Accidents d’amor és una novel·la breu inclosa dins del tractat Arbre de filosofia d’amor de Ramon Llull, que planteja la idea de morir d’amor per l’Amat com una prova de l’amor més digne i lleial. Els protagonistes del llibre son l’Amic i l’Amat, el fidel cristià i Déu, i al llarg de diferents proverbis expressats per diferents personatges com Dama d’Amor, Contrarietat d’amor, els donzells d’amor, Mort d’Amor i Vida d’Amor, es discuteixen les condicions i les virtuts a les quals s’exposa l’amor.

Ramon Llull

Accidents d’amor

Versió de Pere Antoni Pons

Tast de clàssics - 10

ePub r1.0

Titivillus 10.03.2021

Títol original: Accidents d’amor

Ramon Llull, 1298

Versió i adaptació: Pere Antoni Pons, 2016

Editor digital: Titivillus

ePub base r2.1

INTRODUCCIÓ

La primera vegada que Ramon Llull va anar a París, un dels principals centres de saber i de poder de l’Europa medieval, va ser amb l’objectiu de convèncer les autoritats universitàries de la ciutat perquè adoptessin l’Art com a mètode oficial de coneixement. L’Art era un sistema de pensament que, impulsat pel propòsit d’expandir la fe entre els infidels, Llull havia creat per demostrar que la religió cristiana era l’única de les monoteistes —de les altres, no calia ni preocupar-se’n— que es basava en una veritat racionalment demostrable. Sigui com sigui, l’afirmació que l’Art és una creació seva probablement hauria irritat el mateix Llull. Ell va explicar que li havia estat revelada per Déu en una de les experiències centrals de la seva vida: la de la il·luminació de Randa (1274), un puig de la Mallorca interior on el beat va viure retirat un temps, dedicat a la contemplació.

Era l’any 1287, o potser ja el 1288, quan Ramon Llull va arribar a París. Nascut a Ciutat de Mallorca el 1232, aleshores ja feia un quart de segle que havia dut a terme la seva «conversió a la penitència», després d’una joventut dissoluta i espurnejant de plaers mundanals, als quals va renunciar després de tenir cinc visions del Crist crucificat i d’escoltar un sermó del bisbe de Mallorca sobre la figura de sant Francesc d’Assís, el fill d’uns rics mercaders italians que va renunciar a tots els béns familiars per abraçar la pobresa i emular Jesús, i que seria un dels models de Llull fins al final dels seus dies.

En aquella primera visita parisenca, que es va convertir en una estada de dos anys, Llull va entrevistar-se amb el rei Felip IV el Bell i va impartir les seves primeres lliçons a la Universitat de la Sorbona. Les seves ensenyances van tenir un èxit força escàs i van ser contestades. En una universitat parisenca dominada pels representants de l’averroisme llatí, propugnadors d’una doble veritat, filosòfica i teològica, la unificadora vocació intel·lectual i espiritual de Llull ho tenia complicat per fer-s’hi un lloc. En resum, les ambicions del beat de convertir l’Art en un mètode unànimement reconegut i acceptat van quedar en poc més que no-res.

Per a un personatge amb la fe, la fortalesa d’esperit i la determinació intel·lectual de Llull, és de suposar que aquell contratemps va ser assumit com un embat que no quedava més remei que entomar, resistir i superar. Per a un home que, a trenta anys, havia abandonat la dona i els dos fills, havia renunciat a una confortable vida com a cortesà del rei Jaume II i havia emprès una peripècia vital marcada per les privacions, la contemplació, la itinerància (també per territoris hostils), l’estudi, l’ascetisme místic, el fervor apostòlic, el proselitisme missioner i la hiperproductivitat literària, filosòfica, científica i teològica, sobreposar-se a un fracàs com aquell no degué comportar cap especial sobreesforç.

O, si va comportar-lo, no es nota gaire en la seva biografia. Després de deixar París el 1289, Llull va prosseguir amb la seva frenètica i densíssima activitat: va reformular l’Art amb l’objectiu de simplificar-la; va ser rebut pels tres papes de Roma que van succeir-se en l’última dècada del segle XIII (Nicolau IV, Celestí V, Bonifaci VIII); va prendre part activa (com a instigador) en l’empresa de les croades després que el 1291 l’Islam conquerís Acre, l’últim bastió del cristianisme a Terra Santa; va fer el seu primer viatge al nord d’Àfrica (Tunis); va escriure algunes de les seves obres més destacades (Desconhort, també l’Arbre de ciència); va predicar als sarraïns de Nàpols; va tornar temporalment a la Mallorca natal i a Barcelona…

Vuit anys després d’haver-ne partit, Llull va anar a París per segona vegada. Va ser durant aquesta segona estada parisenca, que va allargar-se entre el 1297 i el 1299, quan va escriure l’Arbre de filosofia d’amor, que va dedicar als reis de França —en llatí al rei Felip IV el Bell i en llengua vulgar, segurament en francès, a la reina Joana de Navarra— i que és el tractat on hi ha inclosa la breu novel·la que aquí presentem, Accidents d’amor.

Per a Llull, que va viure i va escriure obstinat a guanyar terreny per a la fe cristiana (l’única fe vertadera) i que sempre va estar convençut que la millor manera de servir a Déu era a còpia d’obtenir uns resultats pràctics i tangibles (convertint tants infidels musulmans i jueus com fos possible), els instruments de la raó eren tan útils com els de l’emotivitat o els de l’estricta espiritualitat, entre altres motius perquè, segons ell, tots els ordres de la realitat estan regits per uns principis generals que, com l’home, tenen el seu origen en Déu, i, per tant, en última instància tot és racionalment comprensible i explicable.

L’obstinació d’anar guanyant contínuament terreny per al cristianisme respon a una concepció molt combativa i molt resolutiva de la fe. És la mateixa concepció que també va portar Llull a pensar, si més no en determinats períodes de la seva vida, que les accions que tenien incidència en el col·lectiu eren més eficaces i valuoses que l’experiència recollida i contemplativa de l’individu solitari.

Res d’això no treu, en qualsevol cas, que Llull —l’objectiu intel·lectual del qual va ser unificar la filosofia i la teologia, el saber natural i el sobrenatural, la raó i la revelació, tot per persuadir de lloar Déu i per lloar-lo ell mateix— no valorés també la relació personal, introspectiva, directa i exaltadament afectiva entre el creient i Déu. O el que és el mateix: entre l’Amic i l’Amat.

Tal com resumeix el primer volum de la nova Història de la literatura catalana, coordinat per Lola Badia i dedicat a la literatura medieval, Dels orígens al segle XIV, «una de les facetes més singulars de l’Art [recordem-ho: un sistema de pensament que funciona com un mètode de mètodes, racional, matemàtic, basat en una complexa i imaginativa lògica combinatòria] és l’aplicació que Llull en va fer a la contemplació en obres com l’Art amativa (1290), en què proposa una forma de pensament paral·lela a la de la ciència, que anomena amb el neologisme amància». És en aquest sentit que l’Arbre de filosofia d’amor és definit com «un tractat místic escrit per fer de contrapès a la filosofia de saber».

El punt de partida del vessant místic en l’obra de Llull és el Llibre de contemplació en Déu, una mena d’enciclopèdia espiritual que inclou textos de caràcter filosòfic, científic i autobiogràfic, que va ser redactat en àrab el 1272 i que està carregat de simbolismes. Sens dubte, l’obra més coneguda i popular de l’univers místic lul·lià és el Llibre d’amic e amat, redactat com a part integrant del Blaquerna vers el 1283, i compost per 357 passatges molt breus influïts pel bíblic Càntic dels càntics. La culminació de l’obra mística de Llull és l’Arbre de filosofia d’amor, escrit el 1298 «en una bela selva prés de París».

L’obra és una dissertació entre filosòfica, narrativa i al·legòrica sobre l’amor místic, i reprèn, amb diferències de contingut, la simbòlica estructura arbòria presentada alguns anys enrere a l’Arbre de ciència, redactat el 1295 o 1296. Com el de Ciència, doncs, l’arbre de Filosofia està format per les arrels, el tronc, les branques, els rams, les fulles, les flors i els fruits, que configuren les set parts del llibre i que, al seu torn, consten cadascuna de tres capítols.

A la introducció de l’obra, el personatge —ficcionat— de Ramon, decidit a combatre des de la raó i també des del fervor místic aquells que distingeixen entre la veritat científica i la religiosa (és a dir, els averroistes), troba una dona bella, Filosofia, que es plany perquè la Ciència, la seva germana, té molts servidors que l’estimen i ella, en canvi, en té pocs, molts menys dels que es mereix tenir per la seva dignitat i el seu honor. Com que Filosofia d’amor ha estat sovint negligida en favor de Filosofia de saber, Llull es proposa de rescabalar-la.

Tot i la seva estructura tan perfectament definida, Arbre de filosofia d’amor és, en conjunt, una obra de difícil accés per als no experts en l’obra de Llull. L’única escletxa en aquest hermetisme global la trobem, justament, en l’únic element discordant que presenta el regular format de l’obra. És una narració breu que apareix inserida en la cinquena part, De les fulles d’amor, i que Salvador Galmés, en la seva edició de 1935, va titular Accidents d’amor, manllevant l’expressió que el mateix Llull fa servir per presentar la història: «Dit havem de les fulles d’amor. Ara volem dir d’alcuns accidents que ixen d’amor e per amor en l’amic qui ama son amat».

Intensa i fervorosa —i molt més entretinguda del que pugui semblar en una primera ullada superficial—, Accidents d’amor és una narració al·legòrica que Ramon Llull, didàctic i utilitari com sempre, va escriure amb el propòsit d’instruir els creients perquè es lliuressin en cos i ànima a Déu, és a dir, perquè l’estimessin tan absolutament fins al punt de desitjar la mort i d’abraçar-la amb passió i sense temors quan aquesta arribi. Per a un lector modern, el motor narratiu i el nucli de sentit de la novel·la —que la mort de l’Amic sigui positiva i desitjable, i que per tant sigui preferible a la vida i que calgui buscar-la— poden resultar poc o molt llunyans, però cal entendre que responen a una lògica inapel·lable: si Déu ho és tot i s’ho mereix tot de part del fidel cristià, i si la mort és la millor i definitiva manera perquè l’ànima del fidel assoleixi per fi l’anhelada contemplació directa de Déu, doncs aleshores el fidel s’ha d’abandonar incondicionalment i completament a la fe —a l’amor a Déu— i la mort li ha de resultar gojosa i alliberadora.

Aviat entrarem en detalls, però primer direm que el minuciós i torturat èxtasi punitiu amb què l’Amic és instigat a morir per diversos personatges que surten a la novel·la n’és un dels aspectes més sorprenents i fascinants.

Escrita segons els patrons literaris de les novel·les de cavalleria, i potser influïda pel Roman de la Rose, un poema al·legòric sobre l’amor profà que gaudia d’un èxit esclatant en el París de l’època, Accidents d’amor té dos protagonistes claríssims, l’Amic i l’Amat, això és, el fidel cristià i Déu. Al seu voltant, hi orbita tota una galàxia de personatges secundaris —els donzells d’amor, el metge d’amor, Vida d’amor, Mort d’amor, Dona d’amor, etcètera—, cadascun dels quals es correspon amb un dels diversos continguts presentats a l’Arbre de Filosofia. Així mateix, cada escena i situació té un sentit al·legòric prou diàfan, sempre en relació a la necessitat que l’Amic i el seu amor es lliurin a Déu.

Vegem un resum del trepidant i tortuós argument, tot ple de potents contrastos que funcionen com aparents paradoxes (l’exaltació de l’agonia, l’assumpció terrible i entusiasta del sofriment, la necessitat de deixar-se endur per la follia d’amor…) i que presenten una riquesa de sentit formidable.

L’Amic (el creient), que ha emmalaltit a causa dels sospirs, els plors i els temors que li ha provocat l’Amat (l’amor a Déu, la fe), fa cridar un metge perquè el guareixi. Però el metge, lluny de guarir-lo, el porta a una cambra d’amor, el fa jeure en un llit d’amor i li dóna una medicina que no fa sinó augmentar-li l’amor i emmalaltir-lo encara més. Incapaç de suportar les desmesurades tribulacions de l’amor, i espantat perquè creu que el metge pretén matar-lo d’amor, l’Amic fuig i es refugia en un bosc amb la intenció de fer disminuir l’amor que sent. Però l’endemà la Dona d’amor envia a buscar-lo i l’Amic és empresonat en una presó d’amor, on és servit per uns donzells d’amor que li augmenten la malaltia, és a dir, el seu amor per l’Amat, per Déu.

És aleshores quan l’Amat decideix jutjar l’Amic per la infidelitat que ha perpetrat en contra seva. En el judici que determinarà la culpabilitat o la innocència de l’Amic, Vida d’amor actua com a advocat de l’acusat i exposa les raons per les quals se li ha de perdonar la vida, mentre que Mort d’amor fa de fiscal i argumenta per què l’Amic ha de morir a major glòria de l’Amat. La batalla dialèctica entre advocat i fiscal, amb un intercanvi de raons, rèpliques, contrarèpliques i refutacions, serveix a Llull per donar cos a la idea que la fe, l’amor a Déu, requereix un lliurament incondicional per part de l’amic, del creient.

Com no podia ser d’una altra manera, el judici acaba amb la condemna a mort de l’Amic, que aleshores demana de confessar-se. Com que mostra un penediment tan sincer per tots els pecats que ha comès, el personatge del confessor d’amor, que és Oració, prega a l’Amat que perdoni l’Amic. Sense èxit, esclar. Mentrestant l’Amic fa testament davant un notari d’amor: fa servir paper d’amor i tinta d’amor per redactar-lo. El testament és un cant d’amor i de fidelitat a l’Amat, a qui llega les potències de la seva ànima, i és també un avís als pecadors, a qui llega —en un dels detalls més literàriament brillants de tota l’obra— la por que té del seu Amat a causa dels pecats amb què l’ha ofès.

Un cop enllestit el testament, l’Amic es prepara per morir, resignat i conforme. Amb tot, i encara que els donzells d’amor no paren de servir-li metzines d’amor perquè es mori, Vida d’amor, conxorxada amb Prudència, li salva la vida. Aleshores cal que intervingui de nou Mort d’amor, que es conxorxa amb Saviesa (superior a Prudència, la seva filla) perquè s’acompleixi el que l’Amat ha establert. Saviesa aconsella a Mort d’amor que porti l’Amic pel món perquè sigui testimoni dels pecats que s’hi cometen, però com que l’Amic segueix sense morir-se, recomana que sigui portat fins a Jerusalem, l’escenari de la passió del Crist. Allà, els plors i la pena de l’Amic són tan grans que, per fi, mor.

Un cop mort, l’Amic és enterrat amb tres sudaris, símbols de la netedat de culpa i la puresa, de la seva condició de màrtir d’amor i, finalment, de la seva lleialtat cap a l’Amat i l’amor. L’epitafi que els donzells escriuen a la tomba de l’Amic representa la culminació de la idea que morir d’amor per l’Amat és la proesa màxima —la gesta millor i més desitjable, i la més convenient— del fidel cristià.

Accidents d’amor està escrita en un estil recargolat i dens, fruit d’una intel·ligència que desborda de passió i, alhora, funciona a ple rendiment, com un mecanisme implacable. L’adaptació moderna que n’hem fet i que aquí presentem intenta traslladar al català actual, i amb la màxima fidelitat, la naturalesa complexa d’un text ple de matisos i d’amagats racons de sentit, un text en el qual s’hibriden, sinuosos i turbulents, un desvari místic perfectament controlat i una lucidesa racional exaltadament desbridada.

Pere Antoni Pons

ACCIDENTS D’AMOR

1

DE LA MALALTIA QUE L’AMIC TÉ PER AMOR

[1] L’Amor havia fet sospirar, plorar i témer tant l’Amic que ara per culpa seva l’Amic estava malalt. I va demanar a l’Amor, mare del seu estimar, que transmetés un missatger al metge d’amor i li fes saber que desitjava que vingués a guarir-lo de la malaltia. Un cop l’Amor hagué transmès el desig al metge d’amor, aquest va arribar per guarir l’Amic de menor amor amb major amor. Aquell metge solia guarir amb concordança d’amor sense contrarietat de major amor. Amb les medicines d’amor que donava, tant l’amor com la grandesa de bondat, de duració i de les altres arrels es multiplicaven.

[2] El metge d’amor va fer jeure l’Amic en una bella cambra d’amor, decorada de belles figures que li recordaven el seu Amat i les seves nobleses i valors. També hi havia figures d’arbres bells i alts carregats de fulles, de flors i de fruits, dels quals emanava una intensa olor, així com figures d’ocells, de bèsties i d’homes bells i de dones belles. Aquelles figures van recordar a l’Amic que el seu Amat, que tantes criatures tan belles i tan grans havia creat, era bell i molt bondadós.

[3] El llit en què l’Amic va ser estirat per descansar i dormir era d’amor. Tenia la qualitat i la virtut que cap home que hi jagués no pogués dormir ni oblidar les belleses i nobleses de l’Amat.

[4] Després que l’Amic fos portat fins a la cambra d’amor i ficat dins el llit d’amor, va intentar dormir i descansar. Però en veure les belles figures de la cambra, i per culpa també de la naturalesa del llit d’amor en què estava estirat, va ser pres d’un amor més fervent i tot del que abans sentia. I va dir als seus servents que el llevessin del llit i el traguessin de la cambra, perquè, com més s’hi estava, més augmentava el seu amor i la seva malaltia més s’agreujava.

[5] El metge va prendre el pols a l’Amic, en va examinar l’orina i va entendre que l’Amic necessitava una medicina que l’excités fora mida i el fes parlar com un boig d’amor, perquè els que estan més sans per amor són els que en parlen sense comport. El metge va preparar la medicina de les arrels d’amor, però sense contrarietat ni minoritat d’amor, així seria més potent, i va donar-la a l’Amic perquè se la prengués per amor del seu Amat. Després de prendre’s la medicina, l’Amic va sentir-se més trasbalsat d’amor que abans. I va dir als seus donzells d’amor, que eren allà per servir-lo, que el metge havia enverinat amb amor la medicina amb la intenció de matar-lo d’amor, i els va manar que li aconseguissin un altre metge, un altre llit i també una altra cambra, i que li portessin un antídot que el guarís del verí d’amor. Els donzells van anar a una apotecaria on es venia un antídot fet d’amor, bondat, grandesa i virtut, que feia estimar els que no estimaven i despertava els qui dormien. Els donzells donaren l’antídot a l’Amic perquè se’l prengués, i la seva excitació i la seva malaltia d’amor es multiplicaren. L’Amic va maleir el mal metge i els mals donzells i es va proposar de fugir per anar a guarir-se a un bosc on no sentís parlar del seu Amat ni veiés cap figura que li fes pensar en ell o que el fes estimar-lo, perquè la malaltia que li causava l’amor que sentia per ell li resultava insuportable.

[6] Pres d’una forta febrada d’amor, l’Amic va passar tot aquell dia entre grans deliris, fins que a la nit va fugir aprofitant que el metge i els donzells dormien. En la seva fugida, l’acompanyaren Minoritat d’amor i Contrarietat d’amor.

2

DE LA PRESÓ DE L’AMIC QUE FUGIA DEL SEU AMAT I D’AMOR

[1] La Dona d’amor va entrar al matí a la cambra per veure l’Amic. No el va trobar. Va despertar el metge d’amor i els seus donzells servidors, els va demanar on havia anat el seu fill, malalt per culpa d’ella. En no veure l’Amic, el metge i els donzells d’amor s’estranyaren. El metge va dir que l’Amic, per tal de guarir-se del mal d’amor, s’havia escapat amb Minorificar, donzell de menor amor, i amb Contrariar, donzell d’amor contrari. La dona i el metge manaren a dos donzells d’amor, Concordar d’amor i Majorificar d’amor, que busquessin l’Amic i que, si el trobaven, capturessin Contrariar i Minorificar d’amor i a ell li supliquessin de tornar. Concordar i Majorificar partiren a la recerca de l’Amic. El trobaren enmig d’una bella esplanada que estava a tocar d’un gran bosc. Li suplicaren que tornés amb la Dona d’amor i es deixés guarir pel metge d’amor.

[2] L’Amic es va negar a tornar amb la Dona d’amor i amb el metge d’amor, i va dir que la Dona d’amor tenia el perillós costum de turmentar i matar els seus servidors, i que el seu metge era un home fals que posa verí d’amor a les medicines, amb les quals només fa que augmentar els mals i les afliccions d’amor, i que per aquestes raons es negava a sotmetre’s a una dona tan malèvola i a un metge tan deshonest. Concordar i Majorificar d’amor volgueren endur-se l’Amic d’amor, però Contrariar i Minorificar s’hi oposaren i aconseguiren evitar-ho. La batalla de Majorificar i Concordar d’amor contra Minorificar i Contrariar d’amor va ser terrible. Concordar i Majorificar haurien obtingut la victòria, si no hagués sigut per l’Amic, que en la lluita va fer costat a Contrariar i Minorificar. A la fi, Concordar i Majorificar van ser vençuts i capturats. Van romandre presos fins que vingueren a ajudar-los dos àngels d’amor enviats per l’Amat amb l’ordre de capturar i d’encadenar l’Amic i també Contrariar i Minorificar. A la fi, tots tres van ser tancats dins la presó d’amor.

[3] L’Amic estava pres dins la presó d’amor. Moltes eren les cordes d’amor amb què estava subjectat al seu Amat per tal que no se n’escapés ni tampoc eludís les afliccions d’amor. Bonificar, Magnificar i els altres donzells d’amor el servien. Bonificar li donava suculentes viandes d’amor i Magnificar li donava viandes d’amor en abundància, mentre que Durar i Possificar contínuament li abocaven vi fort d’amor perquè en begués. Com més menjava i bevia en aquell àpat d’amor, més creixia la seva malaltia i més estava afamat i assedegat d’amor.

[4] L’Amic va enviar a l’Amat Humilitat, Paciència i Pietat perquè li alleugés els mals d’amor. També va demanar-li uns altres servidors, perquè aquells que tenia el mataven per amor. I si l’Amat no volia satisfer-li cap d’aquestes peticions, doncs que el matés per amor: s’estimava més morir que sofrir uns mals d’amor tan insuportables.

3

COM L’AMIC VA SER CONDEMNAT A MORT PER AMOR

[1] L’Amat volia jutjar l’Amic per amor i condemnar-lo a mort, però la Dona d’amor, temorenca de no trobar un altre amador tan bo si el seu fill i amic moria, va pregar a l’Amat que donés a l’Amic Vida d’amor perquè li fes d’advocat i al·legués les raons per les quals no havia de morir. L’Amat va donar a l’Amic Vida d’amor perquè li fes d’advocat mentre que ell va agafar Mort d’amor perquè fes de fiscal i exposés les raons per les quals l’Amic havia de ser condemnat a mort.

[2] Les raons d’amor són les arrels d’amor, i el llibre en què són escrites és d’amor. Va ser d’aquell llibre que Vida d’amor va llegir per argumentar a favor de l’Amic i al·legar que l’amor bo i gran és l’amor que dura molt de temps, perquè per aquesta mena d’amor l’Amat té un amador bo, gran i durador. Per això l’Amat no havia de matar l’Amic per amor en plena joventut sinó quan ja fos vell. Mort d’amor va replicar que el bon i gran amor és el que, per major amor, fa morir l’Amic pel seu Amat.

—I és per això que, si l’Amic no mor per amor quan estima el seu Amat, l’amor no és de gran bondat i va acompanyat de Minoritat i Contrarietat d’amor, les quals ajuden l’Amic a fi que no mori d’amor i l’empenyen a perpetrar enganys i cometre traïcions contra l’amor i el seu Amat, com quan va escapar-se del metge i se’n va anar al bosc per no estimar amor ni el seu Amat, i per oblidar-los. En plena fugida fins i tot va posar-se del bàndol de Contrariar i Minorificar, quan aquests lluitaren contra Concordar i Majorificar. És per totes aquestes raons i per moltes altres, Amat —va dir Mort d’amor—, que cal que l’Amic mori.

[3] —Amat —va dir Vida d’amor—, al desè capítol de la rúbrica que ensenya la pràctica del bon amor, on són establertes les condicions d’amor, una condició diu que «sense la concordança de l’Amic i de l’Amat no hi ha cap amor que pugui ser bo». I si vós, Amat, mateu el vostre Amic, no hi haurà concordança entre vós i ell, perquè mai no pot haver-hi concordança entre el que mata i el que mor. I com que sense concordança entre l’Amic i l’Amat l’amor no pot ser bo, i com que vós sou ben estimat, no podeu ser contrari al bon amor.

Mort d’amor va replicar que en el catorzè capítol d’aquella mateixa rúbrica, una condició d’amor diu que «el bon amor és el final i el repòs del bon amador».

—I vós, Amat —va dir Mort d’amor—, sabeu que l’Amic us va enviar Humilitat, Paciència i Esperança a través de missatgers que us van dir que ell no volia viure perquè no volia suportar les torbacions d’amor. Això us fa veure que el seu no és un bon amor, perquè, si ho fos, trobaria repòs en les torbacions que li causa l’amor. Com que el seu amor no és bo, no és digne de viure i és just que mori.

[4] —Amat —va dir Vida d’amor—, al segon capítol de la rúbrica del gran amor, una condició d’amor estipula que «no pot ser gran el poder que no pot fer res d’amor». I si mateu l’Amic, no hi haurà poder que pugui fer res d’amor, i el poder d’amor serà feble i no vigorós. Per això fareu mal fet, si mateu l’Amic, i pecareu contra el poder d’amor, que és gran gràcies a la vida de l’Amic. Perquè, mentre l’Amic sigui viu, el poder d’amor donarà grans desigs, amors, sospirs i plors, que l’Amic suportarà per amor.

—Amat —va dir Mort d’amor—, és per la mateixa condició que ella esmenta que vull jutjar si cal que l’Amic mori; perquè, si mor per amor, el poder d’amor serà molt més potent si empeny l’amor a matar l’Amic que no pas si el deixa viure. És per això que apel·lo al dret i la raó per fer que l’Amic mori per amor a fi que el poder d’amor pugui fer aquelles grans coses que només fa quan amor ordena matar aquells que estimen.

[5] —Amat —va dir Vida d’amor—, al primer capítol de la rúbrica sobre la durada i l’amor, s’hi pot llegir una condició que diu: «només l’amor que dura pot tenir poder d’estimar». I és per això que, si mor l’Amic, també morirà l’amor, perquè l’amor només pot viure si pot estimar i perquè l’amor no pot estimar sense l’Amic. És per això que, si mateu l’Amic, matareu l’amor, i fareu mal fet i contra ell cometreu pecat, perquè és gràcies a ell que heu tingut molt bons amadors.

—Amat —va dir Mort d’amor—, en el tercer capítol d’aquesta mateixa rúbrica es llegeix que «cap amor no pot durar en una voluntat que es cansi d’estimar». I com que l’Amic està cansat d’estimar, tal com va demostrar quan va escapar-se del metge d’amor que multiplica l’amor amb les seves medicines, el seu amor no pot durar. És millor, per tant, que mori mentre en ell duri l’amor que no pas quan ja no estimi gens.

[6] —Amat —va dir Vida d’amor—, al dotzè capítol de la rúbrica del poder d’amor es llegeix que «com més poder d’amor té l’amador, amb més força estima». El fet que l’Amic estigui tan torbat per amor, fins al punt que no pot suportar-ne els turments ni tampoc pot viure segons el curs natural de les coses, demostra que en ell l’amor té un poder sobrenaturalment gran. Per tant és just i raonable que vós, Amat, faceu viure l’Amic per tal que l’amor exerceixi, gràcies a vós, un gran poder sobre ell, i el faci un vigorós i gran amador que us estimi, us honri i us serveixi.

—Amat —va dir Mort d’amor—, Vida d’amor creu que dóna arguments favorables a l’amor i en dóna de contraris a l’Amic. Perquè l’amor tindrà un poder molt més gran i fort si mata l’Amic (ni la natura ni res per sobre del curs natural de les coses podrà impedir-ne la mort) que no pas si l’Amic pot defensar-se de l’amor i contrarestar-lo, i així evitar de morir.

[7] —Amat —va dir Vida d’amor—, al setè capítol de la rúbrica de la saviesa i l’amor, s’hi llegeix: «Qualsevol amic savi és adversari dels enemics d’amor». I com que el vostre amic és savi, perquè durant molt temps ha estat contrari a la gola, la luxúria, l’avarícia i altres enemics d’amor, per força heu de voler que visqui, així ajudarà l’amor en la lluita contra els seus enemics.

—Amat —va dir Mort d’amor—, Vida d’amor no diu la veritat perquè bé que l’Amic, quan fugia, anava contra Concordar i Majorificar, que són servidors i missatgers d’amor, i en canvi ajudava Contrariar i Minorificar, que són missatgers del fals amor. Per això és tan urgent que l’Amic mori per amor.

[8] Moltes altres condicions al·legaren, una contra l’altra, Vida d’amor i Mort d’amor, tantes que seria massa llarg d’explicar-les totes. Finalment, l’Amat va demanar consell respecte de les al·legacions d’amor que havia sentit, perquè no volia emetre un veredicte sense abans rebre consell.

[9] L’Amat va fer-se aconsellar per les arrels d’amor. Va demanar quines l’aconsellaven que sentenciés l’Amic a viure i quines que el sentenciés a morir. Contrarietat i Minoritat d’amor s’avançaren per dir a l’Amat que l’Amic no havia de morir, tal com Vida d’amor ho havia demostrat irrefutablement citant moltes autoritats sobre l’amor. Totes les altres arrels d’amor digueren a l’Amat que l’Amic havia de morir per amor, perquè Mort d’amor havia demostrat persuasivament que així convenia d’acord amb el que estava estipulat en les condicions d’amor. Havent sabut l’Amat que l’Amic havia tingut amistat amb Minoritat i Contrarietat d’amor contra ell i contra les altres arrels d’amor, va sentenciar l’Amic a morir per amor.

4

COM L’AMIC VA MORIR PER AMOR

[1] L’Amic va assabentar-se que el seu Amat l’havia condemnat a mort, i va maleir Contrarierat i Minoritat, que s’havien posicionat a favor seu tot i que ell no els ho havia demanat, perquè era per culpa d’elles que l’Amat no confiava en ell.

[2] L’Amic va demanar de confessar-se. Volia confessar tots els pecats de la seva vida. Els donzells d’amor portaren Oració, el confessor d’amor, fins davant l’Amic, que es va confessar, amb contrició, humiliat i temor, entre llàgrimes, sospirs i plors. Però abans que es confessés, Oració va dir a l’Amic aquestes paraules:

[3] —Amic —va dir el confessor d’amor—, tothom que es confessa ha d’anar vestit i ornat amb virtuts, ha de deslliurar-se de vicis i de pecats, ha de tenir una voluntat i un penediment forts i ferms, i mai no ha de tornar a cometre el pecat que ha comès ni tampoc cap altre. A més, també ha d’estar apesarat i dolgut per culpa del seu pecat, i ha de tenir en Déu una gran i bona esperança, i s’ha de sotmetre totalment a tot allò que el seu bon confessor li imposarà com a penitència. Si no fa tot això, la seva confessió val ben poc.

[4] »A més, l’Amic també ha d’escrutar, amb l’enteniment, la memòria i la imaginació, tots els seus sentits corporals, i ha de buscar-hi els pecats que ha comès tot veient, sentint, ensumant, tastant, tocant, parlant, imaginant, recordant, entenent, estimant o deixant d’estimar. I per cada falta i cada pecat ha de mostrar una sentida contrició i un gran dolor i ha de fer tanta penitència i ha d’esmenar el mal que ha fet tant com pugui. Qui es confessa d’aquesta manera veurà com la seva confessió és presentada a l’Amat per Pietat i Misericòrdia.

[5] L’Amic es va disposar a confessar-se tal com havia detallat el confessor d’amor, i va dir que havia pecat moltes vegades amb els ulls quan havia vist belles criatures, perquè s’alegrava més per la bellesa d’elles que per la de l’Amat que les ha creades a significança de les pròpies belleses per tal que els amadors se n’alegrin.

[6] L’Amic va dir que havia pecat d’oïda contra l’Amat moltes vegades, perquè quan sentia parlar malament del seu Amat o contra alguna persona santa i bona, no reprenia aquells qui en malparlaven i no defensava l’Amat ni tampoc aquella persona contra la qual s’havien vessat injúries. I va dir també que moltes vegades havia anat a escoltar sermons inútilment retòrics en comptes de sermons plens de veritat, i que s’adormia en escoltar les paraules bones i es deixondia amb les dolentes.

[7] —Senyor confessor d’amor —va dir l’Amic—, les olors de les flors i de les pomes m’han fet recordar la luxúria, i imaginar-me-la. I les suculentes viandes moltes vegades m’han fet menjar massa i beure en excés. I els llits blans i el tacte de la carn moltes vegades m’han fet pecar contra el meu Amat. I la meva imaginació no es refrenava, sinó que es multiplicava en imaginar els plaers temporals.

[8] »He pecat contra el meu Amat amb els meus recordar, entendre i estimar. L’ignorava i l’oblidava expressament per tal que recordar-lo i entendre’l no m’impedís de gaudir les vanitats d’aquest món, que tant estimo, i recordava, entenia i estimava vicis i pecats, però no virtuts ni bones obres. I és per això que amb les mans feia mal, i amb els peus anava per camins extraviats, i amb la boca deia paraules dolentes i mentideres que eren molt lletges de sentir.

[9] »He ofès el meu Amat amb moltes altres menes de pecat —va dir l’Amic—, i he comès errors i pecats contra el meu Amat amb el meu cos sencer i amb el meu esperit complet i amb la totalitat del meu ésser. Per això n’estic penedit i sento dolor i tristesa, i me’n planyo, i sospiro i ploro, i faig propòsit d’esmena, i em sotmeto a penitència, en cos i ànima, al vostre judici. I si la meva vista i els altres sentits, així com els membres del meu cos i totes les potències de l’ànima, han ofès el meu Amat, és bo que siguin castigats i se’ls imposi una dura penitència, perquè, de tot el que en farà l’Amat, n’estaré content i satisfet, i no vull que se m’estalviï res ni que se’m tracti amb condescendència.

[10] Quan l’Amic va haver confessat, el confessor d’amor va sentir una gran pietat envers ell i va pregar a l’Amat que li perdonés els pecats, i va dir a l’Amic que tingués una gran i positiva esperança que l’Amat li donaria clemència, perdó i pietat. L’Amic va enviar a l’Amat Justícia i Pietat perquè li diguessin que ell estaria satisfet tant si era castigat com perdonat, i que tot esperava rebre-ho igualment de l’Amat perquè, en ell, la misericòrdia i la justícia són germanes.

5

DEL TESTAMENT DE L’AMIC QUE ES MOR PER AMOR

[1] L’Amic va fer anar a buscar un bon notari d’amor perquè volia fer testament de tot allò que li havia encomanat el seu Amat. Va deixar el cos als cucs, perquè se’l mengessin, i el va deixar també a la pols de la terra, perquè el vent l’escampés i no en quedés res més que oblit. Massa vegades havia ornat el cos i l’havia vestit de belles vestimentes perquè la gent parlés d’ell i així poder satisfer la seva vanitat.

[2] Amb desigs i sospirs, i amb els ulls plens de llàgrimes i de plors, l’Amic va deixar el seu cor als amadors d’amor i als penitents d’amor, i els va deixar la seva imaginació per tal que imaginessin les belleses de la glòria del seu Amat i les penes de l’infern i la lletjor dels dimonis. I va deixar al seu Amat la seva memòria, el seu enteniment i la seva voluntat, per així recordar-lo, entendre’l i estimar-lo. I va deixar als homes pecadors les pors que li provocava el seu Amat a causa de tots els pecats comesos.

[3] El bon notari d’amor va escriure el testament d’amor amb tinta d’amor i en paper d’amor, i les arrels d’amor van exercir de testimonis. I el notari d’amor va mostrar a l’Amat el testament. Llavors l’Amat va manar a Justícia, Lleialtat, Prudència, Fortalesa i Caritat que fossin marmessors dels béns de l’Amic i que executessin el testament segons la voluntat del testador.

6

DE L’ORACIÓ QUE VA FER L’AMIC ABANS DE MORIR

[1] Com que l’oració és el missatger amb què l’Amat transmet gràcia i perdó a l’Amic, aquest va enviar al seu Amat Esperança, Mercè i Pietat, les quals pregaren a l’Amat que les arrels d’amor no matessin l’Amic fins que no hagués dit la seva oració. L’Amat va consentir-hi i va permetre a l’Amic que, com ell volia, digués la seva oració abans de morir. Va posar-li, però, una condició: havia de dir-la amb santedat.

[2] L’Amic es va concentrar al màxim per pregar i adorar el seu Amat. L’home que prega i adora un Amat tan noble i poderós ha de ser molt diligent en dir la seva oració, i qui ha de morir no pot mostrar-se negligent, en la seva darrera hora, quan ha de pregar a Déu. Més enllà de la fi darrera, ningú que hagi mort en pecat mortal no podrà trobar ni confort ni remei en la pregària.

[3] L’Amic es va humiliar posant-se de genolls i, entre sospirs, va elevar el cor cap al seu Amat per estimar-lo, i va orientar la seva memòria per recordar la misericòrdia de l’Amat, i va concentrar el seu enteniment a entendre’n la justícia, i va alçar les mans cap al cel a l’espera de rebre gràcia i perdó, i plorant amb els ulls plens de llàgrimes va mirar el cel perquè en baixés aigua de misericòrdia que el rentés dels pecats. I, amb tanta sinceritat i tanta humilitat com va poder, va dir aquestes paraules:

[4] —Amat —va dir l’Amic—, l’oració és una petició que l’home fa a Déu perquè doni i perdoni. Qui demana benaurança i glòria eterna a Déu no pot voler un do millor. I qui demana perdó i misericòrdia pels seus pecats, convé que ho demani amb dolor i amb contrició, penedit dels seus pecats. I és per això, Amat, que jo no sóc digne de demanar aquests dos dons tan grans perquè, si ja era poc de naixement i per natura, menys sóc ara amb tots els pecats que he comès. Com que no sóc digne de rebre uns dons tan grans, no faig la meva petició d’acord amb la meva condició. I vós, Amat, que doneu d’acord amb el vostre honor i la vostra dignitat, doneu-me glòria eterna, i perdoneu-me tots els pecats. És segons les vostres qualitats, no pas segons les meves, que us demano, entre plors i sospirs, glòria i perdó, tot recordant-vos, entenent-vos, estimant-vos i suplicant-vos clemència.

[5] »Amat —va dir l’Amic—, la vostra gran bondat us inclina a donar grans dons i no petits, i la vostra misericòrdia us predisposa a perdonar més les maleses, les culpes i els pecats greus que no pas els lleus. I és per això, Amat, que, a pesar dels meus escassos mèrits i dels meus nombrosos i greus pecats, us demano que atengueu les meves oracions segons la vostra naturalesa, no segons la meva.

[6] »Amat, la raó, la justícia i la veritat em constrenyen a estimar el vostre judici si no em voleu perdonar i em voleu condemnar pels meus pecats. Per això m’obligo a acatar el que dicteu que em passi, tant si em salveu com si em condemneu. I si jo us demano el paradís, Amat, és per misericòrdia, generositat, pietat i perdó que us el demano, perquè la justícia i la raó m’inclinen, de manera natural, a estimar veure-us, lloar-vos, estimar-vos, honrar-vos i servir-vos en la glòria, i la natura del bé em fa desitjar la vostra glòria alhora que em fa detestar les penes infernals que turmenten els condemnats que no us poden veure ni estimar, ni lloar, ni honrar ni servir. I és per això, Amat, que no us ho heu de prendre com un deshonor ni com una ofensa si us demano el vostre amor i la vostra glòria, per a les quals m’heu creat, ni tampoc si us demano perdó i misericòrdia, per tal que us pugui veure i estimar, lloar i beneir eternament i sense fi.

[7] »Amat gloriós i ple de bondat, si fos just i raonable no demanar-vos perdó, la vostra misericòrdia no obraria en els homes pecadors, i l’esperança que doneu als homes pecadors, que de vós esperen mercè i pietat, seria falsa, viciosa, gens autèntica ni virtuosa. I si cap home, tant se val si just o pecador, no us hagués de demanar la glòria, la vostra generositat i la vostra caritat estarien ocioses, i com que això no pot ser, què té de sorprenent que un home pecador us demani el vostre amor, la vostra misericòrdia, el vostre perdó?

[8] »Amat, en el capítol dedicat a l’oració que hi ha en un llibre que he fet de Proverbis pel vostre amor, s’hi llegeix que qui demana un gran bé ha de tenir un gran amor a la bondat del senyor a qui demana el gran bé en qüestió. I, en un altre proverbi, s’hi llegeix que qui demana al seu Amat que el gran bé duri molt temps, ha de pregar més cops i durant més estona. Vet aquí la raó per la qual, ara que estic a punt de morir, us consagro tot el meu amor a fi d’estimar la vostra bondat. I, si em deixeu viure, vull pregar-vos, lloar-vos i beneir-vos fins a la mort. I, com que jo, Amat, faig tot el que està al meu abast en termes d’oració, de raó i de dret, requereixo que em doneu el vostre do i el vostre perdó perquè, si no ho feu, jo seria més just a l’hora de pregar-vos i d’estimar-vos que no pas vós a l’hora de donar i perdonar, i això és impossible. I, com que és impossible, no puc desesperar de no obtenir el vostre do i el vostre perdó.

[9] »Amat pròdig en tots els béns, tu m’has donat l’existència i m’has fet ésser humà, que és el millor ésser creat que es pot ser, llevat dels àngels. Has donat a l’ésser humà tots els éssers vivents perquè el serveixin, i aquest do tan gran me l’has donat en aquesta vida sense que jo te’l demanés; així i tot tu, per la teva magnanimitat, gràcia i amor, me l’has volgut donar. I si tu, Amat, ara que estic a punt de morir, no em donessis perdó ni paradís, tal com et prego i et suplico tant com puc, resultaria que tu dónes més sense que t’ho preguin que quan t’ho supliquen, i que dónes més en aquest món, on donar és menys valuós que en l’altre, i que ho fas tot a l’inrevés de tan bé com sols fer-ho, i jo no em puc creure tot aquest capgirament de cap de les maneres. No té res de sorprenent, en definitiva, que et demani i esperi de tu un do i un perdó que estiguin a l’altura del teu amor i dels teus bons costums.

[10] »Amat poderós —va dir l’Amic—, si jo et demanava un do que no poguessis donar-me, on seria la sorpresa si no me’l donaves, ja que no me’l podies donar? Però a tu et resulta senzill donar i perdonar, i molt millor sense cap comparació, igual com a mi em resulta senzill demanar-te misericòrdia i perdó i esperar de tu que me’ls donis. Per això, Amat, dóna i perdona, i no tinguis en compte a qui dónes i perdones, sinó tingues en compte només com donar i perdonar és propi de tu.

[11] »Amat virtuós —va dir l’Amic—, tu t’has donat perquè jo et recordi i t’entengui. I si no et dónes a mi per tal que siguis amat en l’altra vida, i en aquesta sí que te m’has donat, en la mesura que em fas recordar, entendre i estimar, resultarà que te m’hauràs donat més per amar en aquesta vida que no pas en l’altra, en què no et podré amar si en aquesta vida no vols perdonar-me. I resultarà també que t’estimes més ser amat, entès i recordat en aquesta vida que no pas en l’altra, en què no vols que jo t’estimi, només que t’entengui i que et recordi, que és l’únic que podré fer si sóc condemnat. I això no és possible, perquè no es correspon ni amb les teves virtuts ni amb el teu amor, per això tinc plena esperança que tu em donis i em perdonis tant com jo ho desitjo.

[12] Moltes més raons i oracions hauria dirigit l’Amic a l’Amat, però per por que els seus enemics, que l’havien acusat davant del seu Amat, no li imputessin fals testimoni argüint que només allargava l’oració per allargar la vida i evitar la mort, va donar per acabada l’oració i va obrir la boca, i va pensar que expirava i moria per amor.

7

COM L’AMIC NO VA PODER MORIR

[1] Amor plorava, perquè quan va veure l’Amic amb la boca oberta es va pensar que s’estava morint. Moltes de les arrels d’amor també ploraven, perquè sentien una gran pietat per l’Amic, condemnat a morir per excés d’amor. La dama Vida d’amor, quan va veure que l’Amic encara era viu, va pregar a Prudència que li donés ajuda i consell per tal d’ajudar l’Amic, perquè la seva mort li causava molta pena. Prudència va dir a Vida d’amor aquestes paraules:

[2] —Si l’Amic que estima tan intensament, i mor per amor, recorda la bondat de l’Amat i oblida el dolor i les tribulacions que l’amor li causa, la bondat li farà bé per amor, perquè la natura del bon amor és fer el bé quan l’Amic recorda el seu bon Amat. I, mentre la bondat faci bé a l’Amic, Mort d’amor no podrà matar-lo, perquè no el pot matar sense fer-li mal, i de mal no n’hi pot fer, perquè la bondat d’amor fa bé a l’Amic.

[3] »L’Amic que sent un intens plaer i mostra una gran paciència a l’hora d’aguantar els esllanguiments i les tribulacions d’amor, no pot morir per amor, perquè els plaers i la paciència l’ajuden contra els mals d’amor, tenint en compte que el plaer dóna repòs i la paciència és una virtut que s’imposa a totes les coses.

[4] »Al cinquè capítol de les condicions de duració i d’amor es llegeix que el fals amor no pot durar. Se’n dedueix, doncs —va dir Prudència a Vida d’amor—, que l’amor vertader sí que pot durar. És per això que, mentre l’Amic senti un amor vertader i tingui present que ell és un amador veritable i que té un Amat veritable, no podrà morir, perquè la veritat d’amor, gràcies a la virtut de l’Amat vertader, té la virtut de vèncer la mort.

[5] »Al catorzè paràgraf de la rúbrica del poder d’amor, s’hi llegeix que el poder d’amor menor no pot oposar-se al poder d’amor major, ja que el poder d’amor major derrotarà sempre el menor. I és per això que l’Amic que té un poder d’amor major no pot morir, perquè aquest li fa costat contra el poder d’amor menor.

[6] »Al segon capítol de les condicions de saviesa i d’amor, s’hi pot llegir: «Cap amat no desitja ser estimat ni servit per un amic fals i viciós». D’això, se’n dedueix que si l’Amic és savi i discret, l’Amat voldrà que ell el serveixi. I com que l’Amat vol ser servit per un amic savi, impedirà que l’Amic mori pel seu amor.

[7] »Al sisè capítol de les condicions de voluntat i d’amor, s’hi llegeix: «En la voluntat que va contra el gran amor, no hi ha concordança entre l’Amic i l’Amat». És per això que l’Amic que té una gran concordança amb el seu Amat, i que li lliura tota la seva voluntat, no pot morir, perquè la concordança l’ajuda a viure.

[8] »Al primer capítol de les condicions de virtut i d’amor, s’hi llegeix: «Virtut, veritat i amor són les riqueses i els tresors de l’Amic i l’Amat». És per això —va dir Prudència a Vida d’amor— que si l’Amic té virtut, veritat i amor, les riqueses i tresors que posseeix l’ajuden contra la mort que el vol matar, perquè amb la virtut es defensa dels vicis, amb la veritat es defensa del fals amor, i amb l’amor es defensa de la ira i del desamor.

[9] »Al desè capítol de les condicions de veritat i d’amor, s’hi llegeix que veritat d’amor menor té por de l’home fals. Això vol dir que l’Amic que sent major amor envers el seu Amat no en té, de por de l’home fals. Se’n deriva, d’això, que si l’Amic estima l’Amat amb major amor no ha de témer res i pot ser un lluitador ardit, perquè aquesta ardidesa li donarà una gran força i el farà lluitar coratjosament contra la mort.

[10] »Al segon capítol de glòria i d’amor, s’hi llegeix que ningú no pot obtenir una gran glòria sense concordança entre l’Amic i l’Amat. D’això se’n dedueix, doncs —va dir Prudència—, que si l’Amic té una gran concordança amb el seu Amat, gràcies a aquesta gran concordança assolirà una gran glòria, i gràcies a aquesta gran glòria obtindrà un gran repòs de la pena que l’afligeix, i, gràcies a aquest gran repòs, resistirà la pena de la mort, que no el podrà matar.

[11] »Al vuitè capítol de diferència i d’amor, s’hi llegeix que un amic que no distingeixi entre els béns i els mals d’amor no pot tenir amor menor. És per això que si l’Amic obté plaer dels mals d’amor que l’afligeixen, igual com sent plaer amb els béns d’amor, les tribulacions d’amor no el podran matar, perquè n’obtindrà plaer, i la mort no pot matar cap home que no estigui afligit.

[12] »Al setè capítol de concordança i d’amor, s’hi llegeix: «De menor amor, se’n deriva una menor concordança entre l’Amic i l’Amat». És per això que, si l’Amic té un gran amor, tindrà una gran concordança amb el seu Amat. I serà gràcies a aquesta concordança que l’Amat i la concordança defensaran l’Amic contra la mort, que no el podrà matar.

[13] »Al quart capítol de contrarietat i d’amor, s’hi llegeix que, quan més contrarietat hi ha entre l’Amic i l’Amat, és sempre per culpa del pecat. És per això que si l’Amic és virtuós i no comet pecats, la mort no el podrà sotmetre, perquè no tindrà res amb què matar-lo, atès que contrarietat és l’arma amb què la mort pot matar l’Amic.

[14] »Tal com es llegeix al primer capítol de començament i d’amor, si l’Amic comença el seu estimar al mig d’amor, la mort no podrà endur-se l’Amic ni robar-lo al seu Amat, perquè la mort no pot irrompre al mig d’amor per matar l’estimar de l’Amic, només pot matar l’estimar que està en les extremitats d’amor. I, com que la mort no pot tocar l’estimar que està al mig d’amor, no morirà l’Amic, perquè no pot ser que un amic mori mentre sigui viu el seu estimar.

[15] »Al primer capítol de mitjà i d’amor, s’hi explica l’ensenyança segons la qual l’Amic pot plantar cara a la mort, perquè, si situa el seu estimar al mig d’amor, entre ell i el seu Amat hi haurà solaç d’amor.

[16] »Al tercer capítol de fi i d’amor, s’hi llegeix l’ensenyança segons la qual l’Amic pot escapar-se de la mort. Cal que l’amar de l’Amic, i el seu recordar i el seu entendre, es dirigeixin amb prestesa cap al seu Amat, perquè si l’Amic va de seguida cap a l’Amat, la mort no podrà endur-se’l en ple trajecte. Si l’Amic va cap a l’Amat peresosament i amb negligència, en canvi, la mort podrà atrapar-lo fàcilment i matar-lo de manera cruel.

[17] »Al segon capítol de majoritat i d’amor, s’hi explica l’ensenyança segons la qual l’Amic pot escapar-se de la mort. Cal, perquè sigui així, que totes les seves virtuts i totes les seves potències vagin totes a una a l’hora d’estimar el seu Amat: així l’estimarà amb un amor més gran. Però si fos que l’Amic estimés amb major amor a través d’una virtut i amb menor amor a través d’una altra, mai no podria tenir repòs en el seu amar, ja que per culpa de l’amor menor estaria atribolat, tindria mala consciència i sentiria un turment tan intens que aleshores la mort podria matar-lo.

[18] »A la condició d’igualtat i d’amor, s’hi llegeix l’ensenyança segons la qual l’Amic pot escapar de la mort. Cal, perquè sigui així, que l’Amic faci anar a una, en el seu amar, la potència de l’enteniment i la potència de la memòria; així, a través de totes dues amb igual intensitat, podrà apreciar les alteses i les nobleses del seu Amat; aleshores, el seu Amat el farà fort i l’ajudarà contra la mort.

[19] Totes aquestes ensenyances, i moltes més, va impartir Prudència a Vida d’amor per tal que les transmetés a l’Amic: gràcies a elles, podria evitar la mort. Vida d’amor va transmetre-les a l’Amic, que va fer cas de les ensenyances de Vida d’amor per tal de viure molt de temps estimant i servint el seu Amat.

8

COM L’AMIC VA EXPIRAR I VA MORIR

[1] L’Amic vivia i no podia morir a pesar de tot el que li feien els donzells d’amor, que li donaven de menjar i de beure el verí d’amor que mata els amadors per un excés d’amar.

[2] Les arrels d’amor van quedar molt sorpreses en veure que l’Amic no podia morir. Mort d’amor va preguntar a Saviesa si sabia de quina manera es podia matar l’Amic.

—Mort d’amor —va dir Saviesa—, la meva filla Prudència ha ensenyat a l’Amic, mitjançant Vida d’amor, de quina manera pot evitar de morir; però jo, amb més coneixements que ella, sé la manera com podràs fer morir l’Amic.

Mort d’amor va pregar insistentment a Saviesa que li mostrés la manera de fer morir de dolor i de plaer d’amor a l’Amic.

[3] —Mort d’amor —va dir Saviesa—, si els donzells d’amor portessin i guiessin l’Amic amunt i avall del món, i li mostressin els mals que s’hi cometen per culpa del pecat, aleshores l’Amic sentiria un dolor i un disgust tan punyents que acceptaria de morir, incapaç de suportar els deshonors que veuria fer contra el seu Amat i la gran quantitat d’homes que van a l’infern.

Tal com Saviesa va dir-l’hi a ella, Mort d’amor va dir-ho als donzells d’amor, que portaren l’Amic amunt i avall del món per tal que veiés i sentís els mals i els deshonors amb què els homes pecadors ofenen l’Amat.

[4] Els donzells d’amor van portar l’Amic a veure els pobres que moren de fam, de set, de malaltia i de fred, i que demanen almoina als homes rics, avars i plens de vanaglòria. I li van mostrar els tresors i els graners, els cellers, els cavalls i les vestimentes, les cambres, les sales, les torres i els castells d’aquells homes que Déu té en molta honra i molt ben proveïts en aquest món. I aleshores l’Amic va sentir un gran dolor pels pobres, i també perquè aquells homes avars i rics no estimaven ni servien el seu Amat. Aquell dolor li va agreujar la malaltia.

[5] Els donzells d’amor van portar l’Amic a una terra on hi abundava la luxúria, i les pràctiques luxurioses que hi va veure van ser moltes i molt diverses. Va veure-hi dones que es maquillaven i s’empolainaven perquè els homes les cobegessin i es rebolquessin amb elles en la luxúria. I va veure-hi els enganys que les esposes cometien, i va sentir les històries mentideres que contaven, tot per tal d’enganyar els seus marits i cometre actes luxuriosos, i ben bé amb els mateixos enganys i les mateixes mentides els homes eren també infidels a les seves esposes.

[6] Els donzells portaren l’Amic per les sales i els palaus i per les taules on els homes rics s’afarten de tant menjar i s’engaten de tant beure, mentre tenen guardians apostats a la porta que impedeixen l’entrada dels pobres, a qui peguen cops de bastó o tanquen la porta als nassos. I després portaren l’Amic a veure homes orgullosos i homes peresosos i homes envejosos i homes irats, i, en veure tanta maldat i tants de pecats, l’Amic es va posar encara més malalt, disgustat de tot el que havia vist i sentit.

[7] Els donzells portaren l’Amic per les corts dels reis i dels grans senyors, on va veure moltes injúries i va trobar molts jutges i advocats deshonestos. I el portaren per indrets on hi havia molts homes hipòcrites, i el portaren per moltes terres poblades per idòlatres i per infidels que no creuen en Déu ni tampoc l’estimen. I el portaren a una gran ciutat on hi ha molts homes cultes que coneixen la veritat però no la mostren als equivocats, els quals moren heretges i infidels perquè ningú no els imparteix la santa doctrina ni els inculca la fe. I aleshores l’Amic, quan va veure tants pecats i tanta gent pecaminosa que no coneixia ni estimava el seu Amat, va sospirar i va plorar i va pensar que es moria de dolor d’amor. I els donzells van creure que era mort, fins que l’Amic va exclamar tot plorant:

—Ah, Amat! Sembla que hagis deixat el món desemparat, tan poc li falta perquè tot estigui perdut sense remei.

[8] Els donzells d’amor, quan veieren que l’Amic encara no era mort, el portaren per llocs que estaven en guerra, per tal que veiés els homes morir en combat lluitant només per conquerir terres o per inflar-se d’orgull i de vanaglòria. Però l’Amic tampoc no es va morir. Després, el portaren a la porta del paradís i a la porta de l’infern, i va veure que aquell dia entraven deu ànimes al paradís mentre que a l’infern n’hi entraven mil. I, aleshores, l’Amic va amollar un gran sospir i va dir als dimonis que tenien massa poder sobre els homes i que l’infern estava massa poblat, ple de condemnats que blasfemen contra el seu Amat. Però l’Amic seguia sense poder morir, perquè tot el que li havia ensenyat Prudència el feia resistir i ho impedia.

[9] Els donzells i Mort d’amor estaven sorpresos que l’Amic, tan amant de l’Amat i del bé públic, no morís. Mort d’amor va demanar a Saviesa que li donés un nou consell sobre com matar l’Amic, perquè la manera com li havia aconsellat de matar-lo no havia fet el seu efecte.

[10] —Mort d’amor —va dir Saviesa—, digues als donzells d’amor que portin l’Amic fins a Jerusalem i li ensenyin tota aquella Terra Santa, que li mostrin el Temple de David i el Temple de Salomó, on Jesucrist va néixer i va morir; aleshores l’Amic morirà per amor.

Els donzells d’amor portaren l’Amic fins a Terra Santa i als temples de David i Salomó. Quan l’Amic va veure la Terra Santa i els temples, i va recordar la santa vida dels homes sants del passat que moriren per amor, així com la passió de Jesucrist, el seu amor va créixer en tan gran mesura, i els sospirs li assaltaren tan intensament el cor, i els seus ulls ploraren tant, que ja no va poder resistir més i tot el que li havia ensenyat Prudència ja no el va poder seguir ajudant. I aleshores, amb la força d’amor, va exclamar:

—Ah, santedat! Oh, Amat! Oh, amor! Ah, estimar! Perdona els donzells d’amor que m’han portat fins aquesta terra per morir.

I, després d’acomiadar-se de Mort d’amor i d’obrir la boca per amor, va expirar i es va morir.

9

DE LA SEPULTURA DE L’AMIC QUE VA MORIR PER AMOR

[1] Quan l’Amic va ser mort per amor, els donzells d’amor el banyaren i el rentaren amb les llàgrimes que l’Amic havia vessat per amor i que Memòria d’amor havia guardat. I el taparen amb un bell teixit preciós de seda blanca, com a símbol que l’Amic havia estat purificat dels seus pecats. Sobre aquella mortalla blanca, en posaren una altra de vermella, que significava que l’Amic era màrtir per amor. I, sobre aquella mortalla vermella, encara en posaren una altra, aquesta d’or, que volia dir que l’Amic havia estat posat a prova i s’havia mostrat lleial tant al seu amor com al seu Amat. Després posaren el cos de l’Amic en un llit de paciència i d’humilitat i el portaren, entre ciris d’amor encesos, fins a l’església d’amor.

[2] Quan el cos de l’Amic fou dipositat en l’església d’amor, Vida d’amor, vestida de santedat i de virtuts, va cantar i va pregar, perquè l’ànima de l’Amic ja vivia la vida veritable i ja estaria eternament amb el seu Amat. Les arrels d’amor responien a Vida d’amor i els donzells d’amor sostenien els ciris d’amor.

[3] Durant la sepultura de l’Amic, van dir-se grans i solemnes oracions, i Vida d’amor va predicar i li va dedicar moltes lloances, i va explicar els dolors i les tribulacions que l’Amic havia sofert per la seva condició de gran i bon amador. Les enceses lloances que el predicador d’amor va dedicar a l’Amic van fer que les dones i els donzells d’amor esclatessin en plors, i els van provocar un intens dolor i una gran pietat per la mort de l’Amic, que ells havien consentit i en la qual havien contribuït.

[4] Els donzells d’amor dipositaren el cos de l’Amic en un bell sepulcre d’amor, glòria, veritat, humilitat i pietat, i donaren els ciris i el llit i els mantells als pobres que demanen almoina per amor amb més fretura que si en demanessin per necessitat de menjar o de trobar un lloc on arrecerar-se.

[5] Sobre el sepulcre i la làpida d’amor, els donzells d’amor van inscriure-hi aquest epitafi: «Aquí reposa l’Amic, mort per amor i pel seu Amat; l’Amic que ha estimat el seu Amat amb un amor bo, gran i durador; l’Amic que ha mostrat un gran coratge a l’hora de combatre a favor de l’amor i que ha demostrat una gran discreció i saviesa en estimar i honorar el seu Amat; l’Amic que ha lliurat a l’Amat i a l’amor tota la seva voluntat i tota la seva virtut i tot el temps de la seva vida; l’Amic que ha demostrat un amor vertader sense gens de vanaglòria ni d’hipocresia; l’Amic que no ha fet cap diferència entre els plaers i les tribulacions que l’amor li proporcionava, perquè tots li eren agradables; l’Amic que ha tingut concordança i solaç amb el seu Amat per amor i ha plantat cara al fals amor i als amadors mentiders; l’Amic que ha dut a terme moltes bones obres a fi d’honrar el seu Amat i el bon amor; l’Amic que al mig d’amor ha tingut en tot moment els seus recordar, entendre i estimar consagrats a l’amor i al seu Amat; l’Amic que tot allò que feia i deia era per al seu Amat, la finalitat d’amor; l’Amic que en tot moment va cercar l’amor major i va defugir el menor; l’Amic que dedicava amb igual intensitat el seu recordar, el seu entendre i el seu amar a servir i honrar amor i el seu Amat; l’Amic humil, pacient, lleial, ardit, cortès, generós, sant i ple de bondat, el qual il·lumina molts amadors en la manera d’honrar i servir el seu Amat i el seu amor».

[6] Quan els donzells d’amor hagueren escrit l’epitafi i n’hagueren daurat les lletres amb desigs, sospirs i plors d’amor, van acompanyar la Dona d’amor, juntament amb les arrels d’amor, fins a la casa on l’Amic havia mort per amor. Dona d’amor plorava i planyia l’Amic que tant estimava, i que l’havia estimada, servida i honorada durant tant de temps.

10

DE LA CONSOLACIÓ DE LA DONA D’AMOR

[1] Bondat i Grandesa anaren a consolar la Dona d’amor, que havia perdut el seu Amic i plorava i deia aquestes paraules:

—Ah, pobra infeliç! Quan arribarà el dia que jo tornaré a estimar tant i tan bé a un amador tan bo i tan gran i tan lleial com ho era aquest Amic que ha mort per mi i que he perdut per sempre! Perquè jo, si no puc estimar bé i amb grandesa, no puc ser gran i bona, ni resultar agradable a l’Amat, i, quan estimo poc, estic ociosa, i aquesta ociositat em trasbalsa de mala manera i em fa ser dolenta i m’omple el cap de pensaments falsos i pecaminosos. Quan el meu Amic era viu, en canvi, jo sentia per ell un amor tan bo i tan gran que, tant de dia com de nit, tenia el cap ple de bons i virtuosos pensaments, i desitjava fer grans béns al meu Amat.

—Amor —digueren Grandesa i Bondat—, el vostre Amat és molt bo i molt gran, i és per això que ha de tenir molts i bons i grans amadors, perquè només amb un amador bo i gran no n’hi ha prou per estimar-lo tal com es mereix; és per això que vós no heu d’estar trista ni heu de deixar-vos emportar pel desconsol a causa de la mort del vostre Amic, perquè ell ha tingut una bona mort i amb ella us ha honorat a vós i a l’Amat, que en la glòria tracta molt bé la seva ànima. I el que vol l’Amat és que vós trobeu i orienteu un nou amador, i que l’estimi tant com ho va fer aquest per qui ara sospireu i ploreu, i que porti una vida i tingui una mort tan bones com ell; i que després encara en trobeu i n’orienteu un altre, i així successivament, un amador bo i gran i després un altre i després un altre, per tal que l’Amat i vós estigueu acompanyats en la glòria de molts amadors bons i grans.

[2] Duració i Poder anaren a consolar la Dona d’amor i li digueren aquestes paraules:

—En les qüestions exposades a la rúbrica de glòria i d’amor, al primer paràgraf, s’hi llegeix que l’Amic un dia us va demanar de què esteu plena. I vós li vau respondre que esteu plena de duració i de poder d’amor; i, com que n’esteu plena, teniu poder per enamorar un nou amador per al vostre Amat, i per fer-li durar el seu estimar, per tal que el seu amor vagi creixent en grandesa de bondat, de saviesa i de virtut. I és per això, Amor —digueren Poder i Duració—, pels béns i els valors que són en vós, que heu d’estar contenta i consolar-vos de les penes, i així també alegrar-nos a nosaltres, tristos i llangorosos de veure-us plorar, tan afligida.

[3] Amor seguia en silenci i amb el cap cot, i les paraules de consol que deien Bondat, Grandesa, Duració i Poder no mitigaven gens els seus dolors i llangors. I aleshores van comparèixer Saviesa i Voluntat, que intentaren consolar la Dona d’amor amb aquestes paraules:

—Al vuitè capítol de les qüestions de saviesa i d’amor, s’hi llegeix que l’Amic va preguntar a l’Amat si estimava la filosofia d’amor tant com la de saviesa. L’Amat va respondre que tan digne era que fos estimat per la filosofia d’amor com conegut per la filosofia de saviesa. I al setè capítol de la rúbrica de voluntat i d’amor, les dones d’amor preguntaren a l’Amic quina guspira encenia la seva voluntat d’estimar. I l’Amic va respondre que oblidar les tribulacions d’amor i desitjar l’Amat eren la guspira que encenia l’amor amb què estimava el seu Amat. I és per això, Amor —digueren Saviesa i Voluntat—, que us convé consolar-vos, perquè és amb alegria i solaç que aconseguireu molts amadors, en els quals l’amar no es pot encendre ni amb tristesa ni amb dolor, sinó amb solaç d’Amic i d’Amat; i si no us consoleu i seguiu sense assumir la mort del vostre Amic, quan voldreu estimar i orientar un altre amador, no sabreu estimar-lo ni encendre-li l’amor, perquè estareu tan avesada a plorar que no podreu alegrar-vos ni deixar enrere la tristesa i el dolor.

[4] Virtut i Veritat anaren a consolar la Dona d’amor, que plorava el seu Amic, i li van dir aquestes paraules:

—Amor —va dir Virtut—, al primer capítol de la rúbrica de virtut i d’amor, els amadors preguntaren a l’Amat i a l’Amic de què vivia la seva amistat, i ells replicaren que de solaç i de plaer. És per això que vós, Amor, no heu de plorar ni heu d’estar trista pel que l’Amat ha fet al seu Amic, perquè ell ho ha fet d’acord amb la seva voluntat, ja que l’Amic era seu i, tal com vós feu el que us plau amb el vostre mantell, ell fa el que li plau amb tot allò que és seu.

—Amor —va dir Veritat—, al primer capítol de la rúbrica de les qüestions de veritat i d’amor, s’hi llegeix que «l’Amic va preguntar a l’Amat per què tenia tan pocs homes en la seva glòria i en canvi n’hi havia tants a l’infern», i l’Amat va dir a l’Amic que busqués la resposta a la pregunta en la seva condició, al primer capítol de la rúbrica de veritat i d’amor, i allà l’Amic va aprendre que l’Amat té tan pocs homes en la glòria i tants en l’infern perquè la majoria d’homes d’aquest món estimen hipòcritament la seva glòria vertadera, ja que l’estimen més per cobejança i per esquivar l’infern que no pas per veure, honorar i lloar la bondat i la noblesa de l’Amat. I és per això que vós, Amor —va dir Veritat—, ara sembleu un d’aquests falsos amadors, incapaç com us mostreu de trobar consol en l’Amat; perquè, qui l’estima per la seva bondat, la seva veritat i la seva virtut, se sent saciat de tot i no té necessitat de res, mentre que vós, que no deixeu de plorar i no voleu consolar-vos, sembleu terriblement necessitada, com si penséssiu que Déu i la seva bondat no són suficients per a vós.

Les paraules que li van dir Virtut i Veritat van ferir molt profundament el cor de la Dona d’amor, que de sobte va tenir por que el seu desconsol no resultés una ofensa per al seu Amat. Així i tot, no podia deixar de plorar ni de plànyer el seu Amic, mort pel seu amor.

[5] —Amor —va dir Glòria—, qui no es consola simplement perquè l’Amat així ho vol, no pot estar amb ell en la glòria.

[6] La Diferència d’Amic i d’Amat va dir a l’Amor que no s’assemblava a l’Amic, que tant s’alegrava per les tribulacions que patia per amor com pels plaers que l’amor li proporcionava.

[7] —Amor —va dir Concordança—, si l’ànima de l’Amic és al paradís en concordança amb el seu Amat, per què vós, en aquest món, us mostreu contrària a l’Amat i a l’Amic?

[8] —Amor —va dir Contrarietat—, qui no té paciència per acatar la voluntat de l’Amat, amb mi pateix tribulacions contra l’Amat.

[9] —Amor —va dir Començament—, vós que començàreu a estimar amb plaer i solaç, no deixeu morir l’amar entre tribulacions i tristeses.

[10] Mitjà d’Amic i d’Amat va dir a l’Amor que ell no portaria salutacions de part seva al seu Amat si no es mostrava pacient i obtenia consol en tot allò que feia l’Amat.

[11] Fi va dir a l’Amor que ella no seria el seu repòs, en vista que no s’alegrava de les obres de l’Amat.

[12] Majoritat va dir a l’Amor que aquell que rep un dany més gran pot aconseguir un mèrit més gran per consolació.

[13] —Amor —va dir Igualtat—, qui no es vol consolar ni tenir paciència no és capaç d’assumir per igual els béns i els mals que té per causa de l’Amat.

[14] Minoritat va dir a l’Amor que volia ser la seva veïna i estar emparentada de prop amb ella, perquè tampoc no tenia paciència.

[15] Els donzells d’amor van dir a l’Amor que no volien servir una dona que plorava d’allò que hauria de riure.

[16] Les arrels d’amor i els donzells digueren moltes altres paraules a l’Amor per tal que es consolés. I la Dona d’amor va reconèixer que havia perdut més per haver estat tan desconsolada que per la mort de l’Amic i per això volia sentir plaer i tenir consolació de tot el que vol l’Amat.

RAMON LLULL (Palma, Mallorca, 1232 - Tunis, Tunísia, 1316) va ser un escriptor, filòsof, místic, teòleg, professor i missioner mallorquí del segle XIII, conegut per la seva extensa obra escrita, redactada en català, occità, llatí i àrab.

Destaca per la seva producció literària en llengua catalana i és considerat el primer autor a fer servir una llengua vulgar per escriure obres científiques.

Llull havia estat un cortesà de vida mundana fins que va realitzar una transformació religiosa quan tenia trenta anys, a partir de la qual dedicà la seva vida al proselitisme cristià, especialment entre jueus i musulmans, i a incorporar els poders polítics i religiosos cristians en un pla missioner destinat a la conversió dels no cristians. La seva estratègia per millorar els resultats dels mètodes tradicionals d’evangelització basats en l’autoritat dels textos sagrats el va portar a difondre el seu pensament mitjançant l’escriptura, l’ensenyament, la disputa amb autoritats teològiques, la petició a papes i reis o la fundació de centres de formació missionera. Per assolir els seus propòsits dedicà gran part de la seva vida a viatjar, per difondre el seu missatge i posar-lo a prova.

Llull creà un sistema filosòfic que denominà Ars, que integrava en un tot coherent la religió, la filosofia, la ciència, la moral i l’ordre social, a partir d’un sistema de verificacions mecàniques comprensibles i transmissibles que havien de demostrar la superioritat del cristianisme i facilitar així la conversió dels practicants d’altres religions. L’ambició del programa lul·lià és una de les causes de la seva ingent producció escrita i de l’enciclopedisme del seu abast, atès que el seu sistema havia de ser verificable en qualsevol àmbit del coneixement humà i havia de poder ser comunicat en graus distints de complexitat expressiva i de llengua, d’acord amb les característiques del destinatari.

D’aquesta extensa producció literària es conserven 240 obres, d’entre les quals es poden destacar el Llibre de contemplació en Déu (1271-1274), Doctrina pueril (1274-1276), el Llibre del gentil e dels tres savis (1274-1276), el Llibre de l’orde de cavalleria (1274-1276), el Llibre d’intenció (1282), el Llibre d’Evast e d’Aloma e de Blaquerna son fill (1283, inclou el Llibre d’Amic e Amat), el Fèlix o Llibre de meravelles (1287-1289, inclou el Llibre de les bèsties), el Desconhort (1295), l’Arbre de ciència (1295-1296), el Tractat d’astronomia (1297), el Cant de Ramon (1300), el Llibre dels mil proverbis (1302), el Llibre de l’ascens i descens de l’intel·lecte (1304), Liber de fine (1305), Ars magna (1305), Ars brevis (1308), Els dotze principis de la filosofia (1310) i Vida coetània (1311).

El llegat de Ramon Llull va ser un corrent filosòfic i religiós de partidaris denominat lul·lisme, que estimularen la seva exaltació fins a la llegenda. Llull també va tenir adversaris, especialment entre els dominics, que crearen un corrent antilul·lià, els quals, a més d’atacar-lo pel contingut de la seva obra, li atribuïren posicions heterodoxes a partir de textos falsament lul·lians sobre l’alquímia o la càbala. Aquesta confrontació ha distorsionat la percepció popular de la seva personalitat real i ha afectat negativament el seu procés de canonització. Actualment és, eclesiàsticament, servent de Déu, encara que popularment sigui considerat i titulat com a beat.