal, 2018.

Zigar, Mihail: Interjúsorozat Jurij Luzskovval, 2015–2019.

Zigar, Mihail: Interjúsorozat Valentin Jumasevvel és Tatyjana Djacsenkóval, 2015–2020.

TIZENEGYEDIK FEJEZET

„Egy novokahovai lakos elmeséli, milyen volt Juscsenko testőrének lenni 2004-ben a Majdan idején” [Novokahovcsanyin rasszkazal, kak bil ohrannyikom Juscsenko vo vremja Majdana v 2004]. Nova Kahovka, 2018. január 14. [URL: https://novakahovka.city/articles/1864/novokahovchanin-rasskazal-kak-byl-ohrannikom-yuschenko-vo-vremya-majdana-v-2004]

„Ismeretlen interjú Kusnarevvel: ’Nem vagyok angyal…’” [Nyeizvesztnoje intervju Kushnareva: Ja nye ange…] Zhytomyr.info, 2008. január 17. [URL: https://www.zhitomir.info/news_12064.htm]

„L. Kucsma mindkét felet törvényszegéssel vádolja” [L. Kucsma obvinyajet v narusenyii zakona oboih kangyidatov]. RBK, 2004. november 28. [URL: https://www.rbc.ru/politics/28/11/2004/5703b68b9a7947783a5a5e07]

„Nyemcov: ’A barna forradalom nagyobb fenyegetést jelent ránk, mint a narancsos forradalom.” [Nyemcov: „Nam koricsnyevaja revoljucija ugrozsajet gorazdo bolse, csem oranzsevaja”]. Nyemcov személyes weboldala, 2005. november 20. [URL: https://nemtsov-most.org/2018/06/01/nemtsov-the-brown-revolution-threatens-us-much-more-than-the-orange-revolution/]

Apostrophe.ua-arhívum [URL: https://apostrophe.ua/]

Brodszkij, M. „Kolomojszkij fogadott velem kétmillió dollárban, hogy lefogyok 27 kg-t, ő pedig 14-et. Én nyertem. Ő fizetett.” [Kolomojszkij szo mnoj na dva milliona dollarov poszporil, csto na 27 kilogrammov ja pohugyeju, a on‒na 14. Ja viigral. On rasszcsitalszja]. Bulvar Gordona, 2017. június 13. [URL: https://bulvar.com.ua/gazeta/archive/s632/eks-narodnyj-deputat-ukrainy-biznesmen-mihail%C2%A0brodskij-kolomojskij-so%C2%A0mnoj-na-dva-milliona-dollarov-posporil-chto%C2%A0na%C2%A027-kilogrammov-ja-pohudeju-a-on%C2%A0-na%C2%A014-ja-vyigral-on-rasschitalsja.html]

Bulvar Gordona-archívum. [URL: https://bulvar.com.ua/gazeta/archive/]

Cenzor.net-archívum. [URL: https://censor.net/ru/n45756]

Cservonenko, E. „Azt mondtam Firtasnak, hogy térjen vissza Ukrajnába. Sok mindenen keresztülment, bele is őszült. Nagyon sajnálja, hogy Porosenkót választotta Klicsko helyett.” [Firtasu ja szovetoval vernutszja v Ukrainu. On mnogo perezsil, vesz szedoj. Obizsen na szvoju osibku, csto vibral nye Klicsko, a Porosenko]. Bulvar Gordona, 2018. március 22. [URL: https://gordonua.com/publications/chervonenko-firtashu-ya-sovetoval-vernutsja-v-ukrainu-on-mnogo-perezhil-ves-sedoy-obizhen-na-svoyu-oshibku-chto-vibral-ne-klichko-a-poroshenko-]

Dorosenko, J. „Janukovics – elnök – 2004. Az ’Urjadovji Kurjer’ bezúzott száma” [Janukovics‒Prezigyent-2004. Znyiscsenyij nomer „Urjadovoho Kurjeru”]. Isztoricsna Pravda, 2010. november 9. [URL: https://www.istpravda.com.ua/articles/2010/11/9/3469/]

Dzerkalo Tyizsnyja-archívum. [URL: https://zn.ua/]

Ivzsenko, T. „Viktor Janukovics kormányának lemondása megtörtént.” [Otsztavka kabinyeta Viktora Juscsenko szosztojalasz]. Nyezaviszimaja Gazeta, 2001. április 27. [URL: https://www.ng.ru/cis/2001-04-27/1_yushchenko.html]

Jurij Luzskov beszéde 2004. november 28-án a szeverodonecki Összukrán Kongresszuson.

Juscsenko, V. Magántitkok: Megjegyzések az emlékezet partjairól [Nyegyerzsavni taemnyici: notatki na beregah pamjatyi]. Harkiv, 2014.

Korrespondent.net-archívum. [URL: https://korrespondent.net/]

KP v Ukrajinyi-archívum. [URL: https://kp.ua]

Kucsma, L. A Majdan után (2005–2006): Az elnök jegyzetei [Poszle majdana 2005–2006. Zapiszki prezigyenta]. Kijiv, Moszkva, 2007.

Lenta.ru-archívum. [URL: https://lenta.ru]

Lucenko, J. „Janukovics azt mondta nekem: ’Te meg mi a faszt tudsz a kvaszról? A magadfajták a hullák taknyát szívták a táborban!’” [Janukovics mnye szkazal: „Csto ti, szuka, znajes pro csifir? Takije, kak ti, u menya na lagerje szopli mertvjakov szoszali!”]. Bulvar Gordona, 2019. január 22. [URL: https://gordonua.com/publications/lucenko-yanukovich-mne-skazal-sho-ty-suka-znaesh-pro-chifir-takie-kak-ty-u-menya-na-lagere-sopli-mertvyakov-sosali-678296.html]

NEWSru.com-archívum. [URL: https://www.newsru.com/arch/]

RBK-archívum. [URL: https://www.rbc.ru/]

Roxburgh, Angus. Az erős ember: Vlagyimir Putyin és a küzdelem Oroszországért [The Strongman: Vladimir Putin and the Struggle for Russia]. London: I. B. Tauris, 2011.

Szmesko, I. „Nem volnék teljesen őszinte, ha azt mondanám, hogy 1991 óta semmit sem tudtam a politikai játékosokról és a gazdasági befolyásukról” [Bil bi nye do konca otkrovennim, jeszli bi szkazal, csto nye vlagyeju znanyijami obo vszeh polityicseszkih igrokah sz 1991 goda i proiszhozsgyenyii ih finanszovogo vlijanyija]. Bulvar Gordona, 2019. január 15. [URL: https://gordonua.com/publications/smeshko-byl-by-ne-do-kontsa-otkrovennym-esli-by-skazal-chto-ne-vladeju-znanijami-obo-vseh-politicheskih-igrokah-s-1991-goda-i-proishozhdenii-ih-finansovogo-vlijanija-660392.html]

Sztanko, A. „Rokonszenvesnek találom, hogy Zelenszkij ennyire bízik benne, hogy dűlőre juthat a Kremllel, de attól tartok, hamar elmúlik a naivitása – Mikola Karpjuk, politikai fogoly” [Ja szpivcsuvaju Zelenszkomu v jogo vpevnyenosztyi doszjagti z Kremlem miru, ale cja najivnyiszty projgye‒politvjazeny Mikola Karpjuk]. Hromadszke, 2020. március 17. [URL: https://hromadske.ua/posts/ya-spivchuvayu-zelenskomu-v-jogo-vpevnenosti-dosyagti-z-kremlem-miru-ale-cya-nayivnist-projde-politvyazen-mikola-karpyuk]

Ukrajinszka Pravda-archívum. [URL: https://www.pravda.com.ua/]

Vakarcsuk, Sz. „A Marseillaises-t a forradalom előtt írják, utána marad a Holdfény szonáta” [Szvjatoszlav Vakarcsuk: Marszeljezi pisut do revoljucii. Poszle nyejo—lunnije szonati]. Ogonyok, 2015. január 16. [URL: https://www.kommersant.ru/doc/2294659]

Vedomosztyi-archívum. [URL: https://www.vedomosti.ru/]

Zigar, Mihail: Interjú Alexander Kwaśniewskivel.

Zigar, Mihail: Interjú Borisz Sefirrel, 2022.

Zigar, Mihail: Interjú Daniel Frieddel, 2022.

Zigar, Mihail: Interjú David Zsvanijával, 2015.

Zigar, Mihail: Interjú Demjan Kudrjavcevvel, 2022.

Zigar, Mihail: Interjú Dmitrij Gordonnal, 2023.

Zigar, Mihail: Interjú egy jelentős ukrán oligarchával.

Zigar, Mihail: Interjú egy Ukrajnában is üzletelő orosz oligarchával.

Zigar, Mihail: Interjú egy Vlagyimir Putyinhoz közeli forrással.

Zigar, Mihail: Interjú Gleb Pavlovszkijjal, 2014.

Zigar, Mihail: Interjú Julija Timosenkóval, 2006.

Zigar, Mihail, Interjú Jurij Lucenkóval, 2009.

Zigar, Mihail: Interjú Leonyid Kucsmával, 2006.

Zigar, Mihail: Interjú Marat Gelmannal, 2014.

Zigar, Mihail: Interjú Miheil Szaakasvilivel, 2014.

Zigar, Mihail: Interjú Naum Boruljával, 2022.

Zigar, Mihail: Interjú Olekszandr Morozzal, 2006.

Zigar, Mihail: Interjú Szergej Sefirrel, 2022.

Zigar, Mihail: Interjú Sztanyiszlav Belkovszkijjal, 2015.

Zigar, Mihail: Interjú Viktor Juscsenko kampányának egyik szereplőjével.

Zigar, Mihail: Interjú Viktor Juscsenkóval, 2006–2015.

Zigar, Mihail: Interjú Vitalij Klicskóval, 2006.

Zigar, Mihail: Interjúsorozat Jurij Luzskovval, 2015–2019.

TIZENKETTEDIK FEJEZET

„A nevető harcos: Volodimir Zelenszkij, a 95. negyed vezetője nem ijed meg a válságtól” [Voin szmeha. Gengyirektor Sztugyii Kvartal-95 Vlagyimir Zelenszkij ne boitszja krizisza]. Ekomik.ru, 2008. december 14. [URL: http://www.ekomik.ru/byloe/1322-voin-smexa-gendirektor-studii-kvartal-95-vladimir-zelenskij-ne-boitsya-krizisa]

„Beszélgetés Vlagyimir Putyinnal” [Razgovor sz Vlagyimirom Putyinim], TV-műsor, 2008. december 4. [URL: http://archive.government.ru/special/docs/2638/]

„Juscsenko elnök fegyvereket adott el Grúziának” [Prezigyent Juscsenko prodaval oruzsije Gruzii, sznyimaja ego sz bojevogo gyezsursztva]. Izvesztyija, 2008. október 1. [URL: https://iz.ru/news/341307]

„Oroszország stratégiai partnerre lelt” [Rosszija nasla sztratyegicseszkuju partnersu]. Kommerszant, no. 179, 2008. október 3., p. 4. [URL: https://www.kommersant.ru/doc/1034951]

„Pénz a nevetéshez” [Gyenhi na hohot]. Focus, 2007. március 30. [URL: https://focus.ua/news/1090]

„Volodimir Zelenszkij: A barátaim feleségét szoktam felfogadni a munkához.” Szegodnya, 2012. december 4. [URL: https://lifestyle.segodnya.ua/lifestyle/showbiz/Vladimir-Zelenskiy-YA-pristraivayu-na-rabotu-zhen-druzey-401924.html]

„Zelenszkij: Nem lehetek elnök. Akkor ki nevettetné meg az országot?” [Zelenszkij: Nye mozsu sztati prezigyentom. Hto zs togyi bugye szmisiti krajinu?]. Tabloid, 2007. augusztus 7. [URL: https://tabloid.pravda.com.ua/person/471dff9d2718a/]

95. Negyed Stúdió-archívum. [URL: http://kvartal95.com/]

A bíróság által közzétett dokumentumok, Egyesült Államok kontra Paul J. Manafort Jr. [URL: https://www.justice.gov/archives/sco/file/1094146/download]

A kormányzat bizonyítéklistája, 2018. július 25., Egyesült Államok kontra Paul J. Manafort Jr. [URL: https://www.politico.com/f/?id=00000164-b049-d929-a5e4-b2f9d8e80000]

Baker, Stephanie és Voreacos, David. „Mueller olyan emlékeztetőket hozott nyilvánosságra, amelyek szerint Manafort Ukrajna érdekében lobbizott” [Mueller Reveals Memos on Manafort Lobbying for Ukraine]. Bloomberg, 2018. június 13. [URL: https://www.bloomberg.com/news/articles/2018-06-13/mueller-reveals-memos-on-manafort-s-u-s-lobbying-for-ukraine]

BBC News Russzkaja Szluzsba-archívum. [URL: https://www.bbc.com/russian/]

Egyesült Államok kontra Paul J. Manafort Jr. [URL: https://assets.bwbx.io/documents/users/iqjWHBFdfxIU/rQYA9OE6xvEw/v0]

Gorchinskaya, Katya. „Az ukrajnai korrupció rövid története: a Janukovics-korszak” [A Brief History of Corruption in Ukraine: The Yanukovych Era]. Eurasianet, 2020. június 3. [URL: https://eurasianet.org/a-brief-history-of-corruption-in-ukraine-the-yanukovych-era]

Holovnya, A. Interjú Volodimir Zelenszkijjel, Film.ru, 2012. február 1. [URL: https://www.film.ru/articles/kostyumery-ne-uspevali-menya-utolshchat]

Inter TV-archívum. [URL: https://inter.ua/]

Interfax-archívum. [URL: https://www.interfax.ru/]

Kinopoiszk-archívum. [URL: https://www.kinopoisk.ru/]

Komszomolszkaja Pravda-archívum. [URL: https://www.kp.ru]

Kormányzati válasz Paul J. Manafort vádlott tárgyalás előtti státusával kapcsolatban. 2018. június 12., Egyesült Államok kontra Paul J. Manafort Jr. [URL: https://assets.bwbx.io/documents/users/iqjWHBFdfxIU/rhjawP.n2.E0/v0]

Korrespondent.net-archívum. [URL: https://korrespondent.net/]

KP v Ukrajini-archívum. [URL: https://kp.ua]

Lenta.ru-archívum. [URL: https://lenta.ru]

Meyer, Theodoric. „Újabb Manafort-dokumentumok kerültek elő, amelyek a jelek szerint ellentmondanak a saját lobbizásával kapcsolatos állításainak” [New Manafort Docs Appear to Contradict Own Lobbying Claims]. Politico, 2018. július 27. [URL: https://www.politico.com/story/2018/07/27/manafort-lobbying-documents-ukraine-evidence-745127]

Miller, Christopher és Eckel, Mike. „A tárgyalása előtt nem sokkal bemutatjuk, hogyan választotta meg Paul Manafort Ukrajna elnökét. [On the Eve of His Trial, a Deeper Look into How Paul Manafort Elected Ukraine’s President]. Radio Free Europe/Radio Liberty, 2018. -július 27. [URL: https://www.rferl.org/a/on-eve-of-trial-a-deeper-glimpse-into-how-paul-manafort-elected-ukraine-s-president/29394601.html]

Paul Manafort memoranduma Viktor Janukovics elnök számára, 2013. április 22. Egyesült Államok kontra Paul J. Manafort Jr. [URL: https://assets.bwbx.io/documents/users/iqjWHBFdfxIU/r3yELxhJbo30/v0]

RBK Ukraine–archívum. [URL: https://www.rbc.ua]

RIA Novosztyi-archívum. [URL: https://ria.ru/]

Ruger, Todd. A Manafort-emlékeztetők befolyásszerzési kampányról tanúskodnak [Manafort Memos Reveal Influence Campaign]. Roll Call, 2018. szeptember 14. [URL: https://rollcall.com/2018/09/14/manafort-memos-reveal-influence-campaign/]

Sesztak, A. „Volodimir Zelenszkij: ’Amikor megpillantottam magam a Forbes címlapján, arra gondoltam, hogy amit a kép alá írtak, inkább valaki másról szólhat’” [Vlagyimir Zelenszkij: „Na oblozske Forbes ja szebja vigyel, i to, csto pod oblozskoj, csital–eto, navernoje, pro menyja, drugogo, kotorogo ja ocseny ploho znaju”]. Bulvar Gordona, 2012. január 31. [URL: https://bulvar.com.ua/gazeta/archive/s5_65182/7292.html]

Sheth, Sonam. „Egy, a titkosítás alól most feloldott tárgyalási beadvány alapján Paul Manafort sokkal többel tartozott Putyin szövetségesének, Oleg Gyeripaszkának, mint eddig tudtuk” [Newly Unsealed Court Filing Shows Paul Manafort Was More Indebted to Putin Ally Oleg Deripaska Than Previously Known]. Insider, 2018. június 28. [URL: https://www.businessinsider.com/court-document-shows-oleg-deripaska-loaned-paul-manafort-10-million-2018-6]

Sheth, Sonam. „Muller legutóbbi, Paul Manafort ügyében benyújtott bírósági beadványának mind a 67 oldalát elolvastuk” [We Read All 67 Pages of Mueller’s Latest Court Filings on Paul Manafort: Here Are the Main Takeaways]. Insider, 2018. április 25. [URL: https://www.businessinsider.com/mueller-manafort-court-documents-takeaways-2018-4]

Szegodnya-archívum. [URL: https://www.segodnya.ua/]

TSZN-archívum. [URL: https://tsn.ua/]

Ukrajinszka Pravda-archívum. [URL: https://www.pravda.com.ua/]

Vesti.ua-archívum. [URL: https://vesti.ua]

Zigar, Mihail: Interjú Alekszej Csesznyakovval, 2015.

Zigar, Mihail: Interjú Alexander Kwaśniewskivel, 2022.

Zigar, Mihail: Interjú az ukrán kormány egykori, Viktor Janukovicshoz közel álló tagjával, 2022.

Zigar, Mihail: Interjú Bogdan Szokolovszkijjal, 2014.

Zigar, Mihail: Interjú Borisz Sefirrel, 2022.

Zigar, Mihail: Interjú Burckhard Bergmannal, 2006.

Zigar, Mihail: Interjú Daniel Frieddel, 2022.

Zigar, Mihail, Interjú egy Volodimir Szabodan metropolitához közeli forrással, 2022.

Zigar, Mihail: Interjú Gleb Pavlovszkijjal, 2014.

Zigar, Mihail: Interjú Hanna Germannal, 2015.

Zigar, Mihail: Interjú Julija Timosenkóval, 2006.

Zigar, Mihail: Interjú Jurij Lucenkóval, 2009.

Zigar, Mihail: Interjú Kiril Hovorun archimandritával, 2023.

Zigar, Mihail: Interjú Miheil Szaakasvilivel, 2014.

Zigar, Mihail: Interjú Musztafa Najjemmel, 2014.

Zigar, Mihail: Interjú Petro Porosenkóval, 2013.

Zigar, Mihail: Interjú Szergej Livnyevvel, 2022.

Zigar, Mihail: Interjú Szergej Sefirrel, 2022.

Zigar, Mihail: Interjú Szerhij Lescsenkóval, 2022.

Zigar, Mihail: Interjú Szonya Koskinával, 2023.

Zigar, Mihail: Interjú Vladiszlav Raskovannal, 2023.

Zigar, Mihail: Interjúsorozat Viktor Juscsenkóval, 2006–2015.

Zigar, Mihail: A Kreml összes embere: Vlagyimir Putyin udvarában. [All the Kremlin’s Men: Inside the Court of Vladimir Putin]. New York: PublicAffairs, 2016.

TIZENHARMADIK FEJEZET

„A 2014. május 2-i odeszai események időrendje” [Hronologija szobityij 2 maja 2014 g. v Ogyessze]. Grupa 2 Travnya, 2015. december. 8. [URL: https://2maygroup.blogspot.com/2015/12/2-2014-2.html]

„A diáktüntetőket elzavaró moszkvai rendfenntartó erők között észrevették a kijevi Berkut egykori vezetőjét” [Szregyi moszkovszkih szilovikov, razgonyavsih sztugyentov, zametyili eksz-glavu kijevszkogo ’Berkuta’]. Moszkovszkij Komszomolec, 2017. június 13. [URL: https://www.mk.ru/politics/2017/06/13/sredi-moskovskikh-silovikov-razgonyavshikh-studentov-zametili-eksglavu-kievskogo-berkuta.html]

„A donyecki régióból diákokkal teli buszok érkeztek Kijevbe a Janukovics melletti tüntetésekre” [Iz Donyeckoj oblasztyi v Kijev otpravilisz avtobuszi szo sztugyentami v podgyerzsku Janukovicsa]. Novosztyi Donbassza, 2013. november 23. [URL: https://novosti.dn.ua/news/196991-yz-doneckoy-oblasty-v-kyev-otpravylys-avtobusy-so-studentamy-v-podderzhku-yanukovycha-vydeo]

„A Krími Köztársaság állami tanácsának döntése a Krím függetlenségének kérdésében” [Posztanovlenyije HSZ RK o nyezaviszimosztyi Krima]. 2014. március 11. [URL: http://crimea.gov.ru/act/11748]

„A krími tatár településeken tartott népszavazások érvénytelenek lettek” [„Referendum” u krimszkotatarszkih maszivah u Bahcsiszaraj zirvanyij—Umerov]. Ragyio Szvoboda, 2014. március 16. [URL: https://www.radiosvoboda.org/a/25298474.html]

„A krími védekezés vezetője: ’a mesterlövész köddé vált’” [Glava szamooboroni Krima: „Sznajper szlovno rasztvorilszja v vozduhe”]. Moszkovszkij Komszomolec, 2014. március 19. [URL: https://www.mk.ru/incident/article/2014/03/19/1000914-glava-samooboronyi-kryima-snayper-slovno-rastvorilsya-v-vozduhe.html]

„A Majdanon született: a méltóság forradalma résztvevőinek visszaemlékezései” [Rozsgyennije na Majdanye: voszpominanyija ljugyej, sz kotorih nacsalasz Revoljucija Dosztoinsztva]. 24 Kanal, 2021. november 21. [URL: https://24tv.ua/ru/rozhdennye-majdane-vospominanija-ljudej-kotoryh-gorjachie-novosti_n1799676]

„A Porosenko-játszma: Hatalom és ellenzék között” [Igra Porosenko: mezsdu vlasztyju i oppozicijej]. The Insider, 2014. január 14. [URL: http://www.theinsider.ua/politics/52d42c187d29d/]

„A terrorellenes műveleteket érintő térségekről és az ideiglenesen megszállt területekről elköltöző ukrán állampolgárok szociális védelméről” [Mizsvidomcsij koorgyinacijnyij stab z pitany szocialnogo zabezpecsennya gromagyan Ukrajinyi, jaki peremiscsujutyszja z rajoniv provegyennya antyityerorisztyicsnoj operaciji ta timcsaszovo okupovanoj tyeritoriji]. Ukrán állami vészhelyzeti szolgálat, 2016. október 26. [URL: https://archive.ph/20161026185516/http://www.dsns.gov.ua/ua/Mizhvidomchiy-koordinaciyniy-shtab.html]

„A városi tanács vezetőhelyettese, Szergej Szmoljaninov arra kérte Putyint, hogy küldjön csapatokat Ukrajnába” [Gyeputat horodszkoho Szovjeta Szergej Szmoljanyinov poproszil Putyina vvesztyi vojszka v Ukrainu]. Szevasztopolszkaja Gazeta, 2013. december 2. [URL: http://gazeta.sebastopol.ua/2013/12/02/deputat-gorodskogo-soveta-sergej-smoljaninov-poprosil-putina-vvesti-vojska-v-ukrainu/]

„A vilniusi csúcstalálkozón zárójelbe tették az Ukrajnával való szövetséget” [U projekti gyeklaraciji Vilnyjuszkoho szamitu lisili zhadku pro aszociaciju z Ukrajinoju v duzskah]. Ragyio Szvoboda, 2013. november 26. [URL: https://www.radiosvoboda.org/a/25180987.html]

„Andrej Csivurin: Ha Oroszország nem avatkozik be Ukrajna belügyeibe, akkor nem lett volna ’Liga Szmeka’” [Andrej Csivurin: „Jeszli bi Rosszija nye vmesalasz v gyela Ukraini, ’Ligi Szmeha’” nye bilo bi]. Megyianyanya, 2015. október 26. [URL: https://mediananny.com/intervju/2312803/]

„Az egykori repülőtér tulajdonosa: ’Szabotázsakció volt!’” [Szobsztvennyik zdanyija bivsego aeroporta: „Eto bil gyiverszionnij akt!”]. Novinyi Kramatorszka, 2014. április 25. [URL: https://hi.dn.ua/index.php?option=com_content&view=article&id=46269&ca tid=55&Itemid=147]

„Az ötödik elnök: a győzelem ismeretlen stratégiája” [Pjatij prezigyent. Nyeizvesztnaja sztratyegija pobedi]. The Insider, 2015. június 6. [URL: http://www.theinsider.ua /politics/557591a765d8e/]

„Az új ukrán ENSZ-nagykövet: késve hoztuk meg a Moszkvával való diplomáciai kapcsolatok felfüggesztésére vonatkozó döntést” [Novij poszol Ukrajini v OON: Mi opozdali sz resenyijem o razrive gyipotnosenyij sz Moszkvoj]. Jevropejszkaja Pravda, 2015. december 23. [URL: https://www.eurointegration.com.ua/rus/interview/2015/12/23/7042656/]

„Az ukrán szavazók választási preferenciái, 2013. november” [Elektoralni preferenciji viborciv Ukrajini, lisztopad 2013]. Kjivi Nemzetközi Szociológiai Intézet, 2013. november 28. [URL: https://kiis.com.ua/?lang=ukr&cat=reports&id=210&page=1]

„Azarov elmagyarázta az elutasítást: 400 000 ukrán veszítheti el a munkahelyét” [Azarov objasznyil otkaz ot Asszociacii: 400 tiszjacs ukraincev mogli potyerjaty rabotu]. Glavred, 2013. november 27. [URL: https://glavred.info/economics/264530-azarov-obyasnil-otkaz-ot-associacii-400-tysyach-ukraincev-mogli-poteryat-rabotu.html]

„Csubarov: A krími tatároknak 23 éve először kell elmagyarázniuk a hatóságoknak, hogy miért olyan fontos a történeti emlékezet megőrzése” [Csubarov: Vpervije za 23 goda krimszkije tatari vinuzsgyeni objasznyaty vlasztyi, kak vazsno szohranyity isztoricseszkuju pamjaty]. Bulvar Gordona, 2014. május 17. [URL: https://gordonua.com/news/crimea/CHubarov-Vpervye-za-23-goda-krymskie-tatary-vynuzhdeny-obyasnyat-vlasti-kak-vazhno-sohranit-istoricheskuyu-pamyat-23072.html]

„Egy katonai egységet megtámadtak Mariupolban, a katonákat megadásra szólították fel” [V Mariupolje sturmujut voinszkuju csaszty, trebujut szdaty oruzsije]. 0629.com. Mariupol város honlapja, 2014. április 16. [URL: https://www.0629.com.ua/news/517713/v-mariupole-sturmuut-voinskuu-cast-trebuut-sdat-oruzie-videofotoreportaz-obnovlaetsa]

„Elfoglalni és elfoglalni: a horlivkai főügyészség udvarán máglyát raktak a bűnügyi dokumentumokból” [Zahvat za zahvatom: v dvorje prokuraturi Horlivki usztroili kosztyor iz dokumentacii i ugolovnih gyel]. Gorlovka.ua, 2014. május 1. [URL: https://gorlovka.ua/News/Article/6420]

„Forrás: a donecki és luhanszki szeparatistákat Ahmetov és Jefremov emberei irányítják” [Dzserelo: doneckimi i luhanszkimi szeparatisztami kerujuty ljugyi Ahmetova i Jefremova]. Ukrainszkij tyizsgyeny, 2014. május 7. [URL: https://tyzhden.ua/News/106965]

„Hajduk helyettes admirális: ’2008-ban egy professzor azt mondta, „Ukrajnának szüksége van egy kis háborúra, hogy megértse, kik vagyunk’” [Vice-admiral Hajduk: „Prepodavatyel Akagyemii Genstaba v 2008-m szkazal: ’Ukrainye nuzsna malenykaja vojna, cstobi ponyaty, kto mi takije’”]. Fakti, 2021. március 16. [URL: https://fakty.ua/ru/370923-vice-admiral-gajduk-prepodavatel-akademii-genshtaba-v-2008-m-skazal-ukraine-nuzhna-malenkaya-vojna-chtoby-ponyat-kto-my-takie]

„Kernesz: Ki rendelte a merényletet ellenem? Avakov” [Kernesz: Kto zakazal pokusenyije na menya? Avakov]. Bulvar Gordona, 2017. március 3. [URL: https://gordonua.com/publications/kernes-kto-zakazal-pokushenie-na-menya-avakov-176532.html]

„Mariupolban szeparatisták foglalták el az ügyészség épületét. Jelenleg az emberek polgármesterét’ keresik” [V Mariupolje szeparatyiszti zahvatyili prokuraturu. Iszkali „narodnogo mera”]. Osztrov, 2014. április 5. [URL: https://www.ostro.org/general/politics/news/441786/]

„Pavel Gubarev: ’Az ő idejük letelt, eljött a mi időnk’” [Pavel Gubarev: „Ih vremja proslo, a nase vremja nacsalosz”]. Komszomolszkaja Pravda, 2015. május 4. [URL: https://www.kp.ru/daily/26374.4/3255632/]

„Porosenko 15 főtanácsadója” [15 holovnyih radnyikiv Porosenka]. Eszpreszo, 2014. június 10. [URL: https://espreso.tv/article/2014/06/10/15_holovnykh_radnykiv_porosh enka]

„Szasko Bilij: Az ukrán főügyészség és a belügyminiszter döntést hozott a megölésemről” [„Kerivnyictvo genprokuraturi i MVSZ Ukrajinyi prijnyali risennya pro moe fizicsnye zniscsennya” ‒ Szasko Bilij]. Csetverta Vlada, 2014. március 13. [URL: https://4vlada.com/rivne/34078]

„Turcsinov: 2014 márciusában Oroszország az összes katonai létesítményt le akarta rohanni a Krímben” [V martye 2014 goda Rosszija planirovala sturm vszeh meszty diszlokacii nasih v/cs v Krimu‒Turcsinov]. Cenzor.net, 2017. február 27. [URL: https://censor.net/ru/news/429849/v_marte_2014_goda_rossiya_planirovala_shturm_vseh_mest_dislokatsii_nashih_vch_v_krymu_turchinov]

„Vlagyimir Megyinszkij miniszter kommentárja a Nyolc legjobb randi című film bemutatójával kapcsolatban” [Kommentarii Minyisztra Vlagyimira Megyinszkogo po povodu prokata filma „8 novih szvidanyii”]. Az Orosz Föderáció Kulturális Minisztériumának hivatalos weboldala, 2017. október 6. [URL: https://culture.gov.ru/press/news/kommentariy-ministravladimira-medinskogo-po-povodu-prokata-filma-8-novykh-svida20171006173921/]

„Volodimir Zelenszkij szeretné, ha Janukovics is megértené a helyzetet” [Volodimir Zelenszkij zaklikav Janukovicsa vrozumityisz]. TSZN, 2014. március 1. [URL: https://www.youtube.com/watch?v=OCvGLF4ePdI]

Antonyenko, A. „’Szása, ez már a célvonal.’ Nagyinterjú Alexander Kwaśniewski egykori lengyel elnökkel Lukasenkóról, Putyinról és Belaruszról” [„Szasa, ti‒ u finisnoj cserti.” Bolsoje intervju eksz-prezigyenta Polsi Alekszandra Kvasznyevszkogo o Lukasenko, Putyinye i Belaruszi]. BBC News Russzkaja Szluzsba, 2020. szeptember 2. [URL: https://www.bbc.com/russian/features-53991945]

Annyitova, I. „’Az okosok megmondják, ki és mikor veszítette el a Krímeť – az Ukrán Haditengerészet egykori parancsnoka” [Umnyiki rasszkazivajut, kto i kogda proigral Krim” – eksz-komandujuscsij VMSZ Ukrajini]. Krim.Realii, 2016. november 22. [URL: https://ru.krymr.com/a/28133358.html]

Apostrophe.ua-archívum [URL: https://apostrophe.ua/]

Artyiscsenko, A. „A ’lelőtt pilóták’ újra akcióban” [„Szbitije ljotcsiki” sznova v sztroju]. Verszija, 2022. június 2. [URL: https://versia.ru/na-osvobozhdyonnyx-territoriyax-v-xod-poshli-kadry-iz-kolody-viktora-yanukovicha]

Balita V. „A lvivi egyetemek kinyilvánítják a támogatásukat a diákok felé” [Lvivszki visi zagyeklaruvali szvoju pidtrimku sztugyentsztvu]. Zaxid.net, 2013. november 23. [URL: https://zaxid.net/lvivski_vishi_zadeklaruvalo_svoyu_pidtrimku_studentstvu_n1297828]

BBC News Russzkaja Szluzsba-archívum. [URL: https://www.bbc.com/russian/]

Bubenscsikova, O. „A Majdan rejtélyes halála” [Zahadkova szmerty na Majdani]. Volinszka Hazeta. [URL: https://volga.lutsk.ua/view/2669/1/]

Bulvar Gordona-archívum. [URL: https://bulvar.com.ua/gazeta/archive/]

Butuszov, Ju. „Dmitro Jaros: A háború első ütközetére 2014. április 20-án került sor – önkéntesek megtámadták a Szlovjanszk melletti ellenőrzőpontot” [Dmitro Jaros: „Persij nasztupalnyij bij vijnyi vidbuvszja 20 kvitnya 2014-ho‒dobrovolci atakuvali blokposzt pid Szlovjanszkom”]. Cenzor.net, 2016. április 22. [URL: https://censor.net/ru/r385673]

ChistoNews, 2014. május 14. [URL: https://www.youtube.com/watch?v=yFlvDb51VGA]

Csalenko, A. „Sztrelkov Gubarev fáklyájának fényében” [Sztrelkov v szvjete fakela Gubareva]. Iszveszyija, 2015. október 27. [URL: https://iz.ru/news/594031]

Cservonenko, V. „Elmennek az ukránok az Euromajdanra?” [Vijdut li ukrainci na Jevromajdan?]. BBC News Ukraina, 2013. november 22. [URL: https://www.bbc.com /ukrainian/ukraine_in_russian/2013/11/131122_ru_s_protests_kyiv]

Csesznakov, A. „Szurkov: Érdekel, miként lehet szembemenni a valósággal” [Szurkov: mnye intyereszno gyejsztvovaty protyiv realnosztyi]. Aktualnije kommentarii, 2020. február 26. [URL: https://actualcomment.ru/surkov-mne-interesno-deystvovat-protiv-realnosti-2002260855.html]

Dzerkalo Tyizsnyja-archívum. [URL: https://zn.ua/]

Esti Negyed, 2014. április 12. [URL: https://www.youtube.com/watch?v=HJ _1kPGtYrw]

Esti Negyed, 2014. május 17. [URL: https://www.youtube.com/watch?v=2SWapAXBBic]

Fanajlova, Je. „Harkivi Majdan: egy összecsapás tanulságai” [Harkovszkij majdan: uroki protyivosztojanyija]. Ragyio Szvoboda, 2014. április 12. [URL: https://www.svoboda.org/a/25330078.html]

Fiasko misji Kwaśniewskiego na Ukrainie. „Porozumienie w Wilnie nie będzie podpisane”, TVN24, 2013. november 21. [URL: https://tvn24.pl/swiat/fiasko-misji-kwasniewskiego-na-ukrainie-porozumienie-w-wilnie-nie-bedzie-podpisane-ra373473-3450798]

Gordon, D. „Arszenyij Jacenyuk: ’Azt mondtam Porosenkónak: Petro, te leszel a következő! Ne csináld!’” [Arszenyij Jacenyuk: „Ja szkazal Porosenko: ’Petr, ti bugyes szledujuscsij! Nye gyelaj etogo’”]. Bulvar Gordona, 2019. október 22. [URL: https://bulvar.com.ua/gazeta/archive/s755/arsenij-jatsenjuk-ja-skazal-poroshenko-petr-ty-budesh-sledujushchij-ne-delaj-etogo.html]

Gyejnyicsenko R. „Az Egyesült Államok figyelmeztette az ukrán hatóságokat, hogy ne használjanak erőszakot a kijevi tüntetőkkel szemben” [SZSA zasztyerigajuty ukrajinszku vladu vid zasztoszuvannya szili proti mitinhuvalnyikiv u Kijevi]. VOA, 2013. november 29. [URL: https://ukrainian.voanews.com/a/1800282.html]

Gyerenyuga, O. „A mikolajivi lakosok ellenálltak a biztonsági erők támadásának az Euromajdanon” [Nyikolajevci na Jevromajdanye dali otpor sturmu szilovikov]. NyikVesztyi, 2013. november 22. [URL: https://nikvesti.com/news/politics/47315]

Interfax-archívum. [URL: https://www.interfax.ru/]

Jugyin, A. „A május 2-i görögországi összecsapások áldozatai – kik ők? Az odeszai tragédia és a sajtó hallgatása az ügyben” [Zsertvi sztolknovenyii na Grecseszkoj 2 maji‒kto onyi? Fakti ogyesszkoj tragegyii, o kotorih molcsit pressza]. Rabocsaja partyija, 2014. augusztus 10. [URL: http://workersparty-ioc.net/publ/sobytiya/zhertvy_stolknovenij_na_grecheskoj_2_maja_kto_oni_fakty_odesskoj_tragedii_o_kotorykh_molchit_pressa/13-1-0-89]

Kanigin, P. „Petro Alekszejevics Porosenkónak dolgozom ebben az országban” [Ja v etoj sztranye rabotaju Petrom Alekszejevicsem Porosenko]. Novaja Gazeta, 2013. december 23. [URL: https://novayagazeta.ru/articles/2013/12/23/57760-171-ya-v-etoy-strane-rabotayu-petrom-alekseevichem-poroshenko-187]

Karpinszka V. „Több száz kocsiból és buszból álló menetoszlop indul Lvivből Kijiv felé” [Kolona z szotyeny avtomobiliv ta avtobusziv virusila zi Lvova na Kijiv]. Zaxid.net, 2013. december 1. [URL: https://zaxid.net/kolona_z_soten_avtomobiliv_ta_avtobusiv_virushila_zi_lvova_na_kiyiv_n1298329]

Kondratova, V. „A Majdan hitelezői: Hogyan lett jelölt Porosenko, Timosenko és Tyjagnyibok” [Dolzsnyiki Majdana: kak vidvigalisz Porosenko, Timosenko i Tyjagnyibok]. Liga.Novini, 2014. március 29. [URL: https://news.liga.net/politics/articles/dolzhniki_maydana_kak_vydvigalis_poroshenko_timoshenko_i_tyagnibok]

Kormányzati portál, archívum [URL: https://www.kmu.gov.ua/]

Korrespondent.net-archívum. [URL: https://korrespondent.net/]

Koskina, Sz. „Turcsinov: Mindannyiótokat elpusztítom! Mindenkit eltemetek! – üvöltözte Janukovics az irodájában” [Turcsinov: „Ja vasz vszeh unyicstozsu! Vszeh‒ zakopaju!”‒kricsal Janukovics, begaja po kabinyetu]. Levij Bereg, 2014. november 20. [URL: https://rus.lb.ua/news/2014/11/20/286541_turchinov_ya_unichtozhu-.html]

Koskina, Sz. Majdan: Az ismeretlen történet [Majdan: Nyerasszkazannaja Isztorija]. Kijiv, 2015.

Kovalenko, Je. „Megjelent egy videó, amelyen a majdani sebesülteken segítő Porosenko látható” [Pojavilosz vigyeo, hgye Porosenko pomohajet ranyenim na Majdanye]. Komszomolszkaja Pravda v Ukrajinye, 2019. február 20. [URL: https://kp.ua/politics/631253-poiavylos-vydeo-hde-poroshenko-pomohaet-ranenym-na-maidane]

Kozak, Ty. „Támadás Tatyjana Csernovol ellen: A szervező meghalt, a gyanúsított Oroszországba menekült, és csak egyvalakit tartóztattak le” [Napagyenyije na Tatyjanu Csernovol. Organyizator umer v SZIZO, podozrevajemij szbezsal v Rossziju, iz oszuzsgyennih ‒ tolko ogyin v zakljucsenyii]. Gratyi, 2019. december 26. [URL: https://graty.me/napadenie-na-tatyanu-chernovol-organizator-umer-v-sizo-podozrevaemyj-sbezhal-v-rossiyu-iz-osuzhdennyh-tolko-odin-v-zaklyuchenii/]

Krivosejev, K. „Gyenyisz Pusilin: Hogyan építsük fel Novorossziját” [Gyenyisz Pusilin: Kak nam obusztroity Novorossziju]. Sznob, 2014. szeptember 9. [URL: https://snob.ru/selected/entry/80803/]

Kuzsel A. „Csernyihivben lerombolták az Euromajdant” [U Csernyihovi znyeszli Jevromajdan]. Csernyihivscsina. Podii i komentari, 2013. november 25. [URL: http://pik.cn.ua/6614/]

Lazorenko, R. „Fegyveresek foglalták el a donecki városi tanács épületét” [V Donyecke ljugyi sz oruzsijem zahvatyili zdanyije gorodszkogo szovjeta]. 62.ua, 2014. április 16. [URL: https://www.62.ua/news/517014/v-donecke-ludi-s-oruziem-zahvatili-zdanie-gorodskogo-soveta-obnovlaetsa-dobavleny-foto]

Lenta.ru-archívum. [URL: https://lenta.ru]

Levij Bereg-archívum. [URL: https://lb.ua]

Liga Szmeha YouTube-csatorna. [URL: https://www.youtube.com/@LigaSmeha]

Nugyik, Ja. „A nemzeti történelmi kód a ’Plive Kacsában’” [U „Plive Kacsa” misztityszja isztoricsnyij kod naciji]. Zbruh, 2014. március 31. [URL: https://zbruc.eu/node/20642]

Orosz Állami Duma-archívum. [URL: http://duma.gov.ru/]

Oroszország elnökének dokumentumai. [URL: http://kremlin.ru/acts/]

Pavlik V. „Lvivi lakosok elfoglalták a helyi adminisztráció épületét” [Lvivjanyi zahopili budivlju oblgyerzsadminisztraciji]. Zaxid.net, 2014. január 23. [URL: https://zaxid.net/lvivyani_zahopili_budivlyu_oblderzhadministratsiyi_n1301227]

Pivovarova, O. „A Donyecki Népköztársaság harcosai elfoglalták a krasznoarmijszki rendőrőrsöt” [DNRovci zahvatyili Krasznoarmejszkij gorotgyel. Aktyiviszti visztraivajut barrikadi]. 06239. Pokrovszk és Mirnograd honlapja, 2014. május 1. [URL: https://www.06239.com.ua/news/527094/dnrovcy-zahvatili-krasnoarmejskij-gorotdel-aktivisty-vystraivaut-barrikady-video]

Prohanov, A. „Ki vagy te, ’Lövész’?” [Kto ti, „Sztrelok”?]. Zavtra, no. 47 (1096), 2014. november 20. [URL: https://zavtra.ru/blogs/kto-tyi-strelok]

Puskar, A. „Nagyinterjú Turcsinovval: a legkeményebb pillanatok” [Bolsoje intervju sz Turcsinovim: osztrije momenti]. Dankor Onlajn, 2017. február 28. [URL: http://dancor.sumy.ua/news/mosaic/196253]

RBK-archívum. [URL: https://www.rbc.ru/]

RIA Novosztyi-archívum. [URL: https://ria.ru/]

Roszbalt-archívum. [URL: https://www.rosbalt.ru/]

Rosszijszkaja gazeta-archívum. [URL: https://rg.ru/]

Rugyenko, A. „’Volt esélye, hogy kifüstöljük a betolakodókat a Krímből’: Hogyan foglalta el Oroszország a félszigetet” [„’Bil sansz „vikurity” zahvatcsikov iz Krima’. Kak Rosszija zabirala poluosztrov”]. Krim.Realii, 2021. március 21. [URL: https://ru.krymr.com/a/anneksiya-kryma-rossiya-ukraina-igor-voronchenko-intervyu/31159026.html]

Sargunov, Sz. „’Tizenhét kilométert meneteltünk a határnál.’ Igor Sztrelkov válaszol Szergej Sargunov kérdéseire” [Szemnadcaty kilometrov mi sli marsem cserez granyicu. Igor Sztrelkov otvecsajet na voproszi Szergeja Sargunova]. Szvobodnaja Pressza, 2014. november 11. [URL: https://svpressa.ru/war21/article/103643/]

Szamorukov, M. „Neonácik szeparatisták nélkül: Kik támogatták Európából Putyint a Krímben” [Nyeonaciszti bez szeparatyisztov: kto v Jevrope podgyerzsal Putyina v Krimu]. Republic, 2014. március 18. [URL: https://republic.ru/posts/39056]

Szegodnya-archívum. [URL: https://www.segodnya.ua/]

TASSZ-archívum. [URL: https://www.tass.ru/]

Tolmacsev, S. „Búcsú Szlovjanszktól: Délkelet-Ukrajna kicsúszik Kijev ellenőrzése alól” [Proscsanyije Szlavjanszka. Jugo-vosztok Ukrainyi vihogyit iz-pod kontrolja Kijeva]. Kommerszant, 2014. április 14. [URL: https://www.kommersant.ru/doc/2452028]

TSZN-archívum. [URL: https://tsn.ua/]

Ukrajinszka Pravda-archívum. [URL: https://www.pravda.com.ua/]

UNIAN-archívum. [URL: https://www.unian.net/]

Varlamov, I. „Psonka császár háza” [Dom Imperatora Psonki]. Ilja Varlamov, 2014. február 25. [URL: https://varlamov.ru/1010198.html]

Vesti.ua-archívum. [URL: https://vesti.ua/]

Zigar, Mihail: Interjú a Privat Group egyik forrásával, 2022.

Zigar, Mihail: Interjú Dmitrij Peszkovval, 2014.

Zigar, Mihail: Interjú egy Vlagyimir Putyinhoz közeli forrással, 2022.

Zigar, Mihail: Interjú Konsztantyin Malofejevvel, 2017.

Zigar, Mihail: Interjú Musztafa Najjemmel, 2014.

Zigar, Mihail: Interjú Natalja Jemcsenkóval, 2022.

Zigar, Mihail: Interjú Radek Sikorskival, 2022.

Zigar, Mihail: Interjú Szevgil Muszajevával, 2022.

Zigar, Mihail: Interjú Szvitlana Zaliscsukkal, 2023.

Zigar, Mihail: A Kreml összes embere: Vlagyimir Putyin udvarában. [All the Kremlin’s Men: Inside the Court of Vladimir Putin]. New York: PublicAffairs, 2016.

TIZENNEGYEDIK FEJEZET

„Váratlan lépések: Ahmetov és Novinszkij érdekeltségeit átkutatta az SZBU, a BEB és az ügyészség hivatala – a gyanú szerint 18 milliárdnyi adót nem fizettek be” [„Vnyezapnije gyejsztvija.” Predprijatyija Ahmetova i Novinszkogo obiszkivajut SZBU, BEB, prokuratura—podozrevajut v neuplatye nalogov na 18 mlrd grn]. NV Biznyesz, 2022. február 1. [URL: https://biz.nv.ua/markets/obyski-v-kompaniyah-ahmetova-siloviki-provodyat-sledstvennye-deystviya-na-kombinatah-metinvesta-50213162.html]

„A 95. negyed több mint harminc alkalmazottja és azok hozzátartozói jutottak állami pozíciókba egy éven belül” [Za rik na gyerzsavnyih poszadah opinyliszja ponad 30 ’kvartalivciv’ i ih znajomih]. Ukrán Választók Bizottsága, 2020. május 15. [URL: http://www.cvu.org.ua/nodes/view/type:news/slug:za-rik-na-derzhavnykh-posadakh-opynylysia-ponad-30-kvartalivtsiv-i-ikh-znaiomykh]

„A legmagasabb rangú ukrán bírói tisztviselő azt álltja, hogy az Egyesült Államok nagykövete átadott neki egy listát a perelhetetlen személyekről” [Top Ukrainian Justice Official Says US Ambassador Gave Him a Do Not Prosecute List], The Hill, 2019. március 20. [URL: https://thehill.com/hilltv/rising/434875-top-ukrainian-justice-official-says-us-ambassador-gave-him-a-do-not-prosecute/]

„Egy magas rangú ukrán tisztviselő bejelentette, hogy vizsgálatot indított az amerikai választások befolyásolása ügyében” [Senior Ukrainian Official Says He’s Opened Probe into US Election Interference]. The Hill, 2019. március 20, 2019. [URL: https://thehill.com/hilltv/rising/434892-senior-ukrainian-justice-official-says-hes-opened-probe-into-us-election/]

„Guiliani lemondta ukrajnai útját, mint mondta, ’egy csapat olyan ember közé sétálna, akik mind az Egyesült Államok ellenségei’” [Giuliani Cancels Ukraine Trip, Says He’d Be ’walking into a group of people that are enemies of the US’], Fox News, 2019. május 11. [URL: https://www.foxnews.com/politics/giuliani-i-am-not-going-to-ukraine-because-id-be-walking-into-a-group-of-people-that-are-enemies-of-the-us]

„Így történt: Miként tett ’A nép szolgája’ című sorozat egy show-mant és üzletembert Ukrajna elnökévé” [Tak polucsilosz. Kak szerial „Szluga naroda” szgyelal soumena i biznyeszmena prezigyentom Ukrajini]. Hromadszke, 2019. június 18. [URL: https://hromadske.ua/ru/posts/tak-poluchilos-kak-serial-sluga-naroda-sdelal-shoumena-i-biznesmena-prezidentom-ukrainy]

„Ihor Kolomojszkij az UkrTranszNyeftről és Lescsenkóról” [Ihor Kolomojszkij pro zahvat UkrTranszNyeftyi i gyeputatye Lescsenko]. 17 kanal, YouTube-csatorna. [URL: https://www.youtube.com/watch?v=k00iQ1GxERM]

„Korban: Kijevben tolvajok randalíroznak, ideje, hogy távozzanak” [Korban: V Kijeve szigyat vori, i im pora ujtyi]. Ukrajinszka Pravda, 2015. március 23. [URL: https://www.pravda.com.ua/rus/news/2015/03/23/7062435/]

„Lavrov a francia és német kollégákkal folytatott levelezés közzétételéről: ’Elegem lett’” [Lavrov objasznyil publikaciju perepiszki sz kollegami iz Francii i FRG szlovom „dosztali”]. TASSZ, 2021. november 18. [URL: https://tass.com/politics/12964879]

„Miként szervezték meg az egyik legnépszerűbb elnökjelölt üzleti érdekeltségeit” [Kak usztrojen biznyesz odnogo iz szamih rejtyingovih ucsasztnyikov prezigyentszkoj gonki? Specprojekt]. Liga.net, 2019. [URL: https://project.liga.net/projects/zelenskiy_business/]

„Putyin szerint Kijiv hozzálátott a minszki megállapodások lerombolásához” [Putyin zajavil, csto Kijev vzjal kursz na gyemontazs minszkih dohovorennosztyej]. TASSZ, 2022. február 8. [URL: https://tass.com/politics/13641525]

„Rejting” szociológuscsoport: A hatodik országos felmérés: A nyelvkérdés Ukrajnában (2022. március 19.). [URL: https://ratinggroup.ua/ru/research/ukraine/language_issue_in_ukraine_march_19th_2022.html]

„Rudy Guiliani Ukrajnába készül, hogy elősegítse a Trump ügyét segítő nyomozásokat” [Rudy Giuliani Plans Ukraine trip to Push for Inquiries That Could Help Trump]. New York Times, 2019. május 10., Section A, Page 1. [URL: https://www.nytimes.com/2019/05/09/us/politics/giuliani-ukraine-trump.html]

„Szenzációs hírek a 95. negyed stúdiójából: Videóval” [Tuka raszkril szenszacionnije fakti o Sztugyii „95 kvartal”: opublikovani kadri]. Antyikor, 2016. szeptember 1. [URL: https://antikor.com.ua/articles/124054-tuka_raskryl_sensatsionnye_fakty_o_studii_95_kvartal_opublikovany_kadry]

„Vlagyimir Putyin: A második világháború 75. évfordulójának valódi tanulságai” [Vladimir Putin: The Real Lessons of the 75th Anniversary of World War II], National Interest, 2020. június 18. [URL: https://nationalinterest.org/feature/vladimir-putin-real-lessons-75th-anniversary-world-war-ii-162982]

„Volodimir Zelenszkij elutasítottsága most először nagyobb az elfogadottságánál: Mi történt, és vajon vissza tudja-e szerezni a népszerűségét?” [Antyirejting Vlagyimira Zelenszkogo vpervije previszil ego rejting. Pocsemu eto proizoslo – i szmozset li on vernuty populjarnoszty? Otvecsaet Konsztantin Szkorkin: Carnegie.ru]. Meduza.io, 2020. július 15. [URL: https://meduza.io/feature/2020/07/15/antireyting-vladimira-zelenskogo-vpervye-prevysil-ego-reyting-pochemu-eto-proizoshlo-i-smozhet-li-on-vernut-populyarnost]

„Zelenszkij két év alatt tizenháromszor utazott Genfbe és Tel-Avivba, ahol Kolomojszkij lakik” [Za dva roki Zelenszkiji 13 raziv zlitav do Zsenyevi ta Tel-Aviva, gye meskae Kolomojszkij ‒„Szhemi”]. Ragyio Szvoboda, 2019. május 11. [URL: https://www.radiosvoboda.org/a/news-schemes-zelenskyy-perelyoty/29875430.html]

„Zelenszkij, Kolomojszkij, a PrivatBank, Ahmetov repülője és a heregi krím üzlet – az ukrán Pandora Papírok” [Ofsori Zelenszkogo, Kolomojszkij, Privatbank, szamoljot Ahmetova i geregi v Krimu‒glavnoje iz ukrainszkoj csasztyi Pandora Papers]. NV Biznyesz, 2021. október 3. [URL: https://biz.nv.ua/economics/pandora-papers-ofshory-zelenskogo-kolomoyskiy-privatbank-samolet-ahmetova-i-geregi-v-krymu-50187142.html]

„Zelenszkijt egy egész csapat kíséri – egy minibusz tele Kolomojszkij Privat Groupjának embereivel” [Za Zelenszkim jizdity szuprovid – mikroavtobusz kompaniji z hrupi „Privat” Kolomojszkoho]. Bihus.info, 2019. január 18. [URL: https://bihus.info/za-zelenskim-izdit-suprovid-mikroavtobus-kompanii-z-grupi-privat-kolomoyskogo/]

A New York Times interjúja Volodimir Zelenszkijjel. Ukrajna elnökének hivatalos weboldala. 2020. december 19. [URL: https://www.president.gov.ua/en/news/intervyu-volodimira-zelenskogo-new-york-times-65705]

A Trump elnök és Zelenszkij elnök közötti 2019. július 25-i telefonbeszélgetés leirata. [URL: https://apps.npr.org/documents/document.html?id=6429015-Trump-Ukraine-Transcript]

Az ukránok társadalmi-politikai attitűdjei: 2018. április [Szuszpilno-politicsni nasztroji zsityeliv Ukrajinyi: Kviteny 2018 roku]. Kijivi Nemzetközi Szociológiai Intézet, 2018. május 7. [URL: http://www.kiis.com.ua/?lang=ukr&cat=reports&id=764]

Brovinszka, M. „Zelenszkij bővíti vállalkozásai listáját: ’A nép szolgája’ brand most már a ruhaiparban és a cateringben is megjelent” [Zelenszkij rozsiriv szpiszok szvojeji intyelektualnoji vlasznoszti: zajmecija ogyezsdoj i kejteringom pod TM „Szluga narodu”]. Gyev.ua, 2022. február 4. [URL: https://dev.ua/ru/news/zelenskii-™]

Brovinszkaja, M. „Az 1+1 csatorna igazgatója: a TV-t nem foglalkoztatja más a politikán kívül” [Glava 1+1: TV nye predsztavljajet drugogo intyeresza, krome polityiki]. Liga.biz, 2019. január 9. [URL: https://biz.liga.net/pervye-litsa/reklama-marketing/interview/glava-11-tv-ne-predstavlyaet-drugogo-interesa-krome-politiki]

Esti Negyed, 2015. május 23. [URL: https://www.youtube.com/watch?v=Et-mM92HPxQ]

Esti Negyed, 2016. szeptember 10. [URL: https://www.youtube.com/watch?v=IAylBO5NkiQ]

Hill.TV, 2016. március 20. [URL: https://www.youtube.com/watch?v=bRVVwa2aXEs]

Koskina, Sz. „Ihor Kolomojszkij: Isten óvjon attól, hogy Turcsinov helyében legyen az ember!” [Ihor Kolomojszkij: „Upaszi bog okazatyszja na mesztye Turcsinova”]. LB.ua, 2014. május 16. [URL: https://lb.ua/news/2014/05/16/266620_igor_kolomoyskiy_ne_day_bog.html]

Krickaja, I. És Gnyennij, K. „Egy 880 millió dolláros probléma: Ahmetov mely üzleti érdekeltségei károsultak a leginkább a Zelenszkijjel való konfliktusa miatt, és melyek ütközhetnek még ezután is további nehézségekbe” [Problemi na $880 mln. Kakije biznyeszi Ahmetova posztradali iz-za konflikta sz Zelenszkim. I kakije jescsjo mogut szilno posztradaty]. Forbes Ukraine, 2021. december 8. [URL: https://forbes.ua/ru/news/problemy-na-880-mln-kakie-biznesy-akhmetova-pod-ugrozoy-iz-za-konflikta-s-zelenskim-08122021-2932]

Margarita Szimonyan Facebook-posztja, 2020. január 25. [URL: https://www.facebook.com/margarita.simonyan.5/posts/10157839312052305]

Medvegyev, D. „Miért értelmetlen kapcsolatokat ápolni a jelenlegi ukrán vezetéssel” [Pocsemu besszmiszlenni kontakti sz ninyesnyim ukrainszkim rukovodsztvom]. Kommerszant, no. 184, 2021. október 11., p. 3. [URL: https://www.kommersant.ru/doc/5028300]

Panina, N. V. Az ukrán társadalom 1994–2005 között: szociológiai megfigyelések [Ukrajinszke szuszpilsztvo 1994–2005: szociologicsnyij monitoring]. Kijiv, 2005.

Pjatyin, A. „Zelenszkij évi egymillió dollár feletti jövedelmet vallott be” [Zelenszkij zagyeklariroval dohod bolse $1 mln za god]. Forbes Russia, 2020. május 31. [URL: https://www.forbes.ru/newsroom/obshchestvo/401867-zelenskiy-zadeklariroval-dohod-bolshe-1-mln-za-god]

Putyin, V. Az oroszok és az ukránok történelmi egységéről [Ob isztoricseszkom jegyinsztve russzkih i ukraincev]. 2021. július 12. [URL: http://kremlin.ru/events/president/news/66181]

Szmirnov, Sz. „Kolomojszkij bábja: A Zelenszkij mögött álló ukrán oligarcha története” [„Marionyetka Kolomojszkogo”: isztorija ukrainszkogo oligarha, kotorij podgyerzsal Zelenszkogo]. The Bell, 2019. április 1. [URL: https://thebell.io/marionetka-kolomojskogo-istoriya-ukrainskogo-oligarha-kotoryj-podderzhal-zelenskogo]

Szolovjov, V. „Zelenszkij olyan államcsíny előkészületeiről beszélt, amelyben ő maga sem hitt” [Zelenszkij rasszkazal o gotovjascsemszja goszperervorotye, v kotorij szam on nye verit]. Kommerszant, 2021. november 26. [URL: https://www.kommersant.ru/doc/5098048]

Tkacs, M. „Kolomojszkij nyolc hónapja Genfben: ’Ostobaság volna ma Ukrajnába utazni’” [Kolomojszkij piszlja 8 miszjaciv u Zsenyevi: Pojihati szogodni v Ukrajinu bulo b ukraj nyeobdumano]. Ragyio Szvoboda, 2018. május 17. [URL: https://www.radiosvoboda.org/a/schemes/29171015.html]

Vlagyimir Putyin beszéde az ENSZ 2015. szeptember 28-i közgyűlésén [URL: http://kremlin.ru/events/president/news/50385]

Zigar, Mihail: Interjú a Privat Grouphoz közeli forrással, 2022.

Zigar, Mihail: Interjú Alexander Kwaśniewskivel, 2022.

Zigar, Mihail: Interjú Andrij Jermakkal, 2023.

Zigar, Mihail: Interjú Borisz Sefirrel, 2022.

Zigar, Mihai: Interjú Dmitrij Gordonnal, 2023.

Zigar, Mihail: Interjú egy jelentős ukrán oligarchával, 2022.

Zigar, Mihail: Interjú Ilja Hrzsanovszkijjal, 2022.

Zigar, Mihail: Interjú Makszim Galkinnal, 2022.

Zigar, Mihail: Interjú Natalja Jemcsenkóval, 2022.

Zigar, Mihail: Interjú Natan Saranszkijjal, 2022.

Zigar, Mihail: Interjú Rinat Ahmetovval, 2023.

Zigar, Mihail: Interjú Szergej Sefirrel, 2022.

Zigar, Mihail: Interjú Szerhij Lescsenkóval, 2022.

Zigar, Mihail: Interjú Szonya Koskinával, 2023.

Zigar, Mihail: Interjú Szvitlana Zaliscsukkal, 2023.

Zigar, Mihail: Interjú Viktor Pincsukkal, 2023.

JEGYZETEK

1 A helyes ukrán írásmód Kijiv; Kijev az orosz változat.

2 Kardos László fordítása.

3 Kardos Tibor fordításában Mária. (A szerk.)

4 Soproni András fordítása.

5 Weöres Sándor fordítása.

6 Sevcsenko valójában soha nem írt ilyen című verset; a Kobzos a költő első – valóban 1840-ben megjelent – verseskötetének a címe. (A szerk.)

7 A vers kéziratának keltezése szerint valójában 1844-ben. (A szerk.)

8 Hidas Antal fordítása.

9 Bár a cár halálát követően valóban szárnyra keltek olyan pletykák, amelyek szerint a cár öngyilkos lett, a források alapján a nyugati és az orosz történészek körében egyaránt konszenzus övezi, hogy Miklós tüdőgyulladásban halt meg. (A szerk.)

10 Makai Imre fordítása.

11 Szabó Tünde fordítása.

12 1920-ban a tizenkilencedik alkotmánykiegészítés szövetségi szinten garantálta a nők egyenlő választójogát, amelyet azonban ekkorra valamilyen formában valójában már az államok többségében törvénybe foglaltak (elsőként Wyomingban, 1869-ben). (A szerk.)

13 Nagy-Britanniában a – harminc év feletti, tulajdonnal rendelkező – nők valójában már tíz évvel korábban, 1918-ban választójogot kaptak. 1928-tól szavazhattak a férfiakkal azonos feltételek mellett. (A szerk.)

14 V. I. Lenin: Beszéd a hadiflotta első összoroszországi kongresszusán. 1917. november 22. (december 5.) Jegyzőkönyvi feljegyzés. In V. I. Lenin összes művei 35. Kossuth Könyvkiadó, 1978. 115–116. o. (A teljes beszéd: 112–117. o.) (A szerk.)

15 A Direktórium az első francia köztársaság öttagú kormányzati testülete volt 1795. november 2. és 1799. november 9. között.

16 A jogszabály „öt kalász törvény” néven is ismeretes. (A szerk.)

17 Fazekas István fordítása.

18 Az áldozatok pontos létszáma valójában 33-34 ezer fő között volt. A következő években ezen a helyszínen százezres nagyságrendben végeztek ki újabb foglyokat, az áldozatok közül összesen mintegy 50 ezer fő volt zsidó. (A szerk.)

19 A zsidókkal szembeni első tömeges (tízezres nagyságrendű, körülbelül húszezer áldozatot követelő) kivégzést valójában Kamenyec-Podolszkijban (vagy Kamjanec-Pogyilszkijban) hajtották végre mintegy egy hónappal korábban, 1941. augusztus 27–28-án, egyébként többségükben Magyarországról elhurcolt áldozatokkal szemben. (A szerk.)

20 A történészek mai konszenzusa alapján az áldozatok száma valóban ennyi volt, és a több ezer áldozatról szóló hírek túlzóak voltak. (A szerk.)

21 Alekszandr Szolzsenyicin: Hogyan mentsük meg Oroszországot? – Töprengések. Magvető, Budapest 1991, 13. o. Fordította: Soproni András.

22 16–20. oldal.

23 Az 1917-es októberi forradalomra a julián naptár szerint október 25-én került sor. A bolsevik hatalomátvételt követően bevezették a gregorián naptárat, és az új időpont november 7-e lett.

24 Valójában a választók 77,85%-a szavazott igennel. (A szerk.)

25 A Nyekraszov Parasztgyerekek című költeményéből származó sorokat Fodor András fordította. (A szerk.)

26 Soproni András fordítása.

27 Baka István fordítása.

28 Kucsma valójában több mint félmillióval kevesebb, 14,01 millió szavazatot kapott a második fordulóban. (A szerk.)

29 Metodológia: az ötvenes évek Szovjetuniójában létrejött neopozitivista szellemi irányzat, amelynek központi gondolata a társadalmi folyamatok kvantitatív modellezhetősége és a tudomány segítségével való befolyásolhatósága volt. A metodológusok a számítógépes programokhoz hasonló rendszerként képzelték el az emberi gondolkodást, amelyet megfelelő módszerekkel „át lehet programozni”. (A szerk.)

30 Kiszeljov valójában nem a RIA Novosztyinak, hanem átalakított változatának, a Rosszija Szegodnyának a vezetője volt. (A szerk.)

31 Mindkét név az orosz medvegy – medve – szóból ered. (A szerk.).

32 Az alább idézett részletek a szöveg online megjelent, teljes magyar fordításából származnak, amely a következő linken érhető el: https://moszkvater.com/a-nagy-gyozelem-75-eve/ (a fordító megjelölése nélkül).

33 Ágai Ágnes fordítása.

34 A szóban forgó követelés (4. cikkely) valójában nem a NATO 1997-es határainak helyreállításáról szólt, hanem arról, hogy Oroszország és az 1997. május 27-e előtt csatlakozott NATO-tagállamok nem állomásoztathatnak katonai egységeket és fegyverzetet a nevezett dátumot követően csatlakozott NATO-tagállamok területén. Bár a NATO mint védelmi szövetség alapvető működési logikáját figyelembe véve ez a követelés sem kevésbé abszurd, a keleti bővítés semmissé tétele (és így Magyarország NATO-ból való kiléptetése) a közkeletű tévhittel szemben soha nem merült fel orosz részről. (A szerk.)