Febre de carrer conté vuit relats de Mercè Ibarz en els quals la musicalitat i l’evocació es donen la mà amb saviesa i mestria. En ells, la mirada tan aviat es deté en un present que busca el secret de la seva mateixa actualitat, com s’aviva en el record, lleugerament tintat d’ironia. Una bullícia gradual de personatges, una febre que transporta al carrer i a la catarsi. Mercè Ibarz és una de les veus més singulars de la literatura catalana.

Mercè Ibarz

Febre de carrer

ePub r1.0

Titivillus 14.05.2025

Títol original: Febre de carrer

Mercè Ibarz, 2005

Editor digital: Titivillus

ePub base r2.1

DINAR A LA BOQUERIA

A la vora, ben a la vora. Ja ho té. Aquesta tarda serà l’amo d’un secret. Dinarà de primer amb sa mare, que l’espera al restaurant del fons del mercat de la Boqueria, i després d’acompanyar-la a casa anirà a trobar l’actual propietari d’un gravat de Picasso i el comprarà. Té els diners a la cartera i a la boca una il·lusió enorme, que la mare trobarà desproporcionada en relació amb els diners que li costa, una operació emocional que ella relaciona amb la solteria, amb la falta de lligams i, si ho diem clar, amb unes nits potser massa blanques, diu la dona mentre diposita amb una agudesa geomètrica el got de vi sobre la taula i, satisfeta, encén un cigarret.

—¿Vols dir sense cardar?

L’home ha dedicat uns quants segons a triar la paraula, no tan comuna com d’altres que li han passat pel cap.

—Exacte.

—Parles com la Claudette Colbert…

—No té la fama de Picasso, però no et pensis pas que la Colbert fos una bleda. Veure Va passar una nit, i treure’n la lliçó, esclar, et faria bon servei. Més que no pas comprar aquest dibuix porc. Diguem que, si més no, les pel·lícules d’abans tenien moral, acaben bé.

—Això és el que vull, justament, que la història d’aquest dibuix acabi bé. Només que jo no en diria moral, d’això. Pel que fa a les meves nits, ja t’informaré algun dia si són més negres que ara…

La mare el mira i el fill s’aguanta les idees.

Els ritmes han començat a diferir. La mare continua parlant dels astres de Hollywood i de les seves comèdies i musicals, dels cines on els veia i què havia passat aquella tarda al Coliseum. Ah, la vella història de quan van fer La desfilada de l’amor en anglès, una de les primeres pel·lícules parlades, diu el fill al mateix temps que la mare, que no s’immuta per la paròdia. Quan els astres van parlar aquella llengua incomprensible, el públic va armar un escàndol impressionant, esclar: l’amo va aturar la projecció enmig d’una batalla de crits d’adults i plors de criatures, esclar; el cafarnaüm acabà amb l’arribada de la policia, esclar, i la programació va continuar les setmanes següents amb la nova còpia, però amb els diàlegs anglesos emmudits i només el so de les cançons de Maurice Chevalier! Quina pel·lícula més estupenda, quines cançons. I ¿no era una història meravellosa?

—¿De quin any és?

La dona modifica l’expressió infantil.

—No em faràs caure a la trampa, no. Fer anys és l’única manera de rejovenir-se, és molt interessant.

La mare diu a continuació el que el fill ja sap que dirà.

—No me’n recordo, tinc altres coses en què pensar —però tampoc no es podrà estar de saber-ne més, de saber per què ell ha fet la pregunta—. Ah, ja ho entenc. Sí, senyor. No penses en les cançons de Chevalier, sinó en el mig pijama de la Colbert! Doncs sí, esclar que sí, ho has endevinat, ni que sigui per xamba: la pel·lícula és del mateix any que el teu dibuix porc.

Ha acabat la frase amb una curta rialla burleta; apaga el cigarret a mitges al cendrer i ataca amb gana el segon plat.

Les raons per les quals un fill explica a sa mare unes coses són tant o més recòndites que aquelles per les quals n’hi amaga d’altres. A primer cop d’ull, en aquest cas, les raons de les confidències filials sobre un dibuix eròtic estan motivades per dues antigues afinitats, la gana i la violència. El fill sempre té gana, un tret que la mare aplaudeix, i sempre menja amb violència, amb voracitat, tret que comparteix la mare. També és gana i és violència la minuciositat del desig amb què ara, a les postres, el fill dibuixa amb paraules l’escena picassiana que ben aviat posseirà. Un home de cos petit i cap prominent mira des d’un racó, els ulls dos forats negres, les formes expansives d’una massa femenina que avança, el cos d’una dona de ritme audaç, un coratge carnal que li ve de l’esquelet.

La mare escolta amb atenció, sota l’encantament del traç vigorós i no obstant espantat que el fill transmet. Evoca un tresor que aviat serà seu i, alhora, relata una fantasia sexual. Passada o potser futura. La dona no acaba d’entendre la dèria per aquell dibuix precisament, és més un cop de puny als genitals que no pas una escena encomanadissa. El fill demana unes altres postres, un pijama, després de preguntar a la mare si se’l cruspiran a mitges. Després del que t’he dit de la Colbert, esclar que sí, riu ella i, quan el porten, el fill només el toca una micona perquè la mare se’l menja gairebé tot mentre ell parla.

Ara explica la història del gravat. A quina hora exacta Picasso el va fer, qui era la model, en quin estat precís d’activitat sexual el pintor l’havia donat per acabat; a qui el va regalar que se’l va endur del taller dels Grands-Augustins, quants refugiats de la guerra espanyola se’n van beneficiar directament o indirecta i, en particular, qui eren els escriptors catalans que, havent de deixar el castell de Roissy-enBrie quan es veia venir la nova guerra, es van repartir els diners de la venda del gravat i van marxar els uns cap a les Amèriques mentre els altres s’instal·laven a París, d’on alguns acabarien fugint aviat, penosament, a l’entrada dels nazis, i uns altres sobreviurien a la França ocupada. El gravat fa voltes i voltes per la imaginació de la mare, ara fetitxe sexual, ara document de l’exili. Demana un calvados quan veu que el fill encara té coses per explicar. El propietari actual és un individu penós, sent que diu.

—No sap res de la història del dibuix ni de com va arribar a mans del seu pare… Encara hem d’acabar de discutir el preu, però d’avui no passa. Aleshores potser li explicaré com el va firmar Picasso.

És la part del passat del dibuix que més li interessa, però a sa mare i al propietari els donarà una altra versió. La veritable, comprovada durant anys d’indagacions, té molt d’enginy i, de moment, la vol conservar per a ell sol. Es mor de ganes de parlar d’aquest punt, de com Picasso, que no firmava cap obra fins que no la venia, va firmar el gravat; però no vol dir-ho tot. El secret podria perdre el relleu que en el futur tindrà, un valor afegit que acabarà essent més i més gran perquè només el coneix ell. Només n’hi ha una còpia.

Durant les seves investigacions ha despertat la curiositat de museus, col·leccionistes, experts, fabricants d’exposicions, entitats bancàries, escriptors de catàlegs. No sabia que hi hagués tanta gent al voltant d’un quadre. No, l’aura no ha desaparegut, de cap de les maneres, li va confiar un expert, amb maneres misterioses, com si digués una veritat innombrable que, certament, ell no va comprendre. Sí que es va adonar que perseguia una bona peça. Podia ser llegendària. Era desconeguda, gens vista. I tenia tot el que calia, va entendre. Per triomfar en el mercat actual, havia afegit l’expert, l’obra ha de tenir un currículum impecable: biografia, passat, memòria, arqueologia, relat. Tot. S’ha de poder presentar com a testimoni no únicament del quefer de l’artista sinó, sobretot, dels personatges que ha congregat. Capes i ecos. Ressons de tota mena. Si només l’han vista l’artista i gent pocapena, no té cap mèrit per sobre de tantes altres obres que omplen els soterranis dels museus i les caixes fortes dels bancs. Potser sí que les obres d’art ja no tenen l’aura que tenien al segle dinou, va concloure l’expert, però han de tenir fama. La fama és el senyal primordial de bondat artística. La llegenda, la fama, l’èxit. L’altre element correlativament decisiu és una bona biografia tràgica. Si una peça pot oferir alhora tragèdies privades i fames internacionals, l’èxit és absolut.

Si calla ara, hi guanyarà, ni que no es desprengui mai del gravat. Si calla, podrà deixar una herència d’un valor indiscutible, un secret. Si calla, podrà triar els còmplices quan li convingui.

Ara entren en escena les raons per les quals un fill amaga coses a sa mare. Tenen a veure en aquest cas amb dues desafeccions també antigues, la transmissió i la por. El fill té por de la resistència de la mare, de la seva edat sense xifres, igual a ella mateixa durant els últims deu anys mentre ell muda d’aspecte, por de l’esquelet ple de coratge i de la fraternitat carnal d’una dona que necessita el contacte físic, tocar, tocar-lo. La mare li ha agafat la mà i amb l’altra li acosta l’última cullerada del pijama que ella no s’ha menjat.

Sobre la transmissió, el fill no en pot dir gran cosa, en podria parlar el seu inconscient, sense que ell ho capti, com ara mateix no capta que en el gest d’obrir la boca i acceptar la cullerada que li ofereix sa mare hi ha l’ànsia de transmissió, l’herència que vol però que no sap prendre davant d’ella, per això fins que ella no li’n dona no ha tocat el pijama. Si ara mateix el fill sentís parlar de transmissió, diria que es nega a entendre la compra del gravat com a substitució d’una paternitat indesitjada, que aquest és el punt de vista de la mare, però no pas el seu.

Dona la versió que té per quan sigui l’amo del gravat.

—Un jove dibuixant de Barcelona, que havia decidit de no deixar París passés el que passés amb la nova guerra, es va fer càrrec de la venda del Picasso. Dels Picassos, de fet. El gravat formava part aleshores d’una sèrie de dotze, que Picasso va regalar sencera a la colònia d’exiliats de Roissy. Tots eren intel·lectuals, escriptors i artistes, en dues colles, els espanyols i els catalans. Pel que en sé, aquesta sèrie eròtica va crear un daltabaix enorme entre els exiliats. No la van treure de la capsa fins gairebé un any després, quan els francesos els van dir que havien d’evacuar el castell perquè el necessitaven per a les seves pròpies tropes, els nazis podien arribar en qualsevol moment. Aleshores van repartir la sèrie. Aquest dibuix i tres més van tocar als catalans. Ja feia dies que la colònia se’n disputava la venda. No tots anaven alhora en aquesta qüestió, ni en aquesta ni en tantes altres d’aquella estada al castell. Els gravats, però, no estaven firmats. Picasso havia dit que els firmaria quan trobessin comprador, volia saber qui se’ls quedava. El dibuixant va anar al taller de Picasso, al mateix carrer dels GrandsAugustins, i li va demanar orientació per vendre de la millor manera possible els dibuixos. Però Picasso va lamentar que la sèrie hagués estat desmuntada. Nerviós i excitat, demanava detalls del perquè, informació que el xicot no li podia donar perquè no havia participat en la decisió. El que sí que havia observat el noi, i havia estat el primer del grup a veure-ho, és que, dels quatre gravats que duia, un era molt diferent dels altres. No s’haurien d’haver separat, deia el pintor, les sèries han d’estar completes. Però, va continuar, mirant fixament el jove, en realitat, ¿és que hi ha res de sencer, ara?

—Picasso —continua el fill, després d’una pausa per beure vi, ben estudiada, pensa sa mare— va renunciar a saber més detalls del repartiment i tampoc no va voler parlar de qui podia fer córrer els dibuixos per l’aleshores esperitat mercat d’art, trastocat de dalt a baix per la guerra imminent a França i per l’aparició d’obres majors de les col·leccions dels museus espanyols, txecs i belgues que ara eren també a l’exili. Feia gairebé sis anys que havia fet la sèrie. Podem suposar que tenia el cap lluny, i alhora a prop, de les emocions que havien provocat l’obra. Va agafar els quatre dibuixos que li duia el jove. Va mirar atentament el gravat que avui compraré. I el va firmar.

Calla detalls, alguns d’ells significatius, indicis rellevants de l’execució del dibuix, que va nàixer envoltat de testimonis que no surten en la versió que acaba d’exposar. Tampoc no dona noms dels protagonistes de les disputes del castell d’exiliats, ni sobre com el jove dibuixant va aconseguir ser l’encarregat d’anar a trobar Picasso. La mare encara té calvados al got. Ha escoltat amb interès creixent mentre el tema era Roissy i amb interès decreixent quan el centre del relat era la sèrie. Es torna a animar en sentir l’any del gravat. Efectivament, és el mateix de la pel·lícula de la Colbert. Somriu. Recorda el pit nu de Clark Gable.

—Quina idea, regalar dibuixos eròtics a una colla d’exiliats, d’exiliats benpensants, pel que en dius. Pornogràfics, més aviat —diu amb èmfasi.

—Sí, eren més aviat benpensants —confirma ell, content de comprovar que aquell punt, el tarannà dels exiliats i les seves disputes, té una dosi considerable d’interès afegit.

—¿Com va acabar la història?

—Picasso va demanar al noi que li deixés els dibuixos i tornés l’endemà. L’endemà a la tarda li va dir que s’ho havia pensat molt i que no podia suportar la idea de la sèrie desfeta. ¿L’havia vista completa? No, el jove dibuixant no l’havia vista sencera. Potser aleshores ho entendria, li va dir Picasso. Li demanava, li pregava, que mirés de reunir-la, que parlés amb els altres exiliats, que la completés de nou. Ell la compraria. I així va anar. Quan la hi van tornar, Picasso va firmar la sèrie completa davant del comitè d’exiliats. Un altre dia et diré com el dibuix va tornar a sortir del taller de Picasso i com va començar a tenir d’altres propietaris.

—¿I el jove dibuixant?

—No va arribar a veure la sèrie. Els capitostos de les colles d’exiliats es van ocupar de reunir-la de nou i de tornar-la a Picasso, que els la va pagar, pel que en sé, més que bé.

A través de les finestres, la mare observa el mercat. La Boqueria en diumenge, des del restaurant, és un espai tan lliure que cansa. Fa pensar en les hores del dia lluny de les parades de menjar tancades, dels bars buits i dels passadissos per on la llum dibuixa formes tenebroses. Un lloc laboriós i de distribució dels aliments que, quan s’atura, és com si el món deixés de girar. Prefereix venir al restaurant entre setmana, quan la gana s’alimenta de la violència de veure a l’altra banda dels vidres les bèsties esquarterades i penjades. Les bèsties sacrificades a les necessitats i als plaers d’animals diferents transmeten un ordre basat en la por. No ho diu, no ho pensa, ho sent en un punt de l’esquelet que dona ordres als ulls. Però els seus ulls se separen immediatament del record de les imatges de mort i de carnassa. Ella no va formar part de l’exili, ni del de fora ni del de dins. Només ha estat un cop a l’estranger, als anys cinquanta, a França. De la postguerra li queda el posat alegre, intranscendent i infantil amb què va passar aquells anys. Disposada a qualsevol preu, d’una manera que podia ser ferotge, a no deixar-se arrabassar la joventut. Li agrada Claudette Colbert perquè va ser la primera actriu que li va semblar moderna, no era ni dona fatal ni tradicional, s’arriscava a fer la seva amb tot i per tot i, a més, sovint era filla de milionari. Riu. Tampoc no es passava mai de la ratlla, la Colbert, però sabia com mantenir a ratlla els altres. Ben disposada, sense transcendències ni renúncies a la infància. Espantada si convenia, ridícula sense pensar-hi, orgullosa sempre. Una comedianta de cap a peus, sobretot en aquella pel·lícula amb Gable. El seu fill es pensa que només és cine d’entreteniment i ho és molt, d’entretingut, però si es fixava en algunes escenes hi trobaria un sentit que resisteix el pas dels anys. Com ara totes les escenes de l’autocar, sobretot la de l’espera, quan el cotxe s’atura a fer benzina i ni Colbert ni Gable es mouen de l’andana. Tots dos estan desitjosos l’un de l’altre però no saben com entrar en contacte. En un racó de la pantalla, ella, els ulls dos forats negres, espantada, el veu, empès per un impuls gens innocent, decidit, una massa masculina expansiva que avança cap a ella, enfurit, amb un coratge carnal desmesurat.

L’espectador sap que Gable mira més enllà de Colbert, que veu el lladre que acaba de robar la maleta de la noia, però el pla dels ulls d’ella, esbatanats davant l’agressivitat d’ell, diu altres coses.

La mare també té els seus secrets. Però al fill no li interessen gens. Violència i gana, transmissió i por els lliguen. Són coses que saben l’una de l’altre, l’altre de l’una, sense necessitat de res d’explícit. Però la història del dibuix eròtic —del gravat, mama— ha remogut aigües tancades amb ciment als nínxols de la memòria. El fill no ha parat cap atenció a les evocacions d’un film vell del qual no recorda res ni li atreu saber-ne res. Gira els ulls, picat, cap a la mare, quan li sent dir que potser ho sap, ella, com el dibuix va sortir un altre cop del taller de Picasso.

—Ell aleshores ja vivia al sud de França, en un castell, prop d’Ais de Provença, una fortalesa que feia feredat.

El fill es preguntaria, si se n’adonés, quines són les raons per les quals una mare amaga o conta coses al seu fill. No se n’adona. Està massa pendent de les paraules d’ella. No és la versió que ell explica a tothom.

—Era un d’aquells viatges curts de ton pare amb el taxi, aquell cop havia de fer un negoci a l’altre costat de la frontera i em va dir d’acompanyar-lo. Va ser l’únic cop que m’hi va dur. No havia fet mai tants quilòmetres, jo. Vam passar la Jonquera de nit. Quan els guàrdies civils ens anaven a demanar els papers, el teu pare em va abraçar i em va fer pessigolles… Em vaig posar vermella i vaig riure, no podia deixar de riure. El guàrdia feia mala cara, ja t’ho pots imaginar. Va repassar molta estona els papers, preguntava tot de coses sobre on vivíem a Barcelona i ton pare va dir que per fi, al cap d’anys, teníem dos dies lliures i podíem fer el viatge de bodes. Tot era fosc i jo m’aguantava el riure. Era una aventura. Per fi ton pare i jo tornàvem a les nostres aventures de joves. Havíem rigut tant… El guàrdia ens va fer obrir el capó i el portaequipatge, va revisar els baixos del cotxe i ens va amonestar, no li semblaven hores d’emprendre un viatge de bodes, ni que fos endarrerit, els viatges de bodes es feien de matinada, no de cara a la nit, remugava. Al cap de gairebé una hora, ens va deixar passar. Els revolts de l’entrada a França em van marejar i vam haver d’aturar-nos perquè vomités. Vam dormir en un poblet prop de Perpinyà. L’endemà tot era bonic. Vam anar cap a Ais, on ton pare havia de fer visites. Em vaig quedar sola al gran bulevard, encara recordo els arbres enormes i altíssims, una cúpula de fulles sobre el passeig. Ton pare va tornar al cap de tres hores i vam anar a Vauvenargues.

Beu una mica més de calvados i continua.

—Vam entrar en un dels bars, ell va saludar el qui semblava l’amo i tots dos van anar cap a la rebotiga. Jo em vaig esperar en una de les taules. No hi havia cap client més, només una nena, d’uns dotze anys, que feia deures en una taula del fons. De tant en tant em mirava, esquerpa. Vaig sortir al carrer. Des de l’altra banda, en un petit mirador sobre el riu, vaig veure la fortalesa. És el castell de Picasso, em va dir ton pare quan va sortir del bar. Era el primer cop que sentia aquell nom, no sabia qui era, m’estranyava i tot que ton pare en parlés com d’algú conegut. És un pintor famós, no cal saber res més, va dir. He de portar una cosa seva a Barcelona, va afegir quan tornàvem al taxi. ¿És perillós?, vaig preguntar, el nervi de l’aventura a punt, renovat aquella nit després de tants anys tan i tan bruts, negres com les sotanes, anys que havíem de viure com si fóssim feliços, i alguna vegada ho érem. Podria ser-ho, va dir ton pare, podria ser perillós, però no ho serà.

La mare ha parlat de pressa. Mira el fill a la cara. Fa temps que no parlen del pare. Veu que el fill es remou per dins, es balanceja entre el despit i la nosa, entre saber-ne més i tornar a ser el protagonista, entre la gana i la por, la violència i la transmissió. La mare espera fins a rebre algun senyal. Guanyen les ganes de saber-ne més coses, però la nosa i el despit continuaran presents. Ell fa un gest amb la mà per animar-la a dir més coses, mentre parpelleja seguit.

—Vam fer l’altra nit al mateix poblet prop de Perpinyà. Ton pare estava més nerviós que de costum i això em preocupava, pensava que tindríem problemes a la frontera, què volies que pensés. Ell ho negava, però érem al llit com dos estranys. Alguna cosa no anava bé. Vaig encendre el llum i em vaig decidir a preguntar què havia fet al bar de Vauvenargues. No n’has de fer res, val més així, va contestar. Feia calor. Ton pare només duia els pantalons del pijama, sempre m’havia agradat veure-li el pit… Vull saber-ho, vaig insistir, si no, ¿per què m’hi has dut? No em fico en els teus negocis, ja ho saps, però aquesta vegada m’hi has ficat. Tens raó, va fer ell, i, a més, t’hauré de demanar que et posis una cosa a sobre, a tu el civil no et mirarà tant. Però, ¿que no deies que no era perillós? No ho serà. No ho serà, si no ens posem nerviosos. Es va alçar del llit i del folro de l’espatlla de l’americana en va treure un paquet molt prim embolicat amb paper de diari. El va desembolicar i me’l va ensenyar. Era el teu dibuix.

Ell fill no diu res.

—Vaig obrir els ulls fins que les parpelles em van fer mal i les vaig tancar, de cop. També vaig tancar el llum. Encara recordo els ulls negres, negríssims, de l’homenet que ara sé que és el mateix Picasso, la por a la dona que s’hi veu, a la dona que va cap a ell, com un vent molt fort que se l’endurà, els dallonses de l’homenet espantats, rebregats, com si algú els hagués volgut fer mal, no sé com poden dir que és un dibuix eròtic… O sí, potser sí, ton pare també ho va trobar, aquella nit… molt.

La dona demana un altre calvados. El cambrer, jove, se’ls mira quan serveix l’alcohol.

—L’endemà vam tornar a passar la frontera, sense més retards que els del primer cop. Encara era una aventura imprevista, absoluta, de les que tant m’havien agradat en algunes pel·lícules. No vam parlar més del dibuix. Fins que un dia va dir que potser sí, que d’operacions com aquella se’n podia treure més que del contraban d’oli i queviures amb els pagesos del Prat…

La mare tampoc no diu la versió exacta. En deixa fora detalls rellevants, indicis i fragments d’una història de la qual no es vol desprendre, episodis que no vol reconèixer. El seu cos revelat aquella nit, gestos que després repetiria en altres habitacions, amb el dibuix a la vista, un dibuix que durant unes setmanes va ser d’ells. La violència de l’escena dibuixada obria els seus llavis i la gana del seu acompanyant eròtic, la por hi afegia la seva cançó pudent i poderosa, i els amants se la transmetien l’un a l’altre.

El fill mira la nota que acaba de dur el cambrer i paga amb targeta de crèdit. Durant anys ha sospitat, o somniat, que el seu pare havia tingut tractes amb el dibuix de Picasso, sospita (o malson) que fins ara no tenia documentada i que és la raó íntima —privada, en diu ell, privada d’interès per a ningú més, afegiria— de la seva dedicació a reconstruir la història de l’escena eròtica i, al capdavall, de tots els esforços per reunir els diners i comprar-lo aquella tarda, finalment. Fins ara només havia trobat indicis vagues. Cap dels seus informants no li havia pogut dir qui era el taxista que durant tres mesos havia segrestat el dibuix i se l’havia quedat, embogit. Arravatat de gelosia, deien els uns, fent negocis bruts amb el dibuix, segons uns altres.

Cap dels exiliats de Roissy amb qui ha arribat a parlar en sabien res, allò era una història de la postguerra; però el fill no n’esperava informació sinó alguna pista, si en tornar de l’exili n’havien sentit parlar. Havia anat a veure uns escriptors a Terrassa i, a Romanyà de la Selva, una altra escriptora que s’havia fet famosa. Tots tres recordaven bé el pas del dibuix pel castell dels exiliats i les disputes que havia provocat, però no havien volgut entrar en detalls. Els de Terrassa només havien comentat que per a ells, com a parella, la sèrie picassiana havia tingut una importància cabdal. Les nits folles de Roissy, el bosc…, va dir l’escriptora Murià mentre el marit, el poeta Bartra, somreia. L’altra escriptora, la de Romanyà, un poblet perdut dalt d’una serra poblada de dòlmens i d’altres restes prehistòriques, no li va voler obrir la porta. Ho va acabar fent per insistència d’ell, quan per l’automàtic li havia sentit dir que només volia parlar d’un gravat de Picasso. El va rebre però durant una bona estona no li digué ni paraula, se’l va quedar escoltant mentre ell contava i contava. El nom de Roissy no semblava evocar-li res i només amb desgana havia reconegut que recordava vagament l’afer de la sèrie eròtica. En acompanyar-lo a la porta, però, li va suggerir que anés a trobar el més gran expert en Picasso, que el tenia a Barcelona mateix, el poeta Palau. El va sorprendre sentir-se dir a aquella dona gran desconeguda, de bellesa tancada i no obstant ardent, que els seus motius d’investigació eren d’ordre íntim. L’escriptora Rodoreda li va dir que no es confongués, que el poeta Palau no era un expert qualsevol i que, dels dibuixos eròtics de Picasso en particular, i més encara de la intimitat, ho sabia tot.

Allò que li remou els neguits, mentre la mare mira de penetrar què li passa pel cap, commoguda en veure que no diu res, és el que ell no pot explicar. El poeta Palau havia estat molt gràfic. L’escena:

Un bordell pròxim, al carrer de la Boqueria, davant per davant del mercat, de nit. Una parella representa escenes eròtiques de Picasso que entren de contraban, tràfics amb l’aval de dignataris de la ciutat i de la diòcesi. Un taxista i una dona. No, el poeta Palau no en sabia els noms. Ni els volia saber. Les fonts de la poesia reposen en el no dit, va sentenciar en acomiadar-se. I segurament el no dit fora, encara el va advertir, la millor manera d’arribar al gravat, que potser trobaria en una adreça del barri de Sants que li va apuntar en un paper. I allí era, efectivament.

Mira cap a l’exterior del restaurant. Davant seu, un feix de llum travessa el mercat i va de dret a la Rambla. Li sembla que el feix surt del nervi més cansat del seu cervell.

No pot parlar-ne més. Callar. Té raó el poeta.

Es gira cap a sa mare, que s’ha quedat quieta a la cadira, recta davant la taula. Per la seva mirada, tensa i fixa, entén que ella veu l’escena. La contempla dins d’ella i, ara, també, dins d’ell. Com una imatge que retorna fent salts des de lluny i és capaç d’obrir les tripes de qualsevol animal vivent que la vulgui deturar, petit o gran. La dona es tapa la cara amb les mans.

—Avui s’acaba tot, mare. No cal exagerar.

—Deixa’m explicar-t’ho, fill meu. Aquells anys…

—Ja està, avui ho tancarem. Aquesta història és només nostra, de ningú més. Era teva i, ara, serà meva.

KILIMANJARO

No té ningú amb qui oblidar. Però no hi vol pensar. En sap, de no pensar. Per això, fins que dilluns no torni a la feina, al cap de dos anys de baixa, no pensa fer res que no li vagui. Més ben dit, reflexiona, no farà res que no s’adigui a la disciplina nova que li ha de permetre canviar de vida: no fer res a disgust. Tant si li surt bé com si no. Fet i fet, en dos anys no ha sabut com arribava a fer les coses, fins al punt que ara desconeix què li ve de gust, és a dir, no sap què vol dir fer res de gust. O sigui que, de moment, serà una disciplina. Que tampoc no sap com es practica. Prou de dir que no, decideix.

Torna a preguntar-se, tal com ha fet sovint a l’hospital, si podrà suportar de nou l’ambient de l’oficina. De moment, té febre de carrer. S’asseu a la terrassa del Morryssom. Mentre pren un cafè amb llet, intercanvia mirades lluminoses amb la cambrera a propòsit de la conversa de política i futbol dels paletes grans de roba vella i els informàtics joves encorbatats, que, encara, per sort, cada dia es repeteix de taula a taula. Fins a la malaltia, evitava escoltar-los, però ara agraeix aquesta repetició, el futbol incomprensible i la política destralera que la reincorporen a la vida dels normals, dels no captius per la malaltia. Així és com desa la pregunta sobre què vol dir fer les coses de gust i la preocupació per tornar a l’oficina; ho desa tot en un espai mental que abans no sabia que tenia. És com una gimnàstica, l’ha apresa a l’hospital: fora la brutícia, les coses que costen de pensar són brutes.

Fer les coses de gust. Quan és a punt de deixar el Morryssom s’ho torna a demanar, pel gust mateix, diguem-ne, de plantejar-se un problema que només ella ha de resoldre, ni metges ni infermeres hi tenen cap paper. De gust-de gust, no només per anar tirant. La cambrera lluminosa és una dona jove de simpatia encomanadissa des de quarts de vuit del matí fins a les vuit del vespre, de nits i tot si convé. Va amunt i avall per la terrassa farcida de taules plenes en aquesta hora de l’esmorzar. Controla bé els moviments, els seus i els dels clients, no perd de vista ningú i, als coneguts, com ara a ella, Marta Coll, els adreça somriures i mirades afectuoses i, quan a la fi els pot atendre, frases còmplices. Quin dia, el d’avui, ha dit, quan ha vist arribar la veïna malalta. És una dels propietaris del bar i brega com si l’establiment i la clientela fossin l’escenografia d’un ballet hiperdinàmic. Hi ha clients que ja han pagat i van deixant les taules. Tot d’una la cambrera fa un gest de vigilància. Endureix la mirada. Un dels okupes del 172 arreplega culs de vi sobrant d’alguns esmorzars i, no sense discreció, els porta cap al costat d’un dels vells plàtans de la cantonada i els vessa dins d’una ampolla de plàstic, amb l’ajut d’una mossa de cabells carbassa que duu cadenes metàl·liques a la cintura. Decidida, la cambrera despara les taules que els okupes encara no han aprofitat, els llança una mirada desafiadora i, ràpida, gira cua cap a dins del bar. Els okupes se’n van. Duen mitja ampolla de vi. Tan sols Marta Coll ha advertit aquests passos secrets del ballet, els altres clients de la terrassa no s’han adonat de l’operació dels okupes ni de la intervenció de la cambrera. No han malgastat ni una paraula. Han fet un cos a cos exclusivament visual, deixant del tot fora els clients.

Fer les coses de gust, pensa Marta Coll, deu ser com un ballet. La primera nit després de tornar de l’hospital va veure pel vídeo una pel·lícula antiga, treta d’una novel·la d’un escriptor cèlebre, aventurer, d’aquells molt valorats per la llegenda. Colors anys cinquanta, escenaris africans, un actor i dues actrius d’aura magnètica, sobretot una. Comença a caminar cap a la plaça Sanllehí. Una pregunta de l’argument de la pel·lícula encara li ressona al cap: ¿Per què va anar a la muntanya el lleopard? Tot el camí fa costa amunt, fins al parc Güell. Quan hi arriba, està cansada. Enmig de les columnes esbiaixades de la plaça soterrada, que havia de ser un mercat, Marta Coll rumia. Un animal selvàtic, de sang calenta, ¿què havia anat a fer, efectivament, al Kilimanjaro, al peu d’una muntanya sempre nevada? ¿Què l’havia impulsat a seguir una ruta que només podia significar la mort? A la manera enganyosa del cinema de coloraines i exotismes, la pel·lícula parlava de l’amor, de la guerra, de les ambicions i de tenir sempre un objectiu, de la cacera. Ava Gardner mor sacrificada, com en tants films que va protagonitzar a canvi de morir, d’esdevenir un fantasma perdurable. Gregory Peck redimeix les seves culpes i —frívol en aquesta ocasió, honest com sempre guanya la partida, mentre que Susan Hayward fa de noia rica que, per un cop, no té el paper de perversa sinó de presència real, segura, alleujadora. Marta Coll deixa la plaça del mercat fantasma i va pujant cap a dalt del parc, en direcció a l’esplanada central. Toca la terra vermella i resseca que, any rere any, s’ha anat fent fèrtil gràcies al sistema d’aprofitament de l’aigua de pluja construït per l’arquitecte. No hi havia cap parc, aquí, s’hi va fer, Gaudí el va provocar. La xarxa de conducció de la pluja, de la neu quan cau, és a la vista, com una companyia viva. Convertir l’estèril en feraç. Un objectiu net. Marta Coll redreça les espatlles.

Ha desat el lleopard en un calaix de la memòria, en un dels llocs, potser l’únic, o potser l’únic que ha trobat, on el pensament, si el deixes, va fent camí malgrat el dolor. Ho va aprendre a l’hospital. La memòria té la facultat d’alterar la disposició i el contingut dels calaixos, i així el dolor es pot transformar, perquè surt a passejar pel decurs del temps, per la voluntat del record i també de l’oblit. Ara mateix, li fan mal les cames, des del turmell fins a les cuixes, per això també ha desat el lleopard, perquè no vol pensar en cap fatiga sinó que, malgrat el dolor, ha caminat des del bar fins aquí. Fins aquí! Somriu i entra a la plaça.

Des del banc d’ones i randes que envolta l’esplanada i fa de mirador sobre la ciutat, observa els turistes. La majoria va en colles petites, familiars, descamisades i vestides de qualsevol manera, amb roba mal combinada que més aviat semblaria destinada a no sortir de casa i que convida a deixar-los nets de diners i targetes de crèdit. Marta Coll veu que ella desentona, duu sabates de taló d’agulla i va pentinada amb cura. S’ha posat als cabells el colom de pedreria bona, herència de la tieta. No li fa res sentir-se diferent, ara ja té l’alta. Escolta els turistes. Parlen en llengües diverses i molts són parelles joves o de mitjana edat que viatgen amb càmeres de filmar. També hi ha joves, nois i noies que no van junts sinó en grups separats. Veu un grup de dues parelles i una noia. Gairebé tots duen motxilles. No veu cap màquina de fotos, només filmadores. Potser la gent, pensa, evita fixar una imatge, mirar una sola cosa.

Pels colors de la roba i les formes que els grups dibuixen a la plaça, els turistes fan un conjunt de matèries descatalogades que l’arquitecte Gaudí potser sabria aprofitar. Vistos tal com són ara no donen cap harmonia al lloc, ni al paisatge, ni a la perspectiva urbana; són una mescla que més aviat fa pensar en materials impossibles de combinar i de coordinar en un gest col·lectiu. Caldria, pensa, una inventiva com la del vell artista. Potser així apareixeria la matèria noble de la gent comuna, que en un lloc o altre deu ser, de la mateixa manera que en el trencadís de l’arquitecte habita la deixalla de l’antic material modern.

La parella més vella, uns alemanys amb filmadora d’última generació digital i roba de tons verdosos, començaria la randa, imagina Marta Coll. La randa podria continuar amb la família de l’interior del país, la que fa uns moments li ha demanat si aviat hi hauria escales mecàniques des de la plaça Sanllehí, els semblava haver-ho sentit en un telenotícies i ella, tan mudada, li han dit, tímids i alhora directes, s’assemblava a la presentadora. Vesteixen camisetes d’una ràdio local, amb tons grocs i vermells, pantalons texans tallats als genolls i, com altres turistes que té al camp de visió, calçat esportiu de sola ben gruixuda. Ha evitat entrar en conversa sobre una presentadora que la va entretenir molt a l’hospital. Quan s’han acomiadat, els turistes de l’interior li han donat la bona tarda d’una manera encara més tímida, segurament ofesos.

Retoca la posició del colom dels cabells. Ella també és material reciclat. Fa dos anys es va pensar que no tornaria a caminar sobre talons d’agulla. Més enllà, veu un grup de noies joves, orientals. Les afegeix a la randa humana del nou parc que s’imagina: japonesos, europeus i americans de totes les latituds dels mapes, uns i altres podrien arribar a formar una estela humana de colors i formes i recordar en el futur que allò que un dia és anònim pot arribar a ser una forma nova, una ànima nova. Com les seves cames. Les randes humanes farien combinacions agosarades de colors, mentre que les gitanes de la porta i els negres que venen collarets a la font del drac podrien ser els ornaments contemporanis, les figures mítiques que necessiten els ressagats, els que miren cap enrere, com ella mateixa, com alguna gent encara fa.

Passa el dit pel relleu que les peces de ceràmica trencada i reciclada formen entre les seves cames, que eixampla. Seu sobre un conjunt estrepitosament lleig i quico del gran banc, de tons marronosos i grocs. S’alça, es col·loca a una certa distància i se’l mira. Des d’aquí, el conjunt marrógroc pren, per la llum del dia fresc de setembre, després de la xafogor de la setmana, un to delicat. La gent, pensa, també podria arribar a fer un dibuix així, si consentís a ser material de rebuig a l’espera de ser reciclat. Però ella faria la randa d’una altra manera. Clava una altra mirada panoràmica a l’esplanada i a les perspectives del parc. Tot plegat, massa onades i massa punxes, conclou.

Tot d’una s’aixeca vent. Un vent enfurismat, com un mal humor o un pensament imperiós. Papers, llaunes de begudes, burilles i bosses de plàstic fugen de terra. Els cabells llargs de les joves turistes orientals voleien i les noies, rialleres, miren la randa del gran banc buscant un lloc arrecerat, que també va ser dissenyat contra el vent. Tots els turistes busquen protecció. Uns i altres donen voltes per la plaça, sense veure’s, com si fossin un sol grup que acabés de perdre la coordinació, el guia. Només Marta Coll continua asseguda. Fins que veu, en diagonal, a l’extrem que va cap a la sortida més alta del parc, un home que abans no havia vist. Seu sol, no duu ni pantalons curts ni filmadora ni calça vambes de sola gruixuda. Li sembla que també la mira. Gira la vista, no li fa gràcia deixar de ser l’única observadora. Però, per què no, pensa. Això no li ha d’impedir mirar sense temors. Potser l’home també s’alçarà d’aquí a un moment i a la plaça només quedarà ella, ella i el seu mal de cames i els pits mutilats, ella i el cap de setmana per a ella sola, ella i el colom de pedreria als cabells, que també li voleien, seguint les ràfegues esbojarrades del vent. Es gira d’esquena a la plaça i deixa reposar els braços a la randa superior del banc. Es treu el colom dels cabells i el desa en una butxaca interior de la bossa.

Ara sí que Marta Coll mira la ciutat en perspectiva. Les indicacions orientadores de l’interior del parc quasi no es poden llegir, no serveixen de res. Els rètols i pintades, a les parets d’algunes de les torres del barri que s’atalaien, també són traços gruixuts que amb el vent fan de mal llegir. Més enllà, la ciutat és un conjunt de formes que un foraster no podria destriar bé. Ella pot perquè coneix el panorama. Però no ho fa perquè el vent la tanca dins d’ella mateixa.

Mentre la seva pell és abocada a un exterior descontrolat, per dins les imatges van i venen, no s’aturen enlloc i la deixen lliure, neta, tranquil·la. El vent la protegeix.

Quan mira el rellotge és tard, l’hora de dinar ben passada. La ventada ha buidat la plaça i, ara que s’ha calmat, ha deixat ambient de primavera. El cel és tibant i polit, vigorós, fresc l’aire, suaus els raigs del sol, els núvols caminadors i lleugers. L’home continua assegut a la mateixa punta del parc. Ha arribat a la ciutat aquest matí i, després de deixar les coses en un hotel del barri vell, s’ha dirigit de dret al parc. No li interessa gaire Gaudí, en certa manera n’està tip. Massa onades i massa punxes. Massa insistència, massa de tot. Massa història. Però l’encàrrec de l’oncle exigeix la visita a l’estranya protuberància d’un dels turons d’aquella ciutat parlada, un i altre cop narrada per l’oncle. Amb tot, s’estima més el parc que no la catedral inacabada o la mansió esbojarrada i restaurada com una bijuteria lluent. No és pas la primera vegada que ve al parc, però fa força temps de l’última visita. Agraeix el vent, molt. Li ha donat la perspectiva que buscava. Quan la plaça ha quedat buida de turistes encara ha esperat una estona, a veure si se n’anava la dona dels talons d’agulla. Seia al banc una mica com ell, a l’espera d’alguna cosa que volia fer o que potser havia de passar.

No fa cara de turista, els talons d’agulla li donen un aire intemporal, pensa l’home. Tornen a estar de moda, ja ho sap, però en aquesta dona tenen un altre aire. Quan ella es gira cap a la ciutat i el seu cos s’abandona sobre el banc de colors i materials vells, ell treu la càmera de fer fotos.

L’oncle volia, abans de morir, veure el parc com l’havia vist el dia que va fugir de Barcelona. El volia buit, només ple de les pedres i les manies de Gaudí. Quan anys després va llegir una novel·la on una casa es transformava en colomar, com que els protagonistes havien festejat en aquest parc, va encarregar a un vell amic del camp de refugiats Lindeman, que era joier, un colom de pedreria, i li va dir que li n’hauria de fer la parella més endavant. Va regalar el colom a la dona amb qui es va casar. Però el segon, no.

La miniatura va anar a parar a Barcelona a la mort de la dona. Ara, feia poc que l’amic joier havia donat a l’oncle el segon colom. És l’última joia que faig, li havia dit. Aleshores l’oncle va fer l’encàrrec al nebot. Volia veure altre cop el parc Güell. Sense la guerra i l’exili, no l’hauria trobat, la seva dona. La dona dels talons alts continua d’esquena, el cos abandonat al vent i a la ciutat. L’home mira pel visor. S’alça i, enmig del vent, comença a fer fotos.

El vent s’ha calmat i l’ordre torna als camins i dreceres del parc. Marta Coll treu de la bossa l’agulla de pedreria i es torna a recollir els cabells. El colom li queda darrere, gairebé arran de clatell. Amb la mà assegura els cabells recollits i acarona l’ocell de pedres petites i precioses. Porta el mateix nom que la tieta Marta i de joveneta n’havia vist fotos, però no la va arribar a conèixer. Era una de les històries obscures del santoral familiar, d’aquelles que s’expliquen amb mitges frases i començaments sense final. Una història d’exili i d’amor desgraciat, una combinació feixuga. No havia arribat a saber quina de les dues coses havia decidit més el suïcidi de la tieta; se n’havia cansat, d’aquells silencis tediosos dels parents, de sa mare la primera. Silenci, sempre el silenci. La tieta i el seu home vivien no gaire lluny de París, però ningú no els va anar mai a trobar, ni els pares de Marta Coll ho van fer quan van visitar la capital. Va ser un viatge d’amagat, una altra història familiar sense explicacions, sense alegria. Les cames li pesen. Un dia va arribar per correu, dins d’una bossa de ràfia molt ben preparada, el colom de pedreria i una carta, que ni ella ni el seu germà no van llegir. La mare, amb to greu, va donar el colom a la filla. De la germana de ton pare, va dir. No se’n va parlar més, mai més. No eren família de gaires paraules, ni l’època en volia gaires. No sé pas per què hi torno, ara, a la meva infància massa seriosa, diu Marta Coll amb resolució, i es tomba cap a la plaça major del parc. És difícil de dir què passa per dins d’una persona quan s’obren les comportes de la primera edat, no és fàcil d’explicar i la majoria de la gent no hi vol ni pensar.

En dos anys d’hospital ha llegit de tot i vist per la tele massa coses, potser. I ara desconfia dels records, quan les cames fan mal i sents el pes de les pròtesis als pits no és bo recordar.

Mentre es gira, sent el clic d’una càmera. Se n’alegra. Algú encara té necessitat de mirar una sola cosa, de no emparar-se en el moviment de la filmadora per saber què veu. També s’alarma. El fotògraf és l’home de l’altra banda de la plaça. ¿Sent temor? Potser no. Potser la gimnàstica moral que s’ha imposat en sortir de casa comença a funcionar. No hi fa res si surt a la foto que l’home acaba de disparar. Té un cert encant, imaginar-la.

El té al davant, un pèl astorat, indecís. L’home no sap si fer veure que mira el panorama o dir a la dona dels talons d’agulla que, sense demanar-li permís, acaba de fotografiar-la perquè, en el visor, quan ha aproximat el zoom a la seva figura d’esquenes ha vist el colom de pedreria que duu als cabells.

No deixa de mirar-la.

Es diu com l’oncle, però ell ja és francès; o, si més no, així ho va decidir fa temps per tal d’evitar més disputes familiars sobre les conseqüències de l’exili. A part d’això, li és ben bé igual. S’alegra, en canvi, de conèixer llengües. És una de les bones conseqüències dels exilis, de l’emigració. Seu al costat de la dona, on el trencadís marró-groc va virant cap a groc-siena. D’una manera semblant s’havien conegut l’oncle i la tia Marta, recorda, reclamant una de les històries que té endreçades a la memòria, com una capsa de sabates on es guarden fotos i postals.

Es van conèixer en un cafè de la ciutat amb port on havien anat a parar. Un dia ella es va asseure a la taula del Cafè de Bordeus que l’oncle ocupava cada vespre però que aquell dia era buida. Quan ell va arribar, va seure a la taula sense fer cas de la noia que l’ocupava ni dir-li res. La noia se n’havia anat, indignada, sense dir tampoc ni un mot, suposant que el cos no parli. L’endemà, tots dos van repetir la visita en silenci i van tornar a disputar-se la taula. Ho van fer un dia i un altre, fins que el combat va acabar en prometatge.

Pel casament, l’oncle va regalar a la tieta Marta una agulla de pedreria, com la que acaba de veure pel visor de la càmera de fotos al clatell de la dona del banc. Aquella era la part llibresca i divertida de la història dels oncles, la resta era un malson que s’estimava més no recordar i que, de ben segur, coneixia a mitges. La dona del costat fa bona olor, ensuma.

Són les tres de la tarda. Fora d’ells dos, la plaça és buida. Només alguns turistes reposen sota els para-sols de les taules de la terrassa del bar, a l’entrada de la banda alta del Guinardó. La dona del colom de pedreria és més jove que ell i té un aire tranquil. Marta Coll, però, no n’està, de tranquil·la. No li ha importat que l’home li hagi fet una foto d’esquenes però, ara, se li asseu massa a prop. Nota el tacte dels seus pantalons al tou de la cama, per sort ell no els duu curts. El fita i li sosté la mirada, de gust. Té una cara agradable i uns ulls verdosos petits que ara la guaiten amb una paraula que sa mare fa servir i ella no, picardia.

—¿Què hi fa, vostè, aquí?

L’home no respon. Però somriu. De totes les preguntes que ella li podia fer, és l’única amb sentit.

—¿No hi ha més lloc al banc? ¿No li sembla prou gran?

—És el meu tros de banc —diu ell, accentuant el deix francès—, sempre que vinc, m’hi assec.

Veu com un raig de sol calent encén el colom als cabells de la dona quan ella s’alça i el deixa sol. ¿Què hi fa, ell, en aquell parc brut i deixat? L’encàrrec de l’oncle, es diu ell en francès. Però, ¿és prou raó? Potser sí, pensa mentre la mira caminar.

Com el lleopard que va anar a la muntanya, l’home dona per bo el viatge perquè hi ha arribat.

Abans de deixar la plaça, Marta Coll es gira i veu que l’home del banc va cap a ella. Avança a pas tranquil, amb les mans a les butxaques, sense mirar-la, com si no l’anés a trobar i, al mateix temps, vers ella sense retop. La terrassa del bar continua mig buida. Ella s’asseu en una de les taules, la més pròxima al banc. La calor és dolça, el vent ja no bufa, el material reciclat torna a lluir, el temps es congela.

Un dia, a l’hospital, va tenir una sensació semblant a la d’ara, quan sortia de l’anestèsia i les coses se li representaven boiroses i tanmateix frenètiques. Les mans i la pell li anaven darrere els llençols i no obstant els llençols eren de neu, els ulls perseguien la claror de l’habitació sense trobar-la, sentia la urgència de posar els peus a terra i no podia, la cara li cremava. Havia sentit la veu de son germà. La consciència l’havia envaït. Li pujava de la punta dels peus fins al cervell, el pit se li obria i deixava anar el nus de fils tibats que li havien tancat la gola i les dents i li impedien de respirar bé. Fins que el nus s’havia desfet. Havia vist la finestra i la claror del vespre i s’havia adormit. L’endemà havia notat el blau del cel. Un dia decisiu en la seva història clínica, però no podia recordar res més, havia reconstruït aquelles hores pels metges i la família, però no pas dintre d’ella. Només li havia quedat el sentit precís que el seu cos era allà, que ella era allí i que el pes d’aquell dia no era el mateix que el dels altres dies, ni les setmanes ni els mesos anteriors.

Conservar aquesta lleugeresa és l’objectiu diari des d’aleshores. Ha pujat al parc sense cap idea precisa i, ara, mentre l’home se li acosta amb un dibuix suau als llavis, el passeig de Marta Coll pren un aire de festa que tenia oblidat.

S’espanta. Ha tornat a sentir altre cop, al pit, el nus de fils encreuats. Encarada a la ciutat, s’ha demanat per què justament avui, precisament quan s’incorporava al dia a dia, ha agafat l’agulla de la tieta Marta. Al pit, els pits, agulla de pit. Feia temps que no se la posava. El nus, fa una estona, li ha tibat de nou la respiració. Per això s’ha obert al vent que la despentinava, per això ha guardat el colom. A l’hospital ha pensat molt en la mort de la tieta. Però ja no li fa angúnia. Ara, pot ser una companyia. Ara, sap que no cal buscar tantes raons per a la mort volguda, que de vegades n’hi ha prou de sentir-se molt cansada. Que potser pensem en la mort dels altres per oblidar la nostra.

Es posa la mà a la butxaca i acarona l’alta de l’hospital. La por de viure és això, es diu Marta Coll. Por de continuar, de no arrecerar-se, de tirar endavant, de deixar enrere l’extraordinari. Aquest matí, mentre es vestia i remenava el joier, ha vist l’ocell de pedres precioses. Se l’ha posat d’esma. Al parc, l’ha començat a notar als cabells com una herència baldera, estimada però inútil, que ja havia fet la seva comesa des de l’exili fins a la seva sortida de l’hospital. Ha estat a punt de llençar la joia al vent. Però, quan després s’ha girat i ha vist l’home de la càmera, s’ha alegrat que el colom hagi quedat capturat a la foto que li ha fet.

El colom és ara sobre la taula del bar. Si el mou, el sol fa fer un somriure a l’ocell. L’home de la foto, que ha vingut caminant des de l’altra banda del parc, ja és a prop. Quan li demana permís per seure, li diu que sí amb un gest d’ulls. Quan comença a parlar, amb el deix francès que ja li ha agradat abans, ella agafa el colom i el diposita amb cura al banc. Ell continua parlant.

El colom queda encastat entre un estel blau amb cua i el començament d’una randa verda i taronja. Quan la dona i l’home s’alcen i surten de la plaça, un raig de sol toca el colom i el refracta. Però només el veus si t’hi trobes a la vora, ben a la vora.

UNA DECISIÓ MÉS

Era una dona d’una determinació absoluta. Tot el seu cos traspuava una energia motora gairebé mecànica, com si el seu esperit estigués format per un giny de rellotgeria que expressava tant la vitalitat en estat pur d’una criatura com una ansietat cega, una energia que semblava dependre de no aturar-se ni un instant. Se li notava en la rapidesa de gestos, que en una altra persona de la seva edat haurien estat més lents, i encara era més notable en la llum dels ulls, blaus d’una manera pàl·lida però intensa, una llum que els anys tampoc no havien fet minvar. Tota aquella acció es concentrava en un rostre de porcellana, una cara que, malgrat el moviment de la boca, dels ulls i del girar del coll, pràcticament no tenia arrugues. Enraonava de manera professoral, com si la seguretat li hagués de venir d’unes paraules pronunciades tan nítidament que la primera impressió que produïen era la d’escoltar un cap clar. Però el resultat era confús. Ja feia més de deu minuts que parlava i jo encara no havia aconseguit de saber quina habitació ocupava ella i quina ocuparia jo durant les tres setmanes que havia de viure a casa seva. El contrast entre l’agitació, furtiva, i la cascada de paraules, molt ben dites però inconcretes, convertia aquella dona de seixanta anys llargs, vaig calcular, en una figura hipnòtica.

Jo acabava d’arribar a la ciutat. Uns amics m’havien proporcionat l’adreça del carrer Princeton per a les meves tres setmanes de dedicació als arxius i la biblioteca de l’Institut de Llengües Clàssiques, prop del Museu Britànic. No m’havien advertit, però, de la personalitat de la mestressa de la casa. Ara parlava de les estretes relacions, així les va qualificar, entre els corrents d’aire i la fusteria dels pisos de les cases londinenques. Vaig mirar la meva maleta, sense cap comentari. Ella anava fent consideracions domèstiques mentre jo somreia, beneita, sense saber què dir; fins que em vaig decidir.

—Si no li sap greu, Mrs. Webb… —vaig començar.

—Ah, no! —va fer ella—. ¿Evelyn no us ho ha fet saber? Això és un exemple de com ella fa les coses, si em permeteu de dir-ho… Així doncs vós no en teniu coneixença. Bé…

El seu anglès era tan educat que em costava seguir-la.

—Ningú no sap allò que més li convé saber —va continuar, emfàtica—. Saber allò que convé és tan necessari com respirar. Però respirar és una cosa que cal aprendre a fer bé, no penseu pas que només per nàixer ja en sabem. De la mateixa manera, cal aprendre allò que necessitem saber. Mrs. Webb, Evelyn, és fora, jo m’ocupo de la casa.

Va anar cap al finestral de la sala on totes dues érem dempeus, jo sense saber què fer, ella movent-se i, ara, arreglant les cortines. Es va quedar quieta un moment, de cara a la finestra, d’esquena a mi. Abans de girar-se, va tornar a refer el caient de les cortines. Eren les quatre tocades, però a aquella hora del mes de febrer ja és fosc a Londres. Els llums de Princeton Street eren de color groc rosat.

—Soc Marina Arnold, una vella amiga de la mestressa de la casa. Visc a Israel, a Jerusalem. Però ara vull tornar a viure a Londres. Potser no hi hauria d’haver anat mai, a viure en aquell país —va afegir, amb gravetat—. Però, tal com us deia, difícilment sabem allò que ens convé. No, no hi vull tornar.

—Ara sí que ho sé, ara sí —va dir mentre jo callava—. He trigat més de vint anys a saber-ho, fixeu-vos-hi bé. Però ara ho sé. Em quedaré aquí, tant si trobo una casa com si no, tant si trobo feina com si no, tant si trobo… —la dona es va aturar. Li havia canviat la veu.

Aquella mateixa tarda havia esclatat una bomba terrible i mortal en un dels mercats més concorreguts de Jerusalem i vaig entendre que Marina parlava sota els efectes de la impressió de la notícia, que refermava una decisió anterior. Com un espill vocal, la seva veu ara manifestava voluntat però també temor. De vegades, per la meva feina, havia pensat en com Israel havia recuperat una llengua abolida, però trobava el país massa difícil d’investigar sobre el terreny, un canemàs de fils estripats. No se’m feia estrany que no hi volgués tornar. M’intrigava com ho aconseguiria, si no tenia feina ni casa a Londres. Els ulls blaus li van tornar a lluir, decidits.

Em va acompanyar a la que havia de ser la meva habitació, una peça petita i agradable que donava al jardí del darrere. Em va preguntar aleshores si em sabia greu compartir la casa amb ella; va posar l’accent més en la seva companyia que en el fet de conviure plegades. Havia tornat al to professoral, fred, esmolat. Me la vaig quedar mirant i, naturalment, li vaig dir ben formal que la seva companyia seria un plaer. Més endavant tindria ocasió de comprendre que Marina Arnold extreia la determinació d’interrogatoris sobtats, de preguntes directes que podien ser evitades amb cortesia. Però que també podien comportar malentesos o preocupacions. L’estada a la ciutat prometia ser interessant, vaig pensar, si la sabia dur. El meu treball era sovint el d’escoltar la gent i la manera d’enraonar de Marina Arnold m’atreia.

Els dies següents, quan a primera hora de la tarda tornava disposada a continuar treballant a casa, trobava Marina esperant-me amb una tassa de cafè negre fort. Arribava al carrer Princeton amb documentació i cavil·lacions sobre exemples sumeris i exemples llatins, els dos casos més semblants i alhora dissemblants de l’afer que m’ocupava, ja que havia decidit girar-me cap a la història. Però Marina em distreia. M’avançava en edat potser vint anys, encara que això era una simple qüestió de calendari. Només advertia la seva edat íntima en la forma anacrònica en què parlava. Havia de parar-hi més atenció que si escoltés l’argot dels joves del sud de Londres. Fent la traducció, podríem dir que Marina parlava a tothom, i de tot, de vós.

«No diríeu mai per què no vull pas tornar a Israel», o «Ja us ho he dit, però avui he pensat en una altra raó per no tornar a Israel que faria més comprensible davant vostre la meva decisió que, puc capir-ho, a vós us sembla extrema». Eren les seves maneres d’encetar la conversa només obrir la porta del carrer, com si hagués estat assajant les frases per quan arribés jo. M’era impossible evitar-la. Ella ho advertia, feliç de la seva estratègia, que els primers dies em va semblar una astúcia verbal, un joc lingüístic que feia servir per raó de la meva feina. Com si el primer dia hagués endevinat que jo tenia la pràctica d’escoltar. Però em penso que no. Quan la recordo, no la veig així, sinó contenta de parlar i relacionar-se. Em feia passar a la sala verda i em servia el cafè, sempre fresc i fort.

A Jerusalem era infermera. Me la podia imaginar. Ferma, atenta, resistent, concentrada. Ara buscava ocupació a Londres.

Aquella tarda, havia rebut la resposta a una petició de treball. Passava els matins dedicada a llegir i assenyalar les ofertes de la premsa, i a respondre-hi per telèfon decidida com estava a mirar de trobar feina, sense tenir en compte la seva edat ni la situació a Londres, on els diaris aquells dies publicaven anuncis signats per agrupacions cíviques que demanaven una resposta col·lectiva a la gran quantitat de joves sense casa que dormien als carrers.

L’única resposta que Marina havia rebut, d’una institució mèdica, no era tan bona com esperava, però li feia pensar que potser a través del voluntariat social podria recuperar el temps passat fora de Londres, on ara, tret d’algunes amistats escasses, no la coneixia ningú. Sense pensar-m’ho gaire, sense gràcia, qui sap per què, vaig insinuar que potser l’edat li anava a la contra.

—No cal que m’ho digueu, no cal que esmenteu aquest detall feixuc; en soc del tot conscient, no en tinc cap menester, de lliçons, és el que menys em cal. Lliçons! —va dir rebregant amb fúria les pàgines d’anuncis del Times.

Febrer glaçava la ciutat. Em vaig acostar al finestral i el vaig inspeccionar, com si hagués quedat una mica obert rere les cortines. Quan vaig tornar a seure a la butaca, Marina encara tenia la ràbia intacta als ulls.

—Un dia d’aquests passaré a veure què vol aquesta gent del voluntariat —va dir amb energia. Va servir més cafè i va continuar—: No soc jove i això és un avantatge, espero. Aquí necessiten gent tan preparada com jo. Quan algú em rebi i li pugui explicar tot allò que he viscut a Jerusalem! Durant anys he tingut l’honor de ser la mà dreta de la doctora Eli Stein, la gran psicòloga especialitzada en esquizofrènia infantil. Encara ho fora si no fos perquè no va poder més i un dia ens deixà, ella tampoc no pogué continuar vivint a Israel. Diuen que es matà, però jo dic que es donà la pau. Israel és un mirall terrible, ¿sabeu? En fer divuit anys, els infants a qui aconseguim tornar una certa capacitat de viure amb la comunitat només volen vestir-se de militars, dur armes, disposats a la guerra, nois i noies, tots… I a divuit anys no s’és un adult.

Al cap d’una estona, va repetir:

—Israel és un mirall terrible. Quan us heu mirat en la seva història, res no pot ser vist igual que abans… res.

Vaig pensar que la història dels altres provoca sovint una mescla de pietat i desconfiança, una indiferència difusa al capdavall, com la visió a través d’un vel o d’una cataracta ocular. Però vaig dir:

—Espero que tingueu sort, Marina. Tanmateix, trobaria escaient que us féssiu càrrec de la dificultat de la vostra empresa —jo també parlava com ella, recuperava el gust per la llengua clàssica.

—¿En raó de què? Soc anglesa, tinc tot el dret de tornar a casa.

Així solien acabar els dies la primera setmana.

A poc a poc, em vaig anar acostumant a convertir el cafè de les cinc en un vespre de conversa i encantament. La vida que no viu en els llibres sinó en les persones té aquest poder. Les aventures de Marina havien començat de petita amb els seus pares a la Cuba de Batista, esperant passatge per a Mèxic; havien continuat a la capital mexicana fins al retorn al Londres d’origen un cop acabada la guerra, en plena eufòria laborista i constructiva, quan la ciutat va ser decent i intel·ligent, deia. Havien prosseguit amb la decisió d’anar a viure a Israel a la recerca d’un amor malaguanyat durant la joventut londinenca, amor que tampoc no va poder ser recuperat a l’Orient. Una vida en flames. A mesura que l’escoltava m’adonava que formava part de la seva personalitat prendre decisions determinatives, dràstiques, difícils, i dur-les a port. Feia tres mesos que havia tornat a Londres.

Prenia el cafè que Marina anava posant a la tassa i em deixava dur per la seva veu austera i sentenciosa que parlava a la manera dels mestres del teatre antic, fins a l’última síl·laba del temps gravat en la memòria. Quan per fi anava a la meva habitació, la foscor del llarg vespre d’hivern feia ressonar les paraules arcaiques de Marina que, com un encanteri, em conduïen al descans. El treball quedava cancel·lat, fins a l’endemà.

La segona setmana vaig trobar la manera de treballar més hores. Anava a l’Institut de Llengües Clàssiques fins a les quatre de la tarda, moment en què necessitava canviar d’escenari. Caminava per Gower, girava per Montague, passejava per Bloomsbury, retardava la tornada.

Feia tres dies que no veia Marina ni sabia com li anaven les coses. Trobar feina no era fàcil, però tampoc no ho era trobar casa. Aquell vespre, només arribar em va anunciar, com si ens haguéssim vist feia una hora, que havia trucat a la seva vella amiga Mary Grant, propietària d’una agència d’aparellament, negoci que li funcionava prou bé des de feia cinc anys i que gaudia de reputació de ser seriosa i eficient.

Estava entusiasmada. Tenia una cita, al cap de tres dies, per sopar amb un home de la seva edat que Mary li havia recomanat pel seu sentit de l’humor i per la seva fortuna.

—Ah, estimada amiga! No sabeu com em reconfortaria de trobar un home, que aquesta missió anés bé —va dir, just a la porta.

—¿Missió?

—Senyor! Des que torneu tard a casa no sabeu res del que hi succeeix, aquí! ¿Us heu cansat de la meva companyia? —els seus ulls tenien una llum feridora, o potser ferida.

—Em sap greu, Marina, la feina…

—Tant se val, tot va bé, no en parlem més —va dir, veloç però sense acrimònia. Per un moment vaig témer que les paraules traïssin el sentit i Marina necessités discutir. No ho va fer. Tot semblava, efectivament, anar bé. Ella volia que anés bé.

Em va demanar consell sobre el vestit que millor convindria a la cita. Va pujar a la seva habitació i va baixar-ne amb un conjunt de faldilla i jersei de xinxilla, que vaig aprovar immediatament, per a la seva satisfacció. No em va explicar res més, de la cita.

La casa va començar a tenir aquí i allà més flors. Jo tornava tard de la biblioteca. Començava a enfilar bé les meves recerques entre els llibres vells, i la meva companya de casa semblava concentrada en els seus afers.

El dia de la cita, ben de matí, va trucar a la meva habitació. Em va demanar, amb una indefensió que em va sorprendre, jo mig adormida, si a la tarda podia tornar una mica més d’hora. Necessitava, va dir, veure algú abans de sortir amb el desconegut. Com si l’escena formés part de la vida dels somnis, vaig contemplar aquella dona de seixanta-tres anys (l’edat és sempre exacta, m’havia dit quan me la va fer saber), que havia viscut sempre sola i que ara es preparava per conèixer algú, un home amb qui passar, potser, la resta de la vida. Trobava l’afer fora del temps, com una faula.

—Necessito que surti bé, tinc menester d’haver al costat un home de Londres per tal d’evitar el pitjor que em podria passar… L’uniforme no el vull, a casa, no hi vull tornar.

No vaig veure la relació entre la cita i l’uniforme, però la impressió d’ensonyament era massa forta per preocupar-me per la lògica. Va tancar la porta i encara vaig tornar a dormir.

Quan vam coincidir per esmorzar, no vam parlar. Ella lliscava per la cuina, suau, quieta. Només vaig dir que arribaria d’hora i me’n vaig anar a la feina com cada dia.

Mentre anava cap al carrer Gower, vaig decidir canviar de rutines. En lloc del matí a l’Institut, el passaria a la biblioteca del Museu Britànic, que aviat havia de tancar per remodelació de les instal·lacions. Finals del segle vint, mudes de pell arreu i en tot, la vella sala també s’hi posava. Per això havia anat a Londres, ben mirat, per treballar en aquell lloc que potser no tornaria a obrir mai més com a biblioteca, que qui sap si quedaria com una sala més del museu i prou. Quan sortiria al migdia, tal com li havia promès a Marina, encara hi hauria una bona estona de llum i li faria companyia abans de la cita.

Al gran reixat d’accés, un agent de policia em va deturar. No hi podíem entrar, hi havia alarma de foc. Era espantós, vaig dir. El foc era la resposta dels llibres antics, la seva reacció, als gestos megalòmans que feien més i més grans els espais col·lectius, que els negaven el recolliment. El museu, la biblioteca, tot era en dansa. No em costava d’imaginar el suïcidi dels llibres, no en aquell moment. Aquell matí, era possible. Ja se sentien els camions dels bombers i els turistes estaven, com jo, esglaiats però alhora se sentien atrets i estaven apilotats davant de l’entrada del museu, sense retrocedir. Vaig preguntar a l’agent si el foc podia ser molt greu. L’home va dir, en llengua ben polida, que esperaven que només es tractés d’una falsa alarma, que el mecanisme hagués saltat per alguna raó que no fos foc. Però, ¿i si és foc?, vaig insistir. L’agent em va tornar a consolar. Els bombers venien perquè l’alarma, falsa o vertadera, havia saltat. Que tornés l’endemà, de segur que tot rutllaria com sempre.

En aquell moment feia sol, una raresa en l’aire grisenc de Londres a l’hivern, que no convida a gaire res. Duraria poc i valia més aprofitar-lo. Vaig agafar la direcció de Charing Cross amb la intenció d’anar fins al riu i, si per algun miracle climàtic encara hi fes sol, tornar a peu per un altre ramal. Vaig sortir del barri de Bloomsbury.

Per accedir a Charing Cross i evitar el gruix de gent que espera al semàfor, vaig passar per una de les rotondes on aparquen els autobusos que arriben al final del trajecte o que giren cap a Oxford Street o cap a Tottenham Court. És un lloc amagat enmig del brogit del centre comercial i turístic. No hi havia cap bus, només dos homes que remenaven bosses de plàstic. Un d’ells es va girar cap a mi. Era jove, de cara infantil, d’expressió neutra.

Quan em vaig deturar davant l’aparador d’una llibreria, vaig veure que el noi em seguia. Vaig entrar a la llibreria.

Era una de les llibreries de vell de més reputació de Charing Cross, estreta i encaixonada, amb escales per accedir als llibres i tres pisos de volums i més volums. Parlo en passat perquè Charing Cross ja no és un carrer de llibreries, com va ser durant més d’un segle: les llibreries de vell i altres varietats de llibreria han desaparegut d’allí. Però aleshores encara no. ¿Què volia de mi aquell noi? De moment, no es movia de l’aparador, en un lloc discret del carrer. Anava vestit amb roba vella però que encara li permetia passar desapercebut. Només per la cara podies pensar que la seva vida no era com la de les persones que érem a la llibreria. Però ningú mira la cara de ningú, a Londres. El noi, en canvi, em fitava. Ja ho havia fet abans.

Vaig pujar al segon pis, lluny del seu angle visual. Vaig anar cap a la secció de llengües i em vaig entretenir una bona estona amb un llibre que comparava els jeroglífics egipcis i els sumeris. Quan el vaig tornar al prestatge em vaig adonar que el noi era allà, assegut en un petit canapè que la llibreria oferia als clients més primmirats, aquells que poden passar hores consultant abans de decidir-se o de deixar-ho per un altre dia. El cap se’m va disparar. Vaig començar a pensar en sofàs, llibres i clients, en per què no hi ha seients a les llibreries que conec i quines sí que en tenen i quines no; vaig pensar en tot això per no haver de reconèixer que el tenia allí, davant meu, seguint-me de forma evident. Ell continuava sense fer res i jo necessitava fer alguna cosa.

Em vaig decantar per una actitud clàssica, com si el client de la llibreria fos ell. Al cap i a la fi, també hi havia entrat, i una llibreria és un refugi per a tothom. La idea em va calmar i vaig dir:

—¿Puc ajudar-lo en res?

—No, em temo que no —va contestar, movent els músculs indispensables, la mirada blanca, la veu trencada.

—Però vostè em segueix —vaig insistir.

No va negar-ho.

—¿Per què em parla en anglès? —va fer aleshores, bruscament.

—¿I com vol que li parli? ¿En llatí?

—Això estaria bé… ah… fa més de tres setmanes que no he parlat amb ningú… ah… més de tres mesos que no he llegit un diari… ah… i que dormo al carrer. És tot el que li puc dir… ah…

Havia dit que no li faria res parlar en llatí. Potser era veritat.

—Una mica de conversa, doncs —vaig dir, intrigada.

Vam sortir de la llibreria i vam anar a prendre alguna cosa calenta. Jo, un te; ell, un cafè. Larry Cohan (així em va dir que es deia) tenia vint-i-un anys i un humor complicat. Havia estudiat art dramàtic i poesia però això, assegurava, era abans. Em seguia —ho va dir així mateix— perquè per a ell era una professora, una dona que, si li feia cas, era el meu doble (o jo el d’ella). Estava tan convençut que jo era la seva professora o que ella era jo, que per això havia pujat fins al segon pis de la llibreria i havia esperat que li parlés. Si jo no li hagués parlat, em va assegurar, ell no ho hauria fet. Quan passes tants dies sense parlar amb ningú, cada vegada costa més, va dir, i, de fet, articular la frase no li havia estat fàcil. No em va preguntar per què me li havia acostat a la rotonda del capdamunt de Charing Cross.

Tota l’estona em va tractar com si fos la seva professora. Amb frases breus, cansades, d’estructures difícils, curtes, que no s’acabaven, m’anava dient que el temps passat a les meves (a les seves) classes era l’únic que no havia oblidat dels anys d’universitat. Classes d’hebreu i de llatí, de llengua, teatre i poesia.

Era força improbable que fos un dels meus antics alumnes, trastocat per algun dels camins i viaranys de la vida: no coneixia cap de les llengües que es parlen a la meva ciutat. El seu anglès tenia un deix que no aconseguia d’identificar i, quan l’hi vaig fer notar, vaig haver de preguntar-li de diverses maneres d’on venia. El noi se sufocava i no volia contestar.

—D’un país impossible —va dir finalment—. Vinc d’Israel. No hi penso tornar. No penso posar-me l’uniforme —va afegir, gairebé encarant-se’m, amb una espècie de valor i de resolució.

La promesa feta a Marina em va reclamar, imperiosa. Em vaig acomiadar de Larry Cohan sense saber amb certesa si havia pogut canviar-li la idea que s’havia fet de mi. Li havia repetit que jo no era la seva professora i en algun moment m’havia semblat que ho acceptava, però no n’estava segura. I ara em trobava que no sabia dir-li adeu i prou. Li vaig dir que, si volia tornar a conversar, em trobaria als matins a la Biblioteca Britànica, fins que la tanquessin a finals d’aquell mes.

Marina m’esperava a la sala verda. L’intens color de poma resultava estrany a primer cop d’ull i acollidor al cap de poca estona. Hi havíem passat les nostres primeres vetllades de tempteig i ara ja no parlàvem en cap altre lloc. El conjunt de xinxilla, d’un blau marí elèctric, li feia ressaltar la cara, i el color que s’havia posat als llavis l’endolcia i la il·luminava. Eren quarts de cinc de la tarda i el seu acompanyant l’havia de venir a recollir cap a les set.

Pel finestral del jardí de la banda del carrer ja quasi no entrava llum, el vespre d’hivern començava. Marina no em va retreure que m’esperava de feia estona. Duia un penjoll de plata vella i pedra de lluna, arracades discretes que hi feien joc i un anell daurat, que feia girar de tant en tant al tercer dit de la mà esquerra.

—No digueu, estimada amiga, que aquesta no sigui una situació prou estranya. ¿Us hi heu trobat mai?

Vaig negar amb el cap i amb un somriure li vaig indicar que aquella era una de les meves inexperiències.

—Què pot voler, un home ric de Londres a la setantena?

—Potser el mateix que vós —vaig dir—, ¿no trobeu? Una mica de companyia, convivència, saber que podrà comptar amb algú.

Marina es va aixecar de la butaca, nerviosa. Tenia la cara endurida, els ulls rabiüts.

—Jo necessito més, i el fet de necessitar més m’acora.

Vaig tardar més d’un minut a reconèixer el significat del verb acorar, l’aflicció viva i el dolor que representa, que remet al que sent una bèstia quan la maten traspassant-li el cor o degollant-la.

—Només és una primera cita, Marina —vaig dir—. És millor, suposo, no esperar gran cosa i deixar que les vostres maneres de ser, la d’ell i la de vós, puguin… —vaig mirar de trobar la millor manera de dir-ho a l’estil d’ella—… assolir l’encaix si les primeres impressions són favorables. I espero que sí, de debò que ho espero.

—No digueu ximpleries, amiga meva, segur que vós no la concertaríeu, una cita a cegues a través d’una agència.

—No se sap mai, amb franquesa. Fins trobo simpàtic que la vostra amiga us ho hagi proposat. És cert que a mi no se m’hauria acudit… Vinc d’un lloc on l’alcavoteria està desprestigiada, però potser ens ho haurem de replantejar, qui sap.

Vaig haver d’explicar el significat de la paraula alcavota, que Marina desconeixia i a la qual em va costar de trobar equivalents. Com em passa quan es tracta de la història de les paraules, vaig engegar amb l’etimologia i li estava parlant dels diccionaris del mestre Coromines quan ella em va tallar:

—Deixeu-ho córrer, estimada amiga. Potser m’entendreu més bé si us faig saber la veritable natura de l’afer que m’amoïna. No cerco un amant, tot i que, no us ho he pas de negar, m’agradaria; però ja no en tinc el costum, sabeu. El sexe és sobretot una pràctica que us abandona si vós l’abandoneu. Sou més jove que jo, però potser ja hi heu pensat… Tampoc no cerco un marit, per bé que, si les coses arribaven a quallar, és el que tindria, un marit; però que les coses quallessin voldria dir que ell també acceptaria el formalisme matrimonial sense donar-hi importància. Cerco una altra funció, en un home. Ara, sí. Necessito que tingui una altra capacitat, sigui qui sigui.

—És a dir…

—Necessito un pare per als meus fills. Tenen deu i dotze anys. Deu la nena i dotze el noi. Són germans. Els vaig adoptar fa catorze mesos al Brasil, després de tres anys de paperassa. Arriben demà.

Vaig aconseguir de no dir res. Marina em desafiava amb tot el cos. Per fi m’havia desconcertat de debò, deien els seus ulls pàl·lids. O sigui que a la seixantena havia arribat a la conclusió que volia fills i n’havia adoptat dos, brasilers a més, de l’altra punta del món. Havien viscut una mica més d’un any a Jerusalem i ara Marina havia decidit que s’havien d’educar a Londres.

Totes dues vam callar. M’havia parlat una bona estona dels seus fills i de com els havia tret del Brasil. Hi havia alguna cosa d’irreal en tot plegat, com un excés de versemblança, de veritat comprovada; tants detalls, que més aviat ho vaig trobar el relat d’algú que tem ser acusat d’un càrrec i busca i rebusca un atenuant, una coartada, un motiu de pes que demostri la innocència de les seves raons. Era més irreal que el meu encontre amb Larry Cohan, el rodamon que, sense acceptar cap possibilitat de confusió, m’havia seguit perquè em tenia per la seva professora. L’encontre amb Larry Cohan era difícil d’explicar però l’havia viscut, mentre que l’aparició en escena de dues criatures brasileres adoptades per una infermera de més de seixanta anys, anglesa no jueva transterrada a Jerusalem, especialista en esquizofrènia infantil, encenia prejudicis que desconeixia en mi.

Alguna cosa d’arrel puritana, moralista, s’obria pas en el meu cap i em sostreia simpatia vers Marina Arnold. Fins aleshores no havia jutjat la meva companya de pis, i ara ho feia. No m’agradava, aquella sensació. Era com si comencéssim a parlar llengües distintes i incomprensibles l’una per l’altra. Per desviar el desconcert i sufocar el silenci, indiferent a si el que anava a fer s’adaptaria o no al paper que Marina m’havia adjudicat, el de donar-li calma abans del sopar amb el desconegut, li vaig parlar de Larry Cohan.

—Avui he conegut un compatriota vostre que, igual que vós, detesta l’uniforme —vaig començar, com si el rebuig pels uniformes pogués tenir un lligam amb la repugnància que començava a sentir per la maternitat recent de Marina Arnold. L’inconscient és capriciós i sovint considera que la sola coincidència de les paraules, fins i tot la sola semblança entre elles, pot explicar el comportament de les persones.

Marina em va mirar amb insolència, com si captés les coincidències i semblances que la paraula uniforme m’evocava.

—¿Què voleu dir, un compatriota meu?

—Un noi de Jerusalem. D’uns vint anys…

—Soc anglesa —va tallar ella— i els meus fills són brasilers que un dia seran anglesos, no en tingueu cap dubte.

Li vaig explicar el que sabia de Larry Cohan. Una mena d’alarma es va instal·lar a la sala verda. Marina feia girar l’anell al dit, de forma ràpida. Els ulls blaus se li havien fet foscos.

—Allò vertaderament sorprenent és que us ho hagi dit, que no vol dur l’uniforme, el jovent israelià no en parla. No el volen dur, però no saben com dir-ho ni a qui dir-ho. O no poden dir-ho. I la majoria se l’acaba posant. Si deserten, si se’n van, callen, no en diuen res, volten pel món segons la tradició. Ells foren l’últim estudi de la doctora Stein, just abans de donar-se la pau. ¿Com es diu, us ho ha dit?

L’hi vaig dir. Marina es va alçar de la butaca com empesa per un ressort, com si hagués fallat una de les molles del seu capteniment. Se’n va anar cap a la porta que conduïa a l’entrada de la casa, d’esma, mentre jo la mirava amb preocupació, entenent sense comprendre-ho que alguna cosa de Larry Cohan havia interferit en la seva vivència de la tarda d’una manera decisòria, tant o més que l’existència dels seus fills brasilers havia trastocat la meva percepció de la seva peripècia vital. No era la cita, no; no estava espantada per l’espera d’aquella tarda, ni per l’encontre amb el desconegut. Allò que la trasbalsava era el meu, d’encontre, el que jo havia tingut al migdia.

Va sonar el timbre. Eren tres quarts de set en punt. Marina es va girar cap a mi, angoixada, però la seva mirada de seguida es va fer decidida. Vaig agafar la cartera, li vaig fer un somriure, li vaig desitjar sort i una bona vetllada, i vaig pujar cap a la meva habitació.

Hi ha menys digressió del que sembla en les meves paraules: aquell vespre i els següents es van succeir les emocions, els fets i els judicis. Marina em va dir després que durant el sopar amb el seu acompanyant, un home elegant i discret, no havia pogut evitar pensar tota l’estona en la sala verda. Fins al punt que Cary Peters, que així es deia el senyor que Mary Grant li havia enviat, li havia preguntat, quan prenien el cafè, si ell també hi podia entrar, en aquell espai on ella semblava disposada a passar la nit, potser presonera dels records, havia dit, potser desolada d’haver-ne sortit a passar la vetllada amb ell.

—No podia dir-li —raonava Marina— la sensació extrema que la clau de volta m’esperava aquí, a l’habitació verda, que hi havia aparegut per boca vostra, que vós l’havíeu introduït en aquesta etapa meva. Que potser hi ha una guia per a una nova vida a Londres i que potser no era ell, que potser no és Cary Peters.

—No us comprenc, Marina, si no us expliqueu no hi entenc res —vaig dominar la impaciència per no conjurar les fúries de la meva estranya amiga.

—No és res contra Cary Peters, és un home encantador i probablement allò que encara no conec d’ell no m’espantaria, ben al contrari, podria deixar que m’ajudés i jo el podria ajudar. I em penso que s’entendria amb els nens, en té tantes ganes, de tenir família…

Sí, els fills de Marina ja havien arribat. Eren com les criatures d’una pel·lícula francesa de la postguerra europea, un nen i una nena germans que s’emparaven l’un en l’altre mentre la vida fluïa al voltant incerta, inestable. Només feia un dia que eren a Londres i ho feien tornar tot massa intens, com si en lloc d’un dia hagués passat una setmana. No sabien què fer amb mi ni jo sabia com guanyar-me’ls. Necessitaven temps i atenció, però la seva mare evitava que jo els en pogués donar. Entre ells parlaven portuguès americà i amb ella un hebreu insegur; estava previst que als matins anessin a l’escola del barri i es capbussessin en l’anglès per a estrangers. Marina era una mare nerviosa. Els escridassava i els demanava perdó, els renyava i els consentia, alternativament i sense transicions.

—Aleshores, ¿per què no voleu tornar a veure Cary Peters? —vaig inquirir. Des que les criatures eren a la casa, la conversa amb Marina s’havia fet més directa, encara més franca.

—I vós, ¿heu tornat a veure Larry Cohan? —va desviar ella.

Sí, aquell mateix matí l’havia vist. M’havia vingut a trobar a la Biblioteca. Era la meva última setmana a Londres i també l’última de la Biblioteca del Museu Britànic. Tornava a casa al cap de dos dies.

No eren encontres semblants, li vaig dir a Marina, el meu no era com el seu. Mirava de saber què s’imaginava de Larry Cohan, però ella no explicava res; no ho havia fet el primer cop que li n’havia parlat i no ho feia ara. Només volia saber coses d’ell. ¿Està malalt?, demanava, o bé: ¿Per què us en preocupeu? Jo contrarestava: ¿I vós? ¿Perquè és israelià?, sense obtenir resposta. Vaig entendre tot d’una que, per la raó que fos, el que de debò l’amoïnava era que jo me n’anava aviat.

—L’he convidat a sopar, Marina. Vindrà aquest vespre.

Es va girar cap al jardí del darrere i em va donar l’esquena. Duia una túnica blanca i avançava cap a fora a poc a poc. Pensava, de cap a peus.

M’havia reconegut a mi mateixa que em sentia responsable de Larry Cohan i havia arribat a la conclusió que Marina sabria com tractar-lo, quan jo deixés la ciutat de Londres. Aquella nit jo havia decidit que volia creuar els camins, i potser els destins, de Marina Arnold i Larry Cohan.

Ara, a Marina no li vaig donar explicacions; tampoc no les va demanar. S’estava al jardí amb la seva dansa interna, perceptible només pel moviment lleu de l’esquena sota el vestit blanc.

Els xavals van començar a cridar al pis de dalt. Marina va travessar el jardí com una fúria, va saltar per la sala verda i va pujar l’escala corrents, també cridant. La cridòria va durar. Vaig comprovar que l’hebreu modern és una llengua consolidada amb renecs antics, expressions de control familiar d’origen centreeuropeu i d’altres que no vaig reconèixer. No era el moment de preguntar com ho escrivien, quines fórmules havien adoptat respecte de les llengües antigues de les quals provenien les expressions; em sabia greu, però no era el moment. Tot d’una la família Arnold es va posar a cantar una vella balada ídix i al cap de poc van baixar tots tres, Maria repenjada de sa mare i João estirant-los les faldilles a totes dues.

Van passar-me pel costat com si no hi fos. Marina no recordava gens l’anglesa circumspecta que m’havia rebut el primer dia a la ciutat i que durant dues setmanes havia mantingut un tarannà precís conforme al tòpic britànic. Continuava parlant-me de vós, amb la distància sòbria i afectuosa de la llengua antiga, però havia modificat les expressions i ara la seva parla es camuflava i es feia col·loquial, contaminada de les altres que coneixia.

Va obrir la nevera i la va inspeccionar, després va fer el mateix amb el congelador de l’eixida de la cuina. Els nens encara bramaven, ara en brasiler, mentre remenaven els armaris de les olles i els plats.

—Nosaltres farem el sopar —va anunciar Marina.

No havia costat gaire que Larry Cohan acceptés la invitació. S’havia afaitat amb cura i la seva roba vella no havia aixecat suspicàcies quan els funcionaris li havien demanat les dades per fer-se soci de la Biblioteca, ara i en el futur. Quan havia entrat a la sala rodona, em va dir després, la llum de la cúpula l’havia molestat, hauria preferit la discreció de l’entrada. Els grups de turistes, atrets per la promoció que feia el museu dels últims dies que la Biblioteca era oberta, no traspassaven els contorns de la sala, deambulaven arran de les parets i els guies els feien caminar en silenci. Larry Cohan no sabia com arribar a la meva taula. Havia esperat els curts moments entre la sortida d’un grup de turistes i l’entrada de l’altre; el guia l’havia deixat estar-s’hi quan li havia dit que anava a trobar la seva professora de llatí i havia assenyalat la meva taula. Se’m va asseure al costat i em va fer un gest per dir-me que acabés sense pressa les meves consultes. En l’hora llarga que els llibres em van ocupar no va dir ni fer res. Quan vaig tancar l’últim llibre i li vaig fer un somriure els seus ulls es van animar una mica. Amb la seva veu tallada i les seves frases complicades, em va preguntar, amb fórmules diverses, si havia acabat de treballar.

—¿Has vist bé la cúpula, Larry? —vaig fer, després d’assegurar-li que sí, que per aquella tarda ja n’hi havia prou, de llibres i consultes.

—Fa mal a la vista —va dir ell.

—Ves a saber quan la tornarem a veure…

—És massa clara, fa mal.

—Vas mal menjat, mal dormit…

—Aquesta sala té massa tensions.

Vam sortir al carrer. Al pub de davant del museu, vam prendre un te jo i ell un cafè. S’hi estava bé, en silenci. De tant en tant Larry Cohan em mirava i jo provava de transmetre confiança. Ell girava la vista i jo no. Lentament, el mes de febrer havia deixat de ser inhòspit. Ell es va treure de la butxaca de l’abric un paper i un llapis i va començar a dibuixar. Quan va acabar, em va donar el dibuix. Era jo, asseguda a la barra, mirant-lo directament, oberta als ulls que em miraven.

Li vaig dir que vivia prop del museu amb una petita família de mare i dos nanos i que, si volia, aquell vespre podia sopar amb nosaltres. No li vaig dir que tots provenien de Jerusalem.

—M’agraden els nens —va ser l’únic que Larry Cohan va dir abans d’acomiadar-nos fins al vespre. Va quedar entès que acceptava quan va agafar el paper on li acabava d’escriure l’adreça.

A les set en punt va entrar, capcot. A la sala verda, Marina i els nens havien disposat la taula. Jo també havia intervingut en el sopar: crema de carbassa, peixos marinats, fruita, formatges i un pastís de gingebre, vi australià. Maria i João van dir expressions brasileres de benvinguda mentre sa mare, en anglès clàssic, proclamava amb orgull l’origen dels seus fills. Larry va aixecar una mica la vista i els va fer gestos manyacs, que els nois van celebrar amb crits i rialles. Larry es va girar cap a mi, amb ànsia. Vaig desviar la vista, tenia por d’equivocar-me.

João se’l va quedar mirant. Marina, també. Ella duia el mateix conjunt de xinxilla. En aquesta ocasió només m’havia demanat parer sobre el joiell, un penjoll d’or vell que encara l’afavoria més que el de la setmana anterior. Larry va moure el cap i va clavar els ulls en el penjoll de Marina.

Els vaig convidar a parlar hebreu. Amb to lleuger, vaig dir que m’aniria bé per posar-me al corrent de com evolucionava aquella llengua, que tanmateix comprenia poc. Vaig gosar fer les presentacions rituals. Larry Cohan encara mirava el joiell, aterrit.

La nena Maria se’m va acostar i, per primer cop des que havia arribat, em va tocar el braç i em va parlar:

—La mama el coneix, de la clínica. La mama diu que és bo.

No puc dir gran cosa de com la dona i el noi, asseguts al sofà del finestral del jardí, es van constituir en un equip emocional. Puc dir, sí, que vaig veure com dues persones obrien, l’una en l’altre, l’altre en l’una, un espai comú. Sense paraules.

La meva estada a Londres s’acabava i les imatges d’aquells dies es posaven en moviment, concentrant-se per ser record. Marina i Larry van començar a servir el sopar, sincronitzats i precisos. Mentre parlaven de la gent que coneixien, qui volien oblidar i qui no, els nens, que tant m’havien desconcertat quan havien arribat, em miraven indecisos. Estaven tan encuriosits com jo. Vaig sospitar però que, d’alguna manera, ells em guanyaven. Jo creia que els havia portat un desconegut a sopar, i no; ells en sabien més que no pas jo. Els vaig somriure. Pel darrere d’ells vaig veure el jardí il·luminat per la lluna rodona i aleshores va sonar el timbre del carrer. Era Cary Peters. A fe que teniu el dret de ser presentats, va dir Marina, sorneguera, resolta. Al cap de poca estona, bevíem i menjàvem com si ens coneguéssim tots plegats de sempre. Per oblidar, havia dit ella un dels primers vespres a la sala verda, quan érem dues estranyes, cal ser un mínim de dos. M’havia semblat aleshores una de les seves frases emfàtiques; ara trobo que no ho era tant. Potser perquè l’últim que recordo és la veu de Marina Arnold mentre jo desparava taula, els nois se n’anaven a clapar i Cary Peters sortia al jardí. Ella va parlar amb pietat i determinació:

—Ho tornarem a provar, Larry. A Londres. Tornarem a treballar, aquí, com ho vam fer allà baix.

EL CARRER

De tots els carrers que freqüento a la ciutat, cap altre no m’ha fet tanta alegria com el passatge S, ni tampoc tanta pena. Arribo a pensar, car de vegades és possible dir que pensem quan sentim, que l’alegria que m’anava omplint mentre hi anava era el preludi de la pena que m’hi esperava, que m’hi espera, potser per sempre. És un carrer inventat, de fa molts d’anys, quan la muntanya que corona la ciutat des de la mar no la volia ningú i a la falda li va anar sortint una randa de cases i casetes, amb jardins entaforats i sovint sense aire, si més no l’aire que cal als arbres que s’hi havien de plantar. Eren construccions i fantasies de manobres. S’hi van anar encabint, fins que l’ajuntament no va tenir altre remei que posar un nom a allò que, finalment, era un carrer tant si ho havia decidit l’autoritat com si no. A dreta, a esquerra, al fons, les cases van donar-se un número i el passatge va sortir a les guies de carrers sense que se sàpiga ben bé qui va ser S ni perquè ha donat nom a un carrer inventat.

La gent va fer les cases de vespres, de diumenges, de matinades, aquells pioners no coneixien ni tenien caps de setmana, ni vacances. Tampoc van saber de la falta de treball, una cosa difícil ara, en aquests temps sense feina continuada. Van conèixer només el treball, sempre el treball. Els materials, no cal pensar gaire d’on sortien. Però si voleu, ho podem consignar. Sortien de les obres on els homes o els coneguts de les famílies treballaven, dels amos de les mansions que les dones netejaven o havien guardat quan van quedar abandonades en els anys anteriors d’expropiacions i fugides, dels majoristes als quals tenien accés per la feina. De les pedreres de la costa que havien començat a ser explotades dia i nit en temps de la vella guerra del catorze i encara ho van ser més després de la guerra d’ells, la del trenta-sis, a la qual la majoria de la gent que va fer el carrer havia sobreviscut en un altre lloc, en altres terres, d’on van fugir en acabada la guerra perquè ja no hi quedava res i la ciutat de la muntanya vora el mar prometia feina. De quina manera van viure en arribar, elles i ells s’ho saben al complet. Se sap que de primer van viure en barraques; després, uns quants les van haver de deixar i se’n van anar a l’altra banda de la muntanya quan els més atrevits van començar a fer el carrer. El van aixecar al peu de la muntanya que havia vist morir gent parenta o amiga dels vells del barri, de barris llunyans, dels indígenes de la ciutat vora el mar, gent afusellada i enterrada sense nom al cementiri de la muntanya. Les cases són rialleres, entremaliades, cadascuna canta al seu estil. En un jardí hi ha, encara, un refugi antiaeri.

El primer dia que hi vaig arribar, després de veure la casa que havia de ser com ca meva, perquè qui hi viuria coneixia els meus records, vaig fer una foto. La persiana del garatge era blau tunis, el senyal de trànsit vermell, l’arbre escarransit i d’un verd ranci, el sol fort, negres les lletres del missatge escrit sobre el blau tunis: Maria Soledat / no ploris que un / dia les flors / d’amor / creixeran. A l’esquerra de la pintada, dalt, un paper groc anunciava la venda d’un pis. Després de fer la foto vaig tornar a llegir el missatge de la pintada. Flors d’amor. Creixeran. Un dia. No ploris. Maria Soledat. Amunt del carrer, a la dreta, el passatge S m’esperava amb gats a les vores i terrasses plantades amb llimoners, palmeres, solanos, buguenvíl·lies i, la podia ullar ben bé, l’olivera.

Mentre hi passo, ara, la foto torna a lloc. La porta del garatge ja no és blau tunis ni té escrita cap pintada. Aquesta excursió no l’hauria de fer, sovint és dolorosa perquè les coses ja no són com eren quan les flors d’amor havien de créixer, un dia. Hem plorat molt des d’aleshores i potser per això les flors no han crescut, la mà anònima que havia donat consell i esperança sabia què deia i no la vam creure. Però el carrer encara ajuda. Mentre miro cap al passat que no existeix, car la memòria dels peixos és molt petita i en aquest punt de la ciutat la mar és molt a la vora, el present em reclama. Ho fa pel seu compte, sense avisar, quiet i a la vegada espès com la pintada de fa anys sobre el blau tunis. Estic asseguda al costat d’una porta. És estreta i baixa, com per donar pas a algú que entrés i sortís de manera clandestina i ho hagués de fer ràpid. En altre temps devia ser l’entrada d’un magatzem que no volia cridar l’atenció, discret. La porta és oberta.

Algú a qui no he vist treure el cap ha deixat fora un fogonet i de dins venen sons d’una conversa que no entenc. No criden, només ho sembla. Enraonen amb la tonada esquerpa del cansament, de la gana, de l’humor malèvol que protegeix del ressentiment i dona aire al pit fatigat. Una fonètica antiga, que no ha conegut l’escola més que com a ensinistrament. Tres criatures surten corrents de l’interior, mentre que de dalt del carrer venen dos joves alts i molt prims que hi entren com si s’entaforessin en un conte de fades o de vampirs. Pels qui vivim de fa temps a la ciutat, de sempre o de fa anys, els carrers són ara més i més opacs. No comprenc tants d’usos de les cases i dels carrers. Si no fos per aquesta excursió moral, diguem-ne, ni tan sols els sospitaria, com si la porta estreta no existís. Tal vegada d’aquí a uns anys, uns quants, imagino, mentre la gent entra i surt per la porta sense apercebre’m, com si qui no existís fos jo, asseguda a la vorera, aquest llindar donarà nom i pas a un carrer que ara no sabem què s’hi està fent a l’interior. M’agradaria però no miro dintre.

Ara mateix em prendria un cafè, una coca-cola i tot.

No cal donar tanta importància a les coses, carai, així s’ha fet la ciutat des dels temps remots. És bonic mirar més amunt d’on sec. Cap a l’esquerra, enfront del passatge S, comença un d’aquests carrerons, escassos però encara presents, que recorden que els temps remots no són tan llunyans. T’hi creuries a l’Orient, més llunyà o més proper, tant se val. Hi passo. Les parets, a una i altra banda, són de fang i pedra, fresques a l’estiu, com ara. No hi ha cap casa. És un revolt que condueix als camins de la muntanya. Fa la impressió d’haver estat respectat pels vells manobres clandestins que van urbanitzar la falda de la muntanya, justament perquè fa ombra a l’estiu. Potser li van donar forma de revolt, o de túnel sense sostre, per fer més fàcil el transport de mercaderies que, en diagonal, podrien entrar perfectament i directa per la porta estreta que tinc a la vora, porta del passat i del futur.

M’estic allunyant del passatge S. No gaire, només per veure’l en perspectiva. Des d’aquí, des d’aquest carreró oriental, de Damasc, ella que hi havia anat ho va dir, puc recordar les converses, els menjars, els silencis, les pors i les bromes, les indignacions i el riure quan llegíem els diaris, la sorpresa de viure. Regàvem el jardí mentre fumàvem i ella cuinava. Hi ha moments de l’amistat que són com aquest carrer de carrers. No vull fer servir cap imatge grandiloqüent, era així. Anar al passatge S volia dir entrar i no sortir-ne fins al cap de moltes hores, i en marxar t’adonaves que havies viatjat pel dedins del temps i per una geografia excessiva que anava del carrer a la costa, de la costa a l’aeroport, de l’aeroport sempre cap a l’Orient, ben lluny, on fan el te amb sucre cremat, canyella i cardamom, per recalar, per força, al barri, on abans de tornar a la feina, quin remei, aniríem a fer un arròs a l’Elche, al costat del cabaret en forma de molí de neó. Seria un altre dia, dèiem, ara tenim els teus canelons, les cigales esponeroses, el tomàquet de la pagesa del Prat, el vi blanc que avui m’he recordat de portar, el xampany que espera fresc l’hora del dolç, el cigarret que ja t’estàs fent, no hauries de fumar tant, passa’l. Vigila l’asma.

Ah, si haguéssim pogut continuar així. Trucaven a la porta i era el noi més bo de la classe de perruqueria que venia a deixar-te pentinada a la moda. T’explicava les últimes notícies de la colla de l’institut, de la família, del barri, de la feina que no tenia el pare i de la que la mare s’inventava. El noi em mirava amb suspicàcia, tu em presentaves amb displicència, ens fitàvem desconfiats, prescindíem l’un de l’altre. Tenia un impecable aspecte androgin, transsexual, d’animal independent. Quina llauna, pensava jo, sempre fent de teresadecalcuta, si vull menjar delícies toca aguantar les històries de la perifèria, on només sembla que visquin penjats que, això sí, de vegades saben pentinar. El plaer impulsa el cinisme, la teva cuina tenia aquest vici. Te n’adonaves i tant et feia. El gust que ens donaves ens tapava els ulls. Panxacontenta. Sortia jo aleshores al jardí i deixava fer el perruquer i la de calcuta. La taula ja estava escurada, era l’hora del dolç i amb el xampany en tenia prou. Al jardí, seguia la conversa. Aturava el rec, m’asseia al costat de la bignònia, prop de la gran finestra, i escoltava. El penjat perruquer tenia el do del narrador d’històries. Com més el desplegava només per a ella, més i més bo era. Jo també entrava en la història, d’esquena, les orelles atentes, i el narrador feliç de només ser mirat pels ulls poderosos, el somriure encoratjador, la intel·ligència sarcàstica i benèvola d’ella. Acotava, comentava, era rebut per ella de tot punt tal com necessitava. Un cop acabada la història que li havia anat a explicar, en un no res li deixava els cabells estupends, es fumava un altre cigarret que ella li havia preparat, s’empassava el te tant si li agradava com si no, bevia una copa de xampany, sortia a la porta del jardí per saludar-me atentament i se n’anava. No m’havia oblidat en cap moment, ho sabia d’altres voltes, però parlava a qui no fos ella només quan arribava i quan se n’anava. Ella l’acompanyava a la porta i li continuava preguntant per l’institut, per la família, pels amics, pel viatge que pensaven fer a finals de curs, per si se’l podria pagar o no i que ja en parlarien.

Em vaig acostumar als ritmes de la casa del passatge, però no sempre m’anaven bé. Sabia que sempre hi trobaria algú més de visita o que algú altre s’hi deixaria caure. Però si la volia veure, hi havia d’anar. No hi havia manera de fer-la venir a casa, el que jo cuinava (i no soc dolenta, mal m’està el dir-ho, però aquí vull fer-ho) no ho trobava mai prou bé, i t’ho deia, no s’ho callava, com que era professora, bona professora, estava acostumada a donar notes i te les posava, posava notes a tort i a dret. Ella s’implicava sempre, no es reservava l’opinió ni l’anàlisi. Per això era temuda pels uns i idolatrada pels altres. Tot era excessiu, ja ho veig. Parlo d’ella amb les formes de l’excés, sense aturar-me en els seus temps morts, persistents i freds, sense retop. També van ser excessius.

Trobava ella en canvi que les meves opinions eren interessants en el terreny de la decoració, sobretot dels colors. En això m’escoltava. No ho feia en res més, tossuda com un rellotge, una màquina, un malalt que sap massa. Va dir que sí quan la vaig animar a atrevir-se amb el color de les parets, però quan van venir els pintors, com que eren de la perifèria, els va deixar fer com van voler. De res no em va valer insistir que el mal gust i els convencionalismes de les antigament dites classes populars són abominables i que potser d’aquí venen bona part dels seus mals històrics i dels nostres, que en provenim, de res no em va valer. Els pintors de la perifèria foren els únics oracles que va escoltar. Els colors que li van posar no eren, esclar, ni carn ni peix. I això no convenia gens a la casa d’aquell carrer inventat.

Va ser aleshores que li vaig dir que prou, que molt lloar el meu gust i criteri decoratiu però que mira quines parets havia deixat pintar. I que així era en tot. Només escoltava les veus que li semblaven tel·lúriques i fondes i que en realitat sovint eren plenes de prejudicis, mancades de coratge, però que ella trobava que sortien del pou de la història i que només per això havien de ser acatades, com si hagués parlat la mare de déu. Que, ves per on, i qui ho diria en una professora d’història d’un institut de la perifèria, així podíem convenir que el present no és història, que era incapaç d’acceptar que les classes populars han assumit l’estètica del mercat i es malfien de tot el que no surt per la tele. Que tantes vegades, com més curta era la gent més interessant li semblava. En tot, a més. I que potser jo no era prou curta per a ella. Érem al jardí, fumant i bevent aigua de Vichy, mentre la gata menjava un plat d’escopinyes que ja m’hauria volgut menjar jo. Em va mirar per sobre de les ulleres, amb els ulls esbatanats, dura i senyorial, a punt de pedregada. Per si de cas, perquè no m’obrís més la porta dels seus ulls, vaig apel·lar a Pasolini i al seu rigor conceptual. Ella també adorava el poeta. Ella pels baixos fons, jo per d’altres motius. ¿Què vols dir?, va fer, bevent un glop d’aigua i abaixant la vista. Necessitem viure les nostres fantasies i creences, va dir, és cert, però és tan difícil. Et mengen tant i tant la sang. Et quedes sense res, sense forces, sense res.

Com que a voltes era melo a la manera irònica de la gran Magnani, no vaig prosseguir la conversa. Per tal de donar la raó als pintors perifèrics que li havien fet malbé la decoració, però tenien un aire pasolinià, això sí, era capaç de l’argument més allunyat. Com ara dir que la vida l’estava deixant sense forces quan només estàvem parlant del color de les parets. Va continuar fumant i jo em vaig posar a regar el jardí.

El carreró de fang i pedra acaba en revolt i comunica amb el carrer i una torre ajardinada. Darrere de la casa, la muntanya. Hi passo altre cop. Baixo pel carrer i giro a l’esquerra, entro al passatge S.

Al cap de pocs dies, un dissabte a la tarda, em va telefonar. Ho feia en comptades ocasions. Tant era així que li vaig prendre el pèl demanant-li si estava malalta o li’n passava alguna. Va riure. Per més estrany que et sembli, et proposo una excursió, com fèiem abans. ¿A l’Índia, potser?, vaig fer. Dona, no diria pas que no s’assembli a alguna platja del sud indi. Havia de conèixer, va asseverar, com si fes una classe, seductora, les casetes d’estiu d’una platja propera. Potser aleshores entendria alguna cosa de la història obrera de la ciutat després de les barraques i la construcció del carrer. Només dius bestieses sobre l’estètica de la resistència. Estètica de la resistència, va dir. Si tenia el cotxe, a aquesta hora encara faríem via. Les rutes costaneres són criminals els caps de setmana, plenes a vessar d’autos amunt i avall, de dies i de nits. Vaig sortir immediatament de casa.

El trànsit era tranquil, els conductors encara dinaven o encara dormien, segons l’edat. La mar era a l’esquerra. Vam passar la pedrera enorme, imponent, de terra rosa i pedra picada, on després de la guerra van fer treballar tants homes i criatures. Ella la mirava i no deia res. Aviat trobaríem una de les construccions menys conegudes de Gaudí, i més mal ateses.

Era anticlerical a la vella manera, d’un laïcisme armat que entrenava sovint, amb llengua esmolada, però admirava el místic constructor de la catedral dels pobres que anarquistes i desesperats de tota mena havien respectat en les cremes d’esglésies de les primeres dècades del segle vint. Tot i així, no l’havia visitada mai, la catedral. N’odiava el nom, Sagrada Família. Potser és sarcàstic, vaig fer. No, desgraciadament, no ho és, va respondre. Però nosaltres sí que ho podem ser, sí que podem parlar de la Sagrada Família com a nom de conya i metàfora sarcàstica. No, no podem, va tornar a dir.

Havia fet una veu tan trista que vaig mirar de distreure-la parlant de l’escala de cargol de la catedral dels pobres de Gaudí i ara dels turistes: pujar-hi i baixar-hi t’ho fa oblidar tot, entres en l’espiral del temps que no transcorre sinó que és només present. Per això no hi vaig, va dir amb una gran rialla.

Ens vam desviar cap a la dreta i vam agafar un trencant, un camí que baixava fins que l’horitzó és un túnel sota un pont. Vam esperar que el semàfor s’obrís i vam travessar el túnel. La mar va aparèixer altre cop, però fou com si no l’hagués vist encara. Recollida en una gran cala, tranquil·la, amatent, reservada, amb poc personal, tot hi deia sons acollidors. No recordo el primer cop que vaig veure la mar, recordo aquesta mar.

Vaig aparcar prop d’un hotel, vaig baixar del cotxe, em vaig treure les sabates i vaig anar cap a la platja, sense esperar-la. Vaig entrar a l’aigua, vaig nedar fins que no vaig poder més, em vaig fer la morta una bona estona, vaig tornar arrossegant els peus per la sorra. Ella prenia un vermut negre i parlava amb el cambrer.

Aleshores vaig veure les casetes d’estiu. Blanques i verdes, de fusta, aixecades sobre la sorra, formen una diadema de la platja. Si hi haguessin aparegut Dirk Bogarde, Silvana Mangano i el noi que en el film fa de Tazio, no m’hauria estranyat. Ella em mirava sardònica. No calia que li digués què em passava pel cap, podia veure la mateixa pel·lícula. Només faltava Visconti, que no és fàcil d’emular. N’havíem parlat molt en el seu moment, quan havia sortit la pel·li. A mi m’atreien el Lido i les casetes; el neguit dels personatges m’apartava d’ells, a ella era el que li interessava més. Aquell patiment intens. No havia estat sempre així, no, de cap de les maneres. Però ara, sí. Ara no podia fer res per alterar els seus patrons, o sigui que evitàvem parlar-ne. També ella, quan em veia trista o preocupada, mirava de distreure’m. A mi m’agrada aprofitar, beure’m, les paraules dels altres quan em convenen, sovint no podria viure si no ho fes, ella en canvi no s’ho podia permetre. Quan volia evocar una felicitat que pogués acceptar, parlàvem de Pasolini. És tragicòmic i lúcid. No és feliç, però t’ho fa ser. No sempre, afegia ella. Cert. Però en ell només fa patir el mal social. Reia quan li explicava, un cop més, que em vaig ofegar tant amb el seu últim film que, en sortir, vaig anar a un bar i em vaig prendre una llauna d’escopinyes de les més grosses, com quan era petita.

D’una de les casetes blanques i verdes va sortir un noi. Va baixar les escales de fusta i va entrar al soterrani obert a la sorra. En aquests espais, sobre els quals les casetes s’alcen, la gent guarda estris de mar i de platja: barques, bicicletes, motos. El seu era un garatge d’estiu ben fornit. Hi tenia un cotxe potent i nou. ¿Què te’n sembla?, vaig fer. Ara explica’m per què aquestes casetes pertanyen a la història de l’estètica de la resistència, m’agradarà saber-ho. Ella va demanar la carta al cambrer del restaurant de l’hotel i va ordenar arròs negre, bunyols de bacallà mentre l’arròs arribava i vi blanc. Vaig veure que tenien orujo del bo, me’n prendria un xupito en acabat.

La cara se li va il·luminar quan va començar a parlar i li va continuar així una bona estona. Tornava a veure la seva cara de Begum circassiana, dic amb Omar Khayam, el seu poeta preferit entre tots. Una bellesa que depassa el record i l’ultrason. Coneixia el noi que acabàvem de veure, més ben dit, coneixia els seus avis, de l’edat dels pares d’ella, que encara vivien a la porteria d’un barri no gaire lluny de la muntanya. Els avis del noi havien deixat el barri quan la fàbrica de cotxes havia començat a donar molta i bona feina; treballar a la Seat era cosa seriosa, ja ho sabia. Els anys seixanta, els setanta. Els avis del noi i els pares d’ella havien arribat ben joves des del mateix poble de l’Aragó, en l’onada migratòria dels anys vint, quan la ciutat va fer l’exposició universal del vint-i-nou als peus i als pits de la muntanya. Tots van viure poc temps a les barraques, aviat van poder anar cap a un barri establert, consistent, fet a la mida urbana. Els seus pares no haurien pensat mai que sa filla acabaria per instal·lar-se en una de les antigues torres clandestines al peu de la muntanya, sense aigua ni electricitat aleshores, que ara sí, ara està qualificada per l’ajuntament i no s’hi pot edificar més. Va somriure, jo no. Els pares eren una parella d’anarquistes, dos parcers que no havien conegut altre que treballar amb els braços. Ella tardaria en arribar. Va nàixer quan eren dos vells abatuts per la derrota de la guerra, tancats en una porteria, sense esma ni edat de treballar a la Seat. Jo ho sabia des de sempre, ara no m’ho va tornar a explicar.

Les casetes, va dir després d’un silenci tranquil, eren propietat de les primeres famílies que havien treballat a la fàbrica de cotxes i dels seus descendents i veïns de platja. Em va mirar desafiadora, els ulls febrosos. Les havien construït ells mateixos, son pare havia ajudat la família del noi que acabàvem de veure passar. Les havien fet totes igual. A sota, espai per al sis-cents, per menjar l’arròs en colla el diumenge, per fer-la petar de matinada quan refrescava, per dormir les mones i els enamoraments. A dalt, cuineta i dos dormitoris. Darrere, a l’exida, la comuna, el vàter. La Unesco les acabava de declarar patrimoni universal i ningú les podrà vendre per fer-hi apartaments, ni tan sols pintar-les de cap altra manera. Per això fem l’excursió, per celebrar-ho, va dir.

La filera de casetes, diadema de platja a la sorra, feia la migdiada com una criatura rebentada de córrer i de menjar.

Va venir l’arròs, negre i espès, perfumat de sípia, potent i delicat, vam dir totes dues a l’una en tastar-lo. Vaig demanar més vi. L’estona va passar confiada mentre ella donava detalls de les vacances de l’aristocràcia obrera del franquisme, a voltes antifranquista, sovint desorientada, o desclassada, inquieta amb l’inesperat benestar. Al poble que la fàbrica i els obrers van triar per passar l’estiu, la gent no va veure amb bons ulls la seva arribada ni la construcció de les cases de fusta a la sorra, que mai no haurien gosat imaginar per a ells mateixos. La idea i el lloc, la posada en marxa en suma de la colònia de casetes, va ser la torna d’un any de negociacions entre patrons i caps sindicals, com feien a Torí, a la Fiat, la casa mare experimentada. Ara, amb els anys, més d’un habitant del poble n’havia volgut comprar una. Va fer un gest de satisfacció, va separar la cadira de la taula i va mirar la mar. Però ningú no n’ha venut ni una. Si els propietaris han de morir sense descendència, algú de la mateixa comunitat de propietaris els la compra, segons estipulen les primeres escriptures.

Una història interessant, vaig dir. Vaig demanar l’orujo, ella un marc de xampany. Passaven de les cinc de la tarda i la platja es començava a despertar de la migdiada. El noi que havíem vist abans ara sortia acompanyat d’una dona jove i d’una criatura en un cotxet guarnit i conjuntat en tots els detalls, ultramodern. La dona jove també anava a l’última en moda de bany.

La parella es va dirigir cap a una gran ombrel·la plantada a la sorra, davant de la terrassa del restaurant, prop de nosaltres. Sota l’ombrel·la hi havia una altra família de la mateixa edat, amb una altra criatura petita en un altre cotxet de disseny.

El sol de finals de juny no picava fort però els joves protegien les criatures amb cura. També desplegaven davant qui ho volgués contemplar —nosaltres aleshores— un mostrari rigorós, i certament car, d’estris i vestuari. Tenien uns cossos perfectes, amb un bronzejat difícil d’obtenir només a la platja. Els músculs tornejats, els ventres plans, els cabells ben tallats i tractats. Els homes anaven de negre i blau industrial, les dones i les criatures d’unes tonalitats vives que recordaven els colors pop dels seixanta amb un toc elegant. Els colors de l’Índia, ¿no trobes?, vaig insinuar. Sí, va dir amb to indecís. No els falta de res, certament, vaig afegir, amb ganes de provocar, ho reconec. El para-sol i les tovalloles són guais, les criatures fan goig com un anunci de la tele, són encantadors. ¿Què més es pot dir de les parelletes? Em va mirar de mala lluna i va cantar canya, ho esperava. ¿Què passa? ¿Que no hi tenen dret? ¿Que només els de la part alta de la ciutat poden anar al gimnàs? ¿Que no saps que aquesta moda es troba arreu, a les botigues i als mercadillos de la perifèria? ¿Què et penses, que només tu et pots posar cremes? Ho deia en veu baixa, que semblava calmada i era veloç com una metralleta. Jo reia. Era capaç de contradir-se i de voler fer creure que confonia un disseny de perifèria i un del morro fi. Sabia distingir-los molt bé, però mai no es va gastar ni un cèntim a les botigues de la part alta. Ella gastava en menjar, beure, fumar, llegir, riure. En els seus amics. En els seus alumnes. I en viatges.

Les noies prenien el sol en silenci, les criatures no es feien sentir. Només els nois parlaven sota l’ombrel·la. Eren dos jugadors de futbol que prometien. Del planter del Barça, equip internacional per anomenada i, encara més, pels seus jugadors principals, contractats a preus d’or.

Parlaven exhibint la veu, no a crits però sí com si s’haguessin de fer notar, una herència dels avantpassats reforçada per la condició d’estrelles del futbol en espera. El seu català estava barrejat de castellà i anglès, les dues llengües que envoltaven els seus anys, a casa i a la feina. Vaig començar a escoltar-los sense parar esment a què deien, només al so que feien. M’agrada escoltar el català com a llengua íntima dels fills dels xarnegos, és una restitució històrica commovedora i ambigua. També ho és per a ells, em penso. La seva fonètica alterada, imprecisa, música dissonant de les paraules, mesclava la història tant com les casetes de la platja i el passat dels seus avis. I, com la música dels seixanta, vaig pensar, ha quedat per sempre. En públic no prenen la iniciativa de parlar català, però, com els indígenes en temps del franquisme, el parlen quan estan sols, entre amics o, com ara, quan es troben en el territori de l’adolescència, quan van voler aprendre la llengua que els pares no parlaven.

Manifesten un desig que potser no reconeixen però que vol ser representat, vaig dir. O una frustració, va dir ella.

No els feia res que els sentíssim, parlaven sense inhibició. Els diaris no s’ho creurien, vaig dir. Potser perquè no se’ls adrecen mai, digué ella, no saben què parlen, ni volen saber-ho. Vivim en apartheids, va afegir, mentre se’ls mirava amb atenció.

Els dos jugadors de futbol comentaven ara una festa que havien fet la nit passada a la platja.

Prou de sociologia barata, va amonestar-me ella, anticipant-se a la meva decisió de no escoltar més els nois. Cal més que això.

—Papa, va dir una de les noies sota l’ombrel·la.

Duia a coll la criatura de disseny i s’adreçava al seu marit, que anava cap a l’aigua. Ell no va fer-li cas.

—Papa —va repetir la seva dona.

El jove futbolista es va girar.

—¿Que no li dius res a la nena? —va dir la noia, en castellà.

—A quina? —va fer ell.

—¿A quina ha de ser? A mi ja no em dius mai res…

Vam arreplegar les coses en silenci i vam tornar cap a la ciutat amb les finestres del cotxe ben obertes. Ens vam aturar a fer una cigarreta al mirador sobre el pujol que domina la platja llarga ran de l’autovia. A veure quan em tornes a portar d’excursió, vaig dir. La mar no va bé per a l’asma, però si no n’abusem.

Però no ho va fer. Es va cansar. Més que de costum. No va tornar a trucar, no va despenjar més el telèfon ni va respondre els emails. Va agafar una baixa a l’institut. No va parar de fumar. Només va deixar-nos a nosaltres. Al carrer, al passatge S, l’olivera resisteix.

D’AQUEST COSTAT DEL CLAUSTRE

Era una casa del carrer del Castell. La porta era de trossos de fusta aprofitats, potser d’un carro vell. Els trossos estaven disposats en vertical i dalt de tot n’hi havia un de travesser que no ajustava bé. A baix, a l’esquerra, hi havia la botera per als gats. Cada dia hi passàvem pel davant, de pressa, mirant de reüll. Rita i jo ens hi vam aturar un cop, només un cop. Aquell vespre, però, la porta no estava del tot tancada. Vosaltres dues, pareu un moment!, vam sentir. Era la veu de la dona que només sortia de nits, quan el poble dormia. Eren les vuit d’un vespre de novembre, feia estona que era fosc. Anem, va, vaig dir, però Rita tenia un dels seus dies de nervis i, ara, aquella veu la distreia i la feia pensar en d’altres coses. Vaig notar que la curiositat li picava. Si Rita tenia ganes d’entrar a la casa, de segur que ho faria. Però ¿ho faria jo? Ella sempre estava molt més disposada a tot. Els altres no s’ho creien i pensaven que la fantasiosa i decidida era jo.

Aneu-me a buscar una mica de pa, va exigir la veu, al forn encara en quedarà, i amb un to no tan manaire va afegir: No digueu que és per a mi, jo ja m’apanyo i ells ja ho saben. Rita i jo ens vam mirar, ella amb malícia als ulls i càlcul també, el càlcul de saber si obeir i prou era interessant o si encara ho fora més que l’obediència ens obrís la porta que sempre era tancada i ara només ajustada. Vaig aixecar les espatlles. Rita va moure el cap com quan em vol convèncer, quan vol que no m’allunyi, que el meu cor salti amb el d’ella. Jo també vaig moure el cap, per dir que potser sí, que vinga, que val. Us espero aquí, va dir la veu. No sé com, però la veu ens veia a totes dues. Per la botera va sortir una mà amb diners per a una barra de quart.

No hi havia barres de quart al forn, s’havien acabat, però nosaltres mostràvem les monedes al palmell obert de la mà i esperàvem. La fornera s’exclamava: Però si ta mare ja ha vingut aquest dematí… ¿per a què vols ara un quart? Rita i jo callàvem, callàvem tant que la fornera hi tornava: ¿Per a què vols la barra? Ens parlava com si una de nosaltres no hi fos i nosaltres no contestàvem. Ens movíem ben a prop l’una de l’altra, com si anéssim en una barca riu avall, retenint l’alè i contenint la situació perquè la barca no ens llancés dins del corrent. Aguantàvem el braç estirat amb les monedes ben visibles i miràvem les dues barres de mig que quedaven al prestatge. Un crit de la rebotiga va demanar l’atenció de la fornera i la va fer anar cap a l’interior. La família sopava i la reclamava, a veure quan soparàs, vam sentir que deia el forner, rialler però empipat. Per vendre un tros de pa series capaç de no menjar res en tot el dia, encara va dir, i després va començar una d’aquelles converses que encara que el volum és alt no hi entens res perquè la gent parla a la vegada. Sí, sí senyor, va fer l’últim crit la fornera, així és el negoci, sí senyor. Va sortir encesa i disparada, amb un plat de verdura que va deixar sobre el taulell. Va agafar una barra de mig, la va partir pel mig i ens en va donar una meitat. I no diràs res, no, ens va cridar. Va, cap a casa!, va afegir, furiosa. Vam pagar i vam sortir.

Tornàvem cap al carrer del Castell en silenci. Totes dues devíem pensar el mateix però no dèiem res. Més que d’altres vegades caminàvem com si fóssim una. Un acord perfecte, impossible, havia dit la mare un dia al metge. Anàvem lentament pel carrer Major, cap a la plaça de l’església i el carrer on, abans de la pujada del Castell, hi havia la casa de la porta tancada. A poc a poc, sense exagerar. No volíem cridar l’atenció de ningú, a la nostra edat tothom es pensa que et pot dir el primer que els surt de la boca i, sobretot, pensa que et pot demanar tota mena d’explicacions de tot. Com ara Quimet, que en sortir nosaltres del forn ja ens havia dit que no eren hores de voltar pels carrers. Rita l’havia aturat amb els seus ulls de bruixa i el vell havia dit: Tindràs problemes, si vas així, i havia entrat al bar donant un bon cop de porta.

Per un moment vam dir de passar pel carrer de la Lluna, que sempre està molt buit, però la gràcia era que ens veiés algú pel carrer Major, aviam com contarien les coses l’endemà segons què passés aquesta nit a la casa de la porta tancada. Prop de cal rellotger ens va deturar Carmeta de Campanilles, a qui li agradava passejar sola a l’hora de sopar. Estava plantada al mig del carrer amb una mà recolzada al maluc i amb l’altra fent-nos senyals perquè ens acostéssim i no passéssim de llarg, que ja m’explicaràs com es pot fer quan ella et saluda i et reclama, simpàtica com ella sola. ¿On vas, bruixota?, va dir amb la seva veu de garnatxa, així deien, nosaltres no havíem tastat la garnatxa, potser ho faríem aviat, per la festa d’hivern. ¿Que no sopes? ¿Ja ho saben, a casa, que rondes pels carrers? I ¿per a qui és aquest pa? Rita se la va quedar mirant fixament i jo ja sabia què passaria: deixaria els ulls en blanc, estiraria el cap endarrere i obriria els braços tan llargs com els tenia. Va donar la mitja barra de mig a Carmeta i es va situar en aquesta posició que la Campanilles coneixia de sobres. Carmeta va fer un pas enrere. Ximple, més que ximple, va exclamar, a mi no m’enganyaràs, no n’has tingut mai cap de visió. Desinteressada de nosaltres, se’n va anar en direcció contrària. Abans d’arribar al bar de Quimet es va girar i ens va cridar: Però potser un dia en tindràs una, tindràs una visió i aleshores veurem qui riurà. Carmeta no la comprenia, però era l’única que s’estimava més parlar amb Rita que amb mi.

Vam seguir cap a la plaça de l’església. A l’altura de la barberia vam intercanviar mirades quan vam veure sortir un home del portal d’una amiga de la mare. Havíem jurat no dir-ne mai res i va ser com si no l’haguéssim vist. Per a les nostres coses nosaltres també volíem respecte i discreció (eren paraules de la mare quan parlava de la seva amiga), però poques vegades els aconseguíem. Segons com, encara era pitjor que Rita fos tractada com si no existís. Només la mare, i de vegades el pare, quan llegia novel·les, em preguntaven per ella, de tant en tant, però de normal feien el posat d’estar contents de veure’m estudiar quan, amb un llibre a la mà, jo no feia més que parlar amb Rita. No semblava que la realitat els interessés. Un dia Rita em va dir que les famílies eren així i constituïen (aquesta paraula li agradava molt) un lloc on són possibles coses que amb d’altra gent no acaben bé perquè, encara que uns i altres es poden arribar a enfadar molt, a l’hora de la veritat només la gent que constitueix una família de debò fa els ulls grossos, com si no passés res. Potser per això no li importava que ningú, tret de la Campanilles, no la saludés ni li digués res, que només parlessin amb mi. Estaven gelosos de la nostra unió. No ens ho dèiem però totes dues ho pensàvem.

Era freqüent que penséssim igual, però no era així sempre. Ara mateix jo trobava que Rita s’estava entretenint massa a la plaça de l’església, com si tot d’una no volgués anar a la casa de la porta tancada. Tornava a mirar la creu dels caiguts que penjava de la façana de l’església i a dir el nom vell de la plaça escrit a la pedra vella, molt vella, quasi il·legible, un rètol antic de lletres grosses: Plaça de la Constitució. Havíem parlat moltes vegades d’aquesta paraula que Rita preferia entre moltes, havíem preguntat a casa, havíem buscat al diccionari i fins ens havíem preguntat si potser nosaltres dues constituíem elements essencials d’un organisme. De quin organisme, no ho sabíem ni tampoc volíem preguntar-ho, ni a casa ni a l’escola.

Una altra vegada, Rita havia llegit en un llibre que el cor de les persones és com un claustre, una altra paraula que ens costava i alhora ens agradava.

La vaig agafar de la mà, li vaig prendre el pa que ja li estava a punt de caure perquè el braç se li cansava i vam anar cap a la casa de la porta tancada. La pujada del Castell, al final del carrer, no tenia il·luminació. Només una bombeta trista feia llum des d’un fanal al mig del carrer, a la frontera del davant de la porta tancada. Per aquella bombeta la gent sabia que la dona sortia de matinada. Rita encara dubtava. Els seus càlculs havien canviat des que havíem sentit la veu i anat a buscar el pa. La placa de la Constitució de vegades li feia aquest efecte. ¿Vols dir que no, que no hi entrarem?, vaig preguntar-li, una mica ansiosa i també alleugerida. La porta es va obrir en aquell mateix moment, de bat a bat. L’entrada també era molt vella, com a les cases més velles del poble. No s’hi veia ningú, i ben poca cosa de dintre: era negra i fosca com l’havíem imaginat.

Entra tu primer, Rita, va dir la dona des de dalt de l’escala, amb veu més tranquil·la que abans. Entreu totes dues, va afegir. Gràcies, vaig dir. Aleshores vaig veure que Rita ja no dubtava sinó que, sense que jo l’hagués vista entrar, era a l’interior i m’esperava al peu de l’escala.

Mentre pujàvem els graons, i com si ho acabéssim de decidir, vaig notar que Rita se’m fonia dintre i, com diria el diccionari, em constituïa.

Per a tots els altres, la meva amiga Rita es va acabar aquella nit, va desaparèixer dins de la casa del carrer del Castell. No pas per a mi. La gent deia després que jo havia millorat molt, que ja no era tan fantasiosa. És cert que puc parlar amb els altres amb normalitat. De vegades els escolto, però no sempre. No com a Rita. Només a ella li conto certes coses. I d’aquest costat del claustre, ella em respon.

VIATGES D’UN DIA

a MMM, en memòria

Sortint de l’Elche, de fer un arròs, recorda com va aprendre a viatjar. Va ser gràcies a K. Fins aleshores havia viatjat d’una manera absurda: quan ho feia per feina volia trobar temps lliure i badar, però no gosava; quan ho feia per lleure, tothora se li acudien idees de treball i no feia ni una cosa ni l’altra. Amb K, el signe dels seus viatges va fer una muda. S’havien conegut en una reunió professional. Van coincidir davant d’una ampolla de vi blanc, ell li’n va oferir una copa i van començar a conversar. Enraonaven de feina, K tornava del Camerun. Ell havia comentat que, contrastos a banda, Barcelona li semblava una ciutat indecisa. Quan li va demanar què l’hi feia dir, s’ho va reservar i va lloar el mercat de la Boqueria. El seu to de veu, amable i decidit, no donava peu a continuar inquirint quina era la incertesa que copsava a la ciutat. En un altre moment, gairebé disculpant-se, va dir que coneixia moltes ciutats, que no ho deia per dir. Ella tenia aquell dia el sentit del viatge aparcat i hauria preferit quedar-se a casa, però ara la cortesia de K li estava resultant confortable. Semblava tímid, un d’aquells tímids nerviosos, incapaç d’estar-se més d’un minut al mateix lloc de la sala o, quan s’aturava, de no moure’s de la rajola. La seva visió de la ciutat l’estava interessant quan, tot d’una, ell girà el rumb de la conversa:

—Anit vaig beure massa, suposo. Però no podem saber mai quan és massa, ¿no troba?

Ella va fer un somriure lleuger i es va quedar mirant la copa d’ell, que li anava sovint als llavis.

—Oh, ja sap què diuen. El vi blanc és més inofensiu que la cervesa —va dir K mentre tornava a omplir la copa d’ella i la seva.

—Esclar que sí.

Ella començava a divertir-se. Tornà a parlar, molt de pressa.

—Digui’m que no, si no pot. O si no vol. Demà he d’anar a veure un col·lega a uns trenta quilòmetres d’aquí. ¿M’hi vol acompanyar? —va mostrar una targeta amb una adreça de Terrassa.

—Hi podem anar amb tren.

La va mirar com si li hagués endevinat un pensament idiota.

A partir d’aleshores tot va anar com una seda. Era una acceleració gens habitual en ella. Li semblava ser dalt d’un tren i que en la ruta hi havia una única estació, la d’arribada.

El gust del viatge se li revifà. Es veien de tant en tant, sempre en ciutats estrangeres per a tots dos, mentre aprofitaven estades que els convenien per feina i, sobretot, per la necessitat de distància i de carrer que compartien i els unia. Aviat es va adonar del paper, nuclear i motor, que els viatges feien en la vida de K i que farien en la seva relació. El primer cop que li va sentir parlar de l’àngel del tren —sí, amb aquestes paraules, no se’n poden emprar d’altres, ell era així— va ser a Brussel·les. Havien quedat al bar de l’hotel Metropole. S’hi havia presentat al cap de sis hores. Sis. Tampoc aquí és possible dir cap altra cosa, van ser sis hores.

—Em sap greu, no ho he pogut evitar. He agafat el tren fins a Gant i hi he vist una exposició molt bona. Has d’anar-hi, demà mateix, no te l’has de perdre.

No hi havia manera d’interrompre’l. Gant era a uns seixanta-cinc quilòmetres, va calcular ella. Mentre l’esperava, K havia fet cent trenta quilòmetres.

—Té, els horaris del tren. Com que demà tens el dia lliure, i jo no, pots agafar el tren de les 10.50, veure tranquil·lament l’exposició, visitar la ciutat i venir-me a buscar aquí mateix, al bar del Metropole, a primera hora del vespre. Davant del museu hi ha un parc preciós on podràs llegir una estona, menjar un entrepà, fumar si vols.

Va agafar un tovalló de paper —ella encara el té— i li va fer un plànol des de l’estació de Gant fins al museu i el parc, on va dibuixar el banc on podria seure l’endemà a fer el que li acabava de dir (ho va fer). Ella va mirar el dibuix. Havia traçat, al banc, una figura femenina, amb el seu nom al costat i una fletxa entre el nom i la figura. Era un dibuix càndid, juganer.

El cambrer li va preguntar què volia prendre.

—Abans d’anar-hi, he vingut a buscar-te —va fer. Després d’un cop d’ull al vi blanc d’ella, va demanar una aigua de Vittel.

—¿De debò?

Estava del tot desconcertada, però no entrava en els seus càlculs enfadar-s’hi. Per tenir bronca amb un home no cal sortir de la pròpia ciutat, francament.

—Pels volts de la una.

—Però havíem quedat a les dues —va fer, perplexa.

—Sí, però a la una tu no hi eres. Ves a saber què feies.

Ho va dir tranquil, com si no hi hagués vincles contradictoris entre les percepcions. Ella havia aprofitat les sis hores d’espera remenant els llibres que havia comprat durant el matí i hi havia descobert coses que en tornar a Barcelona li van ser, i encara li són, ben útils; necessàries i tot. Però no l’hi va dir. Sols havia procurat que els seus papers de treball fossin evidents sobre la tauleta de marbre quan a la fi ell arribà. Amb tanta desimboltura com va poder, es va limitar a suggerir que hi haurien pogut anar plegats, a Gant, si l’hagués citada a la una i no a les dues.

—Però potser no hauríem agafat aquest tren —va rematar K l’argumentació de forma del tot il·lògica.

Ho va deixar córrer.

Les sintonies no sempre són fàcils quan ets fora del teu territori. Començava a pensar que nits com les de Barcelona no es repetirien, l’episodi del tren de K i de la dilatada espera d’ella semblava confirmar que el temps passava entre ells de forma espessa, més del que es podia imaginar. Aquella nit, però, K va fer que desoís el corc del mal amor; si més no, fins que es va fer de dia.

Després d’esmorzar, com si fos una criatura que calia acomboiar tota l’estona, la va portar a l’estació, li va comprar un bitllet d’anada i tornada, l’hi va posar a la mà, va mirar quina andana li tocava i, com qui diu, la va col·locar dalt del tren.

—Que l’àngel del tren t’acompanyi.

Havia buscat una resposta sarcàstica, però no va caldre: ell trotava ben airós cap a la sortida.

El paisatge terriblement ordenat de planúries industrials i planúries arbrades, civilitzat fins a les últimes conseqüències, se succeïa per la finestra del tren. Semblava decidit en despatxos i més despatxos, de manera que les dues ciutats unides per aquella ruta no rivalitzessin més del que ho feien des que s’inventà la història entre elles. Aquella naturalesa era tan humana, tant, que quan ja devien ser a una mica més de la meitat del camí, va notar que l’ensopiment del paisatge li provocava una mena de neteja.

El malestar de l’orgull ferit desapareixia, del tot. Es va relaxar, va estirar les cames, va respirar fort i va assaborir aquell espai nou. Que bé. Ser lluny de casa, dalt d’un tren que et mena a un lloc que deixaràs aquell mateix dia per tornar a algú que t’espera. Un viatge d’un dia regalat, sense cap obligació de feina ni pròpiament turística. Tant li feia la ciutat on arribaria al cap de vint minuts. Esclar que esperava poder veure-la una mica (no ho va fer) i que l’exposició li venia de gust, però ni la ciutat ni l’exposició eren la substància del viatge. Ment oberta.

En aquell tren va tenir idea d’allò que K sabia i que ni ell ni ella no haurien de raonar ni tampoc justificar, perquè, va pensar, és una cosa massa preuada per ser dita en paraules parlades. A tot estirar, pot ser dita en paraules escrites: el viatge no és ni partir ni arribar ni tornar, sinó aquest desplaçar-se físicament pel paisatge sense fer-hi res més que deixar-se impregnar, d’anada i de tornada. Viatjar té a veure amb el temps, sí, però no necessàriament amb molt de temps. L’escapada i el retorn en un mateix dia. Des d’aleshores que ho practica tant com pot, és una de les mesures justes, pensa, que convenen a l’art de viatjar.

Quan al vespre es van trobar i van comentar l’exposició, no la va sorprendre mica que K no hagués fet sinó entrar al museu i, com a màxim, sortir-ne al cap d’un quart. No s’havia fixat en els quadres de Spilliaert, que li haurien agradat. No havia vist l’autoretrat titulat amb modèstia Silueta de l’artista, una contraclaror a l’aquarel·la que l’havia xocada per una penombra viva que provenia d’un any tan remot com el mil nou-cents set.

Res, no hi havia vist res. Va pretendre haver admirat un Tàpies que fet i fet era d’un suís de poca anomenada, però l’hi va haver de demostrar amb el catàleg. A ella l’havien atreta com un imant unes pintures de biblioteques, del segle disset, però ell no la va creure (va dir que sí) perquè en aquest cas el catàleg no va servir de res, no les reproduïa. Són unes pintures d’efecte òptic fals, semblen allò que no són. Es podria entretenir una bella estona descrivint-les, ho ha provat moltes voltes i sovint, encara, es diu que haurà de tornar a la ciutat de Gant només per elles. Per elles i per Spilliaert. Les percepcions de K i les seves tornaven a ser tan diferents (ara sobre l’exposició) que l’amor propi se li va revifar, aquest cop sense parsimònia:

—¿Què hi vas anar a fer, si no hi has vist res i, per contra, hem perdut una tarda d’estar junts?

Coneixia la resposta, podia formular-la ella mateixa. K no la mirava i no va respondre. Ella no va dir res més, no volia afalagar-lo ni tampoc tranquil·litzar-lo. Ser comprensiva és sovint malinterpretat, irresponsable.

Agafar el tren tot sol, com per a ella ho havia significat agafar-lo tota sola, aturar-se al lloc d’arribada i al cap de poca estona —K potser una hora, cinc hores ella— agafar el tren de tornada, l’un cap a l’altre, havia estat necessari. Un pacte implícit que calia segellar així. Una mena de condició que no podia ser expressada. Dos viatges solitaris en tren, ell un dimarts, ella un dimecres, que van ser clau de volta. A partir d’ells, van poder viatjar junts i ella va deixar d’escoltar el corc insidiós que l’havia alertada aquella tarda d’espera al Metropole.

Cada camí que es separaven, fixaven un trajecte d’un dia per a la pròxima ocasió, atzarosa, sense data precisa. K en deia mantenir l’esperit del continuar. Sovint duia mapes d’altres països, li feia consultar guies a les llibreries i s’informaven en agències de viatges sobre horaris de trens que els podien convenir un dia. Era capaç de dedicar hores a esbrinar si aquell carrilet del sud de França encara funcionava, si era millor anar de Florència a Torí per Milà o per la costa, coneixia desenes de detalls sobre els trens de l’Amèrica del Nord o les comunicacions a la Gran Bretanya (no s’hi han d’agafar mai vols interiors, sempre el ferrocarril). No tenia gens d’accent ni parlava del seu país.

Tenia, això sí, una predilecció especial pels trens més vells del continent. En aquella època el preocupava que la caiguda del mur de Berlín (l’única volta que el va esmentar) fos la mort de l’exprés París-Moscou. Era com una febre. Varen decidir d’anar-hi la tardor següent, la darrera potser, deia, d’un tren que, per la cara que va fer, tenia una significació alta en el seu rebost sentimental.

—Serà l’excepció de les nostres excursions d’un dia. El viatge dura quatre dies i tres nits. No hi baixarem, serem tot el temps dalt del tren. Al compartiment i al bar. ¿Què més podem demanar? És un tren amb àngel, creu-me.

A ella tant li feia, si el tren tenia àngel o no. La cosa li semblava terriblement estimulant per si mateixa i més quan K li va demanar de fer-se càrrec dels preparatius, que fins aleshores eren cosa d’ell. Calia fer la reserva amb temps, els horaris canviaven segons la temporada, la paperassa burocràtica era de pes, la reserva es podia fer només en primera classe. L’exprés continua funcionant, horaris i preus ara es poden saber per internet, a qui li pugui interessar.

El deliri de K pels trens era commovedor i xocant. Tot i que no es feia prou el càrrec de les dimensions i distàncies de la península, un dia la va deixar parada amb la llista de la xarxa del Talgo i, en concret, de les estacions entre Compostel·la i Àvila. Sabia del tren de Martorell fet pels anglesos i del trajecte de Lleida a la Seu, estava molt interessat en el carrilet de Núria i, sense transició, demanava les combinacions per anar de Sevilla a Granada, de Còrdova a Cadis, de Conca a València o a Lisboa i unes quantes excursions més. No el va poder ajudar gaire, només va ser capaç d’indicar, sense gaire precisió, els trajectes que segurament es podien fer en un dia, anada i tornada.

—No saps res dels teus trens, vet aquí per què em necessites —va dir, ufanós, mentre obria una ampolla de vi blanc.

Era la classe de paraules d’amor que K feia servir.

Un dia, ella el va convidar a tornar a Barcelona. Volia acabar de decidir plegats els detalls del viatge a Moscou i se li va ocórrer que podien dedicar una jornada a continuar traçant l’estratègia viatgera des d’un dels seus trens, com K en deia.

El va anar a buscar a l’estació de França i, només baixar del tren, li va mostrar els bitllets cap a Madrid. Volia que conegués els Monegres, que s’hi deixés penetrar, que els veiés amb els seus ulls de viatger tenaç, descobrir la seva mirada en deixar Saragossa a l’anada i en passar Fraga a la tornada.

Ell es va queixar.

—Però no es pot fer en un dia.

—Podríem tornar de nit, passar el dia i la nit al tren, però vull fer els dos trajectes de dia, s’ho valen, ja ho veuràs —va calmar-lo, petonera.

K va dir de deixar els detalls del projecte moscovita per al tren de tornada.

—Agafem ara el tren sense obligacions —va fer.

Era la segona setmana d’agost, quan els camps de blat són aquella extensió de rostoll que a molta gent li fa córrer les cortines de les finestres del tren i diu que ho fa pel sol, però es diria que ho fa perquè el buit del desert segat li pot fer sobrevenir d’altres buidors en què no té ganes de pensar.

A ella, els Monegres no acostumen a fer-li aquest efecte, per a ella són una terra brava i sola, una espècie de catedral dedicada al record d’una vida arcaica o medieval, o això li pareix quan veu les dimensions proporcionades d’Alfajarín. Eren pocs al vagó.

K es va alçar i va anar a seure a l’altra banda del passadís. Era un altre dels pactes muts de la seva amistat.

—Mira. ¿És aquest, l’àngel dels teus trens? —alçava tant la veu que més d’un passatger el va mirar de reüll.

Una espècie d’aguilot volava a prop. En un no res, s’enlairà. Van somriure’s de punta a punta del passadís. Els altres passatgers havien tapat les finestres. Les siluetes es retallaven a contraclaror.

Va anar a seure al seu costat. K esguardava el paisatge, la seva mirada no era a l’abast d’ella. El tren prosseguia ara per parets de terra roja i ella va tornar al seu lloc.

Si aclucava els ulls, veia desfilar records de la primera volta que havia travessat els Monegres: havien sortit molt d’hora, en cotxe; el sol començava a donar senyals però encara no havia escampat la boira de la nit, una boira que, quan l’auto havia entrat en la ruta rectíssima, era una boira roja que fonia el cel i la terra, una autopista còsmica que els guiava.

Va tancar els ulls i es va adormir.

Es va despertar just en arribar a Saragossa. K era al costat. Passaven l’Ebre quan K va dir:

—El trajecte a Moscou és massa llarg. No el puc tornar a fer.

A Madrid, va preferir continuar cap al sud.

—Escriu-me —va dir.

Ella va tornar en un dia nuvolós. No va mirar gens per la finestra.

A casa l’esperava una postal, enviada des de Barcelona. No t’oblidis de l’àngel del tren, hi deia K.

UNA MODESTA PROPOSICIÓ

El buit pesa. És un fet contradictori i incontestable. La brúixola que, vulguis que no, amb els anys hem de tenir, que creiem tenir, que hem de fer veure que tenim, desconeix la direcció gairebé sempre. I no obstant, funciona. És un altre fet contradictori, que se suma a la contradicció primera. Tanmateix, no sé fins a quin punt aquest segon fet contradictori és irrebatible de la mateixa manera que ho és el primer, el pes del buit. Potser és provisional. Com algú deia, sovint no sabem allò que necessitem saber. Vegin què va passar una tarda que amb Alícia i Sasa vam anar a la platja.

Anàvem en el meu cotxe. Elles no en tenen, però els adoren, els autos són estris que ens porten, ens menen, ens condueixen, van dir aquella tarda en més d’una ocasió. L’una pren taxis per qualsevol motiu i per a qualsevol distància i en parla com si fos un vici clandestí, mossegant-se els llavis, abaixant el cap i alçant la mirada; l’altra no se’ls pot permetre, els taxis, i ho resol buscant-se amics motoritzats que la duguin per tota la ciutat. Alícia i Sasa no es coneixien. Havia organitzat l’excursió perquè es trobessin i, com esperava, havien rebut la proposta com si els fes un regal, quin luxe al migdia, va dir l’una, va confirmar l’altra.

Ens dirigíem a la mateixa platja que m’havia descobert una altra amiga i a la qual no havia tornat des de la seva mort. Em semblava que si feia descobrir la platja a dues amigues més, una antiga i l’altra nova, seria com mantenir l’esperit del continuar.

Les sentia parlar mentre conduïa gairebé d’esma, concentrada en l’autovia, que començava a notar el trànsit del dia d’estiu, i confiada alhora en la ruta coneguda. Massa confiada. De cop i volta, ens van desviar. Hi havia obres. No vaig tenir temps de mirar cap on ens duien, ni de saber si havia agafat el ramal adequat, ni tan sols havia pogut veure cap indicació. Simplement, ja érem fora de l’autovia. Alícia i Sasa conversaven amablement, temptejant-se, fent bromes subtils: que si l’Argentina del «corralito», que si l’antiga Iugoslàvia de nom abolit. No les vaig destorbar. Al cap i la fi, elles no coneixien la ruta. Ni la que ens havien fet deixar ni, per descomptat, la que ens havien obligat a agafar. Ni per on havíem d’anar ni per on anàvem.

Vaig començar a notar el pes al pit. No em va fer cap gràcia. Podíem perdre’ns.

Vaig maleir els criteris de les autoritats i els senyals que disposen. Naturalment, tot estava pensat per a qui ja sabia anar d’una banda a l’altra de la xarxa urbana de rondes, cinturons i autovies, passos elevats i altres martingales viàries. No s’havia partit del criteri sensat d’anunciar a temps i amb precisió la nova manera d’arribar on els conductors pensàvem anar, on volíem arribar. Passaven els quilòmetres, els senyals genèrics es succeïen i no n’hi havia cap de concret, enlloc no deia com assolir la mar del costat. Abans arribarem a la mar de l’altra banda, vaig cridar, enfurismada, però no en veu alta, perdonin la confusió però vostès ja saben que tot sovint cridem cap endins, i ben alt, i ben fort. Així cridava jo aquella tarda al cotxe. I així vaig continuar. No, fora massa senzill fer-ho bé. Si es fes bé, les autoritats perdrien la possibilitat de fer conèixer als conductors els ravals de la ciutat que, sense el geni que s’ha inventat aquests senyals invisibles, no coneixeríem. Esclar, aquesta és la lògica, el turisme forçat, tant si vols com si no vols, vaig proclamar. Després s’estranyen si els caps de setmana els joves condueixen amunt i avall tota la nit i acaben, sense saber com, a Conca o a Cadis o a Pamplona o a Alacant, i encara els acusen d’anar beguts o empastillats, com si no n’hi hagués prou d’entendre per quina carretera vas segons els senyals. Esclar que han d’acabar trompes o empastillats! Com s’ho farien, si no! Sembla que això últim ho vaig dir en veu ben alta, de seguida em vaig adonar que les amigues havien callat en sec.

Això em fa pensar —va dir Alícia mentre jo encara no m’aplacava, a causa de la ira, jo també embullada en un mapa interior sense senyals— en coses que faig a casa, a Buenos Aires, quan perdo els nervis. Que quasi sempre és quan sento les notícies a la ràdio o quan consulto els diaris per internet. ¿Sabeu què faig? Engego el giradiscs i escolto Bach. Si tinc sort i per televisió fan futbol, és meravellós. No hi ha res com veure futbol sense xerraires i amb música de Bach. Quin swing! Quin convit a la improvisació! És un ballet formidable. De vegades ho faig també amb els noticiaris, però no tenen el mateix ritme que pot arribar a tenir un partit de futbol… Al contrari. D’altres cops, ho faig amb algun documental d’animalons, o de paisatges remots, de coses exòtiques. No funciona pas bé, Bach, amb els documentals. Però, ah!, és meravellós amb el futbol. Quina dansa! Una mena de lògica lliga les fugues amb els gols. Sempre, sempre, sempre. Si juguen bé, naturalment.

Coneixia prou Alícia, que per edat podia ser la meva mare, per saber per on anava, amb ella els senyals no duien mai a la confusió ni a la pèrdua. Eren paràboles. Imagina’t una altra cosa, aprofita el que trobes, què hi fa si ara anem per aquí o anem per allà, ja arribarem, o anirem a la platja un altre dia: escolta Bach. Més o menys, volia dir això. Parlava un català dolç i cultivat, que em permetia escoltar paraules que ja no sentia dir a ningú, com ara giradiscs. Si hi pensava bé, si l’escoltava a fons, la paraula giradiscs tenia poder. Per ella mateixa podia fer que Bach sonés al cotxe, si més no al meu cap, mentre la ronda viària per on anàvem semblava conduir-nos, contra tot pronòstic i de la meva voluntat, no cap al sud sinó cap al nord, lluny de la platja.

Vaig continuar escoltant Alícia com si fos Bach. Efectivament, anàvem cap al nord.

Havia après l’idioma de petita amb els seus avis a Mendoza, on havien anat a buscar una vida més desfogada, sense les misèries de les aigües del Maresme d’on venien. Després, la guerra, les guerres, havien desaconsellat el retorn, que potser tampoc no haurien dut a terme. La fertilitat de la terra, els amples panorames, el clima, les muntanyes i les valls de l’Argentina se’ls havien fet seus. Van aconseguir casar els fills amb fills d’altres catalans i així van mantenir una certa orientació comuna, amb la llengua d’origen com a ciment. Els fills, els pares d’Alícia, ja no parlaven l’idioma però l’entenien. A la tercera generació, ella, Alícia, la neta gran, havia resultat ser una argentina no gaire orientada en les mateixes direccions familiars, una noia agitada que havia decidit anar-se’n a Europa quan encara no tenia trenta anys, per córrer món i, també, per aprendre, deia, més i més irònica amb els anys, a fer la revolució. Havia viscut en terres franceses, angleses, italianes, portugueses, americanes del nord, russes, alemanyes. Durant anys, no havia tornat a la terra dels orígens. Tenia el do de les llengües. Quan la vaig conèixer, estava acabant cursos d’alemany i començava a estudiar el rus. No li va costar gens aprendre a llegir i escriure la llengua dels seus avis, que va recuperar aviat i que ara parlava amb una mescla, inèdita i musical, d’accents mendosí, romà i lisboeta. És bonic, tot plegat. No hi he pas passat mai, per aquí, deia ara. No sabem pas on som, ¿no? És una bona imatge per a la història que Sasa estava explicant i que potser, concentrada en el problema de la nova orientació, no has sentit.

No, vaig dir, no l’he sentida. En el record, ara, diria que ja no notava cap pes al pit, no sé si perquè ja no el tenia o perquè la distracció i la juxtaposició d’imatges que Alícia havia proposat, Bach si ho voleu dir així, m’havia permès oblidar el pes i fer-lo fora del pit, i de la memòria també. Un indicador vell va assenyalar en aquell precís moment el nom d’un dels pobles de l’entrada nord de la ciutat i em vaig girar, incrèdula, cap a les meves passatgeres. Però ni a l’una ni a l’altra el topònim no els deia res. En comptes de tornar a exclamar-me, vaig esperar que la Sasa expliqués altre cop la seva història. Iuhuuu, va fer Alícia, un cant suau.

Era el primer estiu que passava fora de Belgrad, després de la guerra, va dir Sasa, amb la veu infantil de qui parla a poc a poc per fer-se entendre en una llengua que no domina del tot i que voldria saber més, sobretot els tons i les diccions de la ironia. Ara tinc una facilitat per relacionar-me amb la gent que abans no tenia, són coses de la guerra… Aquell primer estiu aquí, passava moltes estones als bars del barri, que sempre estan plens. Aquí he conegut russos i hi he fet amistat, cosa impensable a Iugoslàvia, bé, al meu país, a Sèrbia. També amb llatins i alemanys. Costa més relacionar-se amb els nadius. Deu ser el mateix a totes les ciutats, potser…, qui sap, la gent de l’est tenim la impressió de no conèixer bé els mapes relacionals.

¿Heu vist una pel·lícula que es diu El mapa del cor humà?, va preguntar de cop Sasa, fent una desviació clàssica en ella, inevitable en la seva conversa, que costava de saber on aniria a parar. Les seves derivacions eren alhora ponts, i ho eren gràcies al cine. El cine uneix molt, sigui com sigui que el vegem, en sala o a casa, en original o doblat, bo o dolent, vam coincidir el dia que ens vam conèixer. Érem tres generacions al cotxe, jo entre l’una i l’altra, i el cine va tornar a passar la prova amb bona nota. Sí, vam dir Alícia i jo, és un títol bonic, el d’aquesta pel·lícula.

Ja no ens perdríem més, vaig comprendre tot d’una. Per fi sabia per on anava. Només havia de travessar tota la ciutat i trobar la carretera vella de la platja, evitant l’autovia i les desviacions per obres. Tardaríem una bona estona més, tot plegat ens costaria mitja tarda, però era estiu i el dia durava. Si encara tenia un buit al pit, no el vaig notar. Sasa anava explicant.

La seva parla estava farcida de construccions anglòfiles i tenia el mal vici dels parlants de llengües balcàniques quan escometen una llengua romànica: l’embolic dels articles (ells no en tenen) i de com distingir els determinats dels indeterminats. L’havia sentit parlar en serbi i per això sé que transformava l’elegant to original en el de la llengua que aprenia. Una capacitat enorme d’aprendre i de fer-se entendre. Se la podia escoltar com si parlés amb correcció la llengua que havia après en menys d’un any, tal com la transcric.

Potser va ser el mapa del cor, no ho sé, va dir Sasa, però un vespre em vaig trobar parlant amb un grup de gent que va proposar d’anar cap on ara volem anar. Cap a les platges del sud, prop de la ciutat. Era nit de Sant Joan. Tot allò que té nom de sant o de santa m’interessa, va dir, xocant, rient, mirant Alícia a veure com ho rebia. Són coses de la guerra, ja se sap, o potser de viure en un país comunista. Per això a Belgrad agrada tant el cine de Bollywood o d’Almodóvar. Com que el cine és un pont que sempre dona gust de travessar, promesa de l’altra riba, Alícia no va dubtar a preguntar pel cine popular de l’Índia, el Bollywood musical que desconeixia i que immediatament li va interessar.

Sasa dissertava sobre Bollywood i Alícia escoltava amb murmuris de satisfacció, com si sentís una fuga de Bach. Quina energia! És fantàstic, va dir Alícia i totes tres vam riure. El cotxe avançava. Travessat el pont del cine indi i la seva riba frondosa, vam tornar a la història de la nit de Sant Joan que Sasa havia passat a la platja, prop d’on anàvem.

En el grup de gent d’aquell vespre tots eren estrangers, tots passaven per primer cop una nit de festa i artificis al cel vistos des de la platja. Miraven i s’embadalien. Una renglera de figures de foc s’anava alçant en la llunyania. Fa gràcia, va dir algú, perquè la festa ha canviat d’horitzó. Sí, aquella nit l’horitzó no era la mar sinó la terra interior. A estones les figures de foc eren dolces i voladores, en altres moments eren cridaneres i punyents. Massa, va dir Sasa amb to greu.

Els focs de Sant Joan, va murmurar Alícia. Entre els amics de Sasa, dues parelles van apretar-se entre elles i es van retirar, cadascuna pel seu costat. Hora de sanjuanarse, va dir Alícia en veu baixa. Em va intrigar, no coneixia l’expressió (que ara ja conec, és tan antiga que ja no la fa servir ningú: vol dir banyar-se al riu o a la mar l’aurora del primer dia d’estiu), però no vaig dir res.

Sasa va veure com les parelles s’isolaven mentre, al seu costat, l’altre amic desaparellat la mirava. Però Sasa no li va respondre. Tenia la vista fixa en el foc llunyà, en les figures dibuixades en el cel nocturn que, després d’esclatar, queien verticals, decidides. L’amic li va tocar un braç. No el va notar. Muda, va mantenir la vista fixa en els focs de Sant Joan sense moure ni el cap ni el cos ni res. Fins que va tancar els ulls.

Ell li va passar aleshores un braç per l’espatlla i ella va acostar el seu cap al d’ell. És com la guerra. Era el mateix que veia des de la finestra de casa, a Sèrbia, quan vam deixar Belgrad i ens vam refugiar al camp. Els mateixos llums, el mateix vol lleuger dels focs, les mateixes formes que cauen, els mateixos colors, la mateixa sensació, la mateixa. M’ho vaig mirar tota la nit.

¿Què us sembla la pel·lícula?, va inquirir Sasa, ara amb el to cínic de dona fatal tarantina que li agrada fer. No esperava resposta i ens vam quedar en silenci una bona estona. Totes dues miraven per la finestra. Jo mirava davant meu, lligada a la consciència del volant. El cotxe rodava com si fos l’únic que sabia el camí.

El sol s’estava fent tou quan vam arribar al tombant de la carretera que ens havia de dur a la platja. Just quan vam veure l’aigua, Alícia va començar a cantar, taral·lejant. Sasa s’hi va afegir al cap d’uns segons. Jo vaig trigar una mica més perquè no sé gaire com van les fugues de Bach.

Que bé que ens hàgim perdut, vaig sentir que deia Alícia quan vaig aparcar el cotxe. Ho hem de celebrar. Experiència, celebració! Sasa la va mirar, tímida, potser desconcertada. Jo no vaig dir res, encara no estava per ironies. I sabia que Alícia no havia acabat. Experiència i celebració, sí! L’experiència que m’ha fet tornar a Buenos Aires, després de rodar i de veure i no veure la revolució i els seus senyals equívocs… Com els d’aquesta excursió imprevista, marejadora, que acabem de fer de sud a nord i torna-hi, i així hem pogut parlar i explicar-nos coses que potser no ens hauríem dit. La festa d’imaginar…! Faig, modestament, una proposició. Una proposició per orientar-nos:

Eliminem els senyals, confiem en les fugues!

PERE EL ROIG

No tot està escrit. Poca cosa, em penso. Potser perquè d’aquells anys no en sabem parlar. Quan un dia vaig llegir en un dominical que la característica principal dels camps de concentració és que els supervivents, després, no en podien dir res, que eren incapaços de posar nom a allò que havien viscut, vaig pensar que potser encara hi érem. Diran que exagero, però permetin que els faci una proposta de reflexió. Pensin en la feina que fan, en la que han fet, en la que un dia van fer, en la que no van poder fer, en la que haurien pogut fer, en la que esperen fer. ¿Com en podrien parlar? Potser, en realitat, no en poden dir ni piu. Jo tampoc. Aquestes coses, ara no es pensen ni s’enraonen, com a màxim es xerren: dibuixem amb la veu incoherències, sons indecisos, encenalls de l’experiència, frases que no són nostres sinó dels amos de la nostra vida. No obstant, hi ha gent que ho ha intentat. Hi ha persones que han buscat la forma de contar-ho: sense paraules. Aquesta és la història d’un d’ells. Em guia la intenció que, si un dia sap que en parlo, si un dia ho arriba a sentir, no es consideri traït per les paraules que posaré als seus gestos.

Primerament he de confessar una cosa: m’ha costat trobar l’empenta per venir aquí. M’ho he pensat molt, hores i hores. No estic segur d’haver triat bé les paraules, aquests últims dies he begut massa, de segur que ho entenen… Però aquest dematí, al llit, m’he dit que només hi ha una manera de saber si les paraules que recordo d’aquells anys poden servir: dir-les de nou davant de la gent. Gràcies per venir a escoltar-me. D’ençà que estic sol, i més d’ençà que no vaig cada dia a les cotxeres, he anat buscant paraules cada nit, per a mi tot sol, sense dir a ningú les que trobava. Per això l’escrit del diari em va cridar l’atenció… Però, ara que he decidit que les havia de dir aquí, davant de qui les vulgui escoltar, temo haver-les oblidat, haver-les canviat per unes altres…

Però ja soc aquí, ja hi som, i les paraules, velles o no, demanen sortir de la boca.

Vinga. Som-hi.

L’home de qui vull parlar va arribar a les cotxeres quan encara hi havia cobradors als autobusos. Jo era aleshores el cap dels torns. Distribuir els torns de conductors i cobradors, organitzar les parelles, era delicat, un art… cal tenir psicologia. Els autobusos urbans eren aleshores un món acabat de fer. No vull presumir ni deixar malament el company que ho feia abans que jo, però fins que me’n vaig fer càrrec les parelles es formaven sense gaires miraments, o si preferim dir-ho d’una manera més ajustada, com si es tractés de negocis de conveniència laboral i patronal que l’empresa, com una família, diguem-ne, exigia, pactava prèviament. Ho pactaven els contractes de cadascú, que ja aleshores eren de menes molt diferents. Vaig començar a aparellar els homes per edats, per tipus de contracte, per hores, però vaig posar més atenció a altres matisos importants que els meus caps sabien recompensar. Per maneres de ser, per afinitats, per maneres de pensar. Per compensació de comportaments polítics podríem dir. Les mentalitats havien canviat tant… Justament era un dia que dos homes m’havien demanat de treballar junts aquella setmana i els acabava de dir que no, quan ell va trucar a la porta del despatx.

Li vaig dir de seguida el Solano jove. Era el fill petit d’un dels homes que més trobava a faltar a les cotxeres. Son pare ens havia deixat per culpa d’una embòlia que l’havia sorprès al volant i l’havia clavat a una cadira de rodes. Havia salvat el passatge a costa del cor. És el que un conductor ha de fer i ell ho va fer. Era el meu amic, el visitava tant com podia. Coneixia totes les cares de la seva família tret de la d’aquell noi, no el veia des de petit. Son pare n’estava orgullós i, a la vegada, patia. Sempre amunt i avall, sense ofici ni benefici, sempre escoltant i observant, deia. No en parlava a gaire gent, no. Havia aconseguit dur-lo a la universitat, com els altres dos fills. Parlàvem sovint de l’orgull obrer. En aquells anys existia. Creixia amb els fills i també amb les filles, que havien de tenir uns oficis molt millors que els nostres: tindrien professions que sortien d’estudis que nosaltres no havíem pogut fer i també tindrien carreres, sortides d’estudis superiors, fins i tot de la universitat. El Solano jove corria per Amsterdam, m’havia dit son pare l’últim cop que l’havia vist, i jo no li vaig preguntar què hi feia, sabia que no havia volgut acabar els estudis i que se n’havia anat a córrer món, cosa que a son pare li feia mal i que jo evitava. Encara que entenia el meu amic, no veia les coses com ell. Deixar els estudis no em semblava bona idea però conèixer món i conèixer llengües ho trobava bé. A son pare, però, li feia mal no veure el noi i encara li’n feia més pensar que estava abandonant les possibilitats de millora social que els estudis li podien donar. Ara potser no, però aleshores hi crèiem, en la universitat, en els títols, en la millora social… Som testimonis de la igualtat i del que costa, deia sovint el Solano vell.

També parlàvem de les contradiccions de l’orgull obrer. A les cotxeres havia sentit dir que el fill petit de Solano s’havia proletaritzat, una paraula ximple que, en aquest cas, més i tot que en altres, no tenia sentit. Perquè corrien més calés que mai i perquè la família Solano, d’arrels murcianes i catalanes, era un exemple d’orgull proletari: el pare a les cotxeres i la mare a l’associació de veïns, tots dos tenien ascendència sobre companys i veïns i els seus fills podien anar per tota la ciutat amb qui volguessin, que no havien renegat mai dels pares ni del barri. Parlàvem i parlàvem. Filles i fills feien coses que els havíem facilitat però de les quals no en sabíem res, no teníem cap experiència per donar ni per aconsellar. I en parlàvem. Fins que vaig ser cap de torns, en vam parlar sovint i estones llargues… Els joves responien de maneres incomprensibles. Ara em sembla que sempre ha estat així, però no, no sempre. El pare, de mi, sempre va saber on era i amb qui. Fins i tot durant la guerra… Però el meu amic Solano va morir sense el seu fill petit. Anys seixanta, primers setanta, com ens vàreu canviar la vida! ¿Vostès també hi pensen?

I ara, aquí el tenia. Feia dos anys que el pare havia mort i ara el fill venia a demanar feina a les cotxeres. Dic demanar per dir alguna cosa, perquè ell no deia res i, menys encara, demanava res. Devia de tenir uns vint-i-un anys. Duia els cabells llargs tan emprenyadors de l’època i la barba serrada. Era prim, petit, amb el pit tancat i les espatlles corbades, com si preferís no mirar endavant. No deia res, res de res. Me’n vaig adonar tard, que no havia dit ni piu, quan ja havia sortit del despatx, amb hora l’endemà al matí amb el gerent per signar el contracte de prova i hora amb mi, una mica abans de les dues del migdia, per adjudicar-li parella i començar el torn de tarda. Ell s’havia limitat a allargar una carta, de son pare, una petició de feina per al noi, que tenia el carnet internacional de primera tres d’Amsterdam. Tornava a veure la cal·ligrafia del meu amic, tan polida, amb aquella llengua tan bonica que feia servir, tan dels clàssics, tan de qui n’ha après llegint molt i molt. Vaig parlar i parlar. D’abans. De son pare, de les cotxeres, dels tramvies de la postguerra, dels autobusos d’aleshores, dels nous cotxes que havien vingut, de com havíem fet rutllar la xarxa a través dels anys, de com havíem arribat a Nou Barris i com a Sant Andreu, d’alguns barris com el Guinardó i Sarrià que eren particularment difícils per a la xarxa… El Solano jove escoltava, no vaig tenir cap impressió de parlar sol sinó de ser comprès. Son pare no era tan callat però ell se li assemblava. Em va deixar parlar tant que fins que no em vaig quedar sol no em vaig adonar que no sabia res d’ell per ell mateix. Res més que la pinta que feia. I que era fill del Solano vell. Amb això últim n’hi havia prou, si al pare ja li començava a dir el Solano vell… La pinta que feia era una altra cosa. Li havia deixat prou clar que l’endemà a les dues se’m presentés amb els cabells ben tallats.

Podia ser un bon cobrador. Era tranquil, callat, sabia escoltar. Li sobraven els cabells i se’ls tallaria. Si havia trigat dos anys a venir amb la carta de son pare i ara ho feia, calia pensar que sabia què volia i quina era la dignitat de la nostra feina, son pare en parlava sovint. Érem un servei públic, i prou que ens costava de ser-ho per al màxim de ciutadans, no només els del centre, on cap de nosaltres vivia, sabíem de què parlàvem. Havíem de ser impecables, una garantia de ciutadania. Alguns de nosaltres ens hi jugàvem molt en aquella feina, alguns llocs eren difícils i compromesos, com el meu. Els homes de l’orgull obrer no perdonaven. D’això també en parlaré, també he vingut aquí, avui, davant de vostès, per parlar de les responsabilitats i dels riscos que vaig agafar a les cotxeres i pels quals em van dir Pere el Roig.

El primer contracte del Solano jove havia de ser de prova. Vaig repassar bé les llistes de la setmana per tal d’aparellar-lo amb algun conductor de confiança. Tots ocupats. N’hi havia de joves com ell, que només feien substitucions, era estiu. Quedava la possibilitat menys bona, el vell Cases, un home que no guanyava per disgustos, que ens en dava sovint. La feina de conductor és més delicada del que sembla, molt més… Al vell Cases li faltaven tres mesos per retirar-se i uns i altres fèiem els ulls grossos. Tots li devíem favors importants. Sobretot jo, com a cap de torns. Havíem convingut amb el comitè d’empresa que a partir d’aquella setmana, quan començava la calor, Cases faria el torn de tarda, vist que al dematí el trànsit l’alterava. Ell ho negava. Tant si vols com si no, li havia dit: a partir de la setmana entrant faràs el torn de tarda. Cases m’havia mirat i, cosa estranya, perquè fins aleshores no ho havia fet mai, va fer un somriure, burleta. Quan va sortir vaig veure la meva cara al reflex de les parets de vidre. El temps passava, sí. ¿Qui em faria favors quan ell no hi fos, qui em diria els secrets de les cotxeres? Aquell mateix dia que va venir el Solano jove, dilluns, el cobrador que feia la tarda amb el vell Cases m’havia demanat un canvi sobtat de torn i l’hi vaig haver d’arreglar, també li devia un favor. Tenia Cases despenjat i el Solano jove per aparellar. Ho provaríem.

El Solano jove es va presentar l’endemà més que puntual, a dos quarts de dues. Duia els cabells nets i igual de llargs, però recollits. No havia vist mai cap home de carn i ossos amb una cua de cavall com aquella. Només els indis de les pel·lícules. No en podia apartar la vista. Li vaig recordar la meva ordre (anava a dir petició, però no: era una ordre): cabells curts. Érem a la nau gran, prop de la porta, amb el tràfec de cotxes en retirada els uns i a punt de començar la jornada els altres, amb els homes entrant i sortint de les cotxeres i dels cotxes, parlant a crits, els crits de les cotxeres… tots pendents del rellotge, de no fer perdre temps als altres companys que esperaven a les parades de les rutes per acabar el torn o per començar-lo. El vell Cases va pujar a l’autobús. Quan ja era al volant, des de baix li vaig presentar el seu company. Es van saludar amb els ulls, el vell Cases tampoc no era gaire garlador. Vaig repetir al Solano jove que havia d’arreglar-se els cabells. Ell no es va ni moure. Vaig anar a supervisar altres autobusos i equips.

Vaig sentir que el vell Cases cridava, cosa també estranya, i vaig girar-me de pressa. El noi continuava al peu de l’autobús.

S’estava quiet, sense dir res, amb els braços caiguts, el cos molt dret, ara sí que mirava endavant, immòbil d’una manera que tampoc no havia vist mai, com la seva cua. No era una posició de soldat, era sòlid d’una altra manera, sense rigidesa, un estar viu. El vell Cases es va posar nerviós, ja eren les dues i cinc. Puja al cotxe!, vaig haver de cridar al noi. Ni em va mirar. Va desfer la immobilitat com si posés en marxa un motor de carn. Va pujar a l’autobús, va agafar la capsa de cobrar que li donava el vell Cases i se’n va anar cap al fons. La cua dels seus cabells ocupava gairebé tot el vidre de la finestra. Feia angúnia. La comèdia es va repetir els tres dies següents. Ell arribava mitja hora abans, amb els cabells intactes, jo li deia que se’ls havia de tallar. Ell s’estava quiet, quasi sense respirar, esperant el seu autobús. Jo el fitava enfurismat, ell ho suportava. Alguns homes començaven a advertir la mena del Solano jove, però en el tràfec del moment de la jornada diària no deien res. Només que jo ho notava. M’adonava que el Solano pare continuava viu a la memòria de tots, que potser reia, que es divertia amb els meus problemes. Els morts ens duraven, aleshores.

Jo anava i venia, controlant la còlera contra el noi, lluitant amb la memòria del seu pare. Quan el cotxe arribava, el vell Cases, que ho havia entès tot abans que jo, pujava al seu lloc i se’l quedava mirant. Ja no cridava, esperava. Quan al punt de les dues jo tornava, emprenyat, i li deia de pujar al cotxe, que el temps corria, el noi tornava a posar en marxa el seu motor —permetin l’expressió— i el vell engegava el motor de l’autobús.

Una setmana feien la ruta del 45, fins a la Barceloneta. Eren els primers dies d’agost i el 45 duia molta gent als banys de Sant Sebastià i als bars de la Mar Bella. Divendres, que jo plegava però ells havien de continuar dissabte i diumenge (no tenien festa fins divendres següent), amb to cerimoniós i ferm vaig dir al Solano jove que dilluns el volia amb els cabells curts i fora l’últim cop que li ho deia. En cas contrari, vaig advertir, ell veuria com li anava el contracte de prova, jo no el podria recomanar més… ni per son pare.

No se’ls va tallar. Va arribar dilluns a la tarda i vaig comprendre que l’escena es repetiria, inevitablement. Era estrany. Algú del comitè hauria pogut venir a tocar-me el voraviu o ell mateix hauria pogut buscar un punt de conciliació, però no. Per son pare estava disposat a moltes coses, però tampoc no m’imaginava què hauria dit en aquest cas. L’havia advertit de manera dura, gairebé l’havia amenaçat… però ell no deia res. El vell Cases se’m va acostar: Pensa-t’ho bé, és tan bo com son pare, va dir.

Encara ens veig. El Solano jove palplantat a la porta de l’autobús i jo també. El vell Cases va prendre la iniciativa: au va, puja. Aleshores el noi va fer una cosa diferent a la dels altres dies. Els seus braços es van alçar a poc a poc com si fos un ocell, un ocell petit, un pardal, i com un pardal es va acostar al vell Cases, a passets ben curts, i li va posar una mà a l’espatlla, com si el pardal s’hagués concentrat en la seva mà, com si el pardal fos la seva mà. Em va mirar, diria que amb afecte. No vaig poder aguantar la mirada i em vaig posar a supervisar la llibreta de torns. En aquell precís moment vaig deixar estar els cabells, i no per son pare, no. Aquells gestos… Passen tantes coses en unes cotxeres. Pren tant de temps distingir-les, les importants de les que no ho són.

Aquella mateixa tarda li vaig sentir la veu. Va ser per telèfon. No vaig sentir mai la seva veu directament. Va trucar des de la parada de Correus per dir que agafava ell el volant i que tornaven a les cotxeres. El vell Cases patia un cop de sol. Parlava tranquil, sense alteració, amb la veu ben modulada. Em costava atendre al que deia, sentir-li la veu em confonia. Era la veu de son pare de jove, quan l’havia conegut i jo encara no era Pere el Roig. Feia estona que el vell Cases no s’havia aturat a cap parada…, tot d’una vaig entendre què deia. ¿Què? Sí, sí que hi havia gent esperant a les parades, el que no hi havia era trànsit… ¿Com? Una cosa digna de veure’s, va dir el noi: havien baixat a cent cinquanta des de la Casa de les Punxes aprofitant els semàfors oberts, fent girs miraculosos a Bruc-Provença i a Provença-Claris, va dir amb la mateixa veu educada. La Laietana era com una pista nevada i l’autobús un trineu, deia. Quan passava de llarg d’una parada i deixava els passatgers amb un pam de nas, atordits i escandalitzats, el vell Cases feia crits, el Solano jove creia que d’alegria. Només duien una noia, que havia pujat a Còrsega-Sant Joan i feia veure que no s’adonava de res, ell pensava que no li hauria importat que la correguda continués per tota la ciutat. A ell tampoc, va dir. Aquella confusió no l’espantava.

Encara va afegir, com si parlés sol: havia vist la ciutat passar-li davant dels ulls com si tot anés a petar d’un moment a l’altre…, havien travessat la plaça Urquinaona com qui passa un desert pla i ferm, al fons hi havia el port i l’aigua ho engoliria tot.

La dona i els fills em deien sempre que em disperso, que em distrec, que explico massa coses, que no vaig al gra. Un supervisor de torns amb responsabilitats de pau laboral sap quan ha d’anar al gra, els deia jo, però no m’escoltaven. M’ho deien, m’ho deien… No van saber res dels cabells llargs del Solano jove. Potser els ho hauria dit si haguessin estat a casa, però no hi eren. La dona era al poble, la noia i el noi, de vacances qui sabia on, amb un bitllet de tren que durava dos mesos i amb el qual travessaven fronteres amunt i avall del continent des de juliol. Era sol a casa. Sol a casa… La meva dona… Però he d’acabar. Em costa, no trobo les paraules, ara, i això que m’ho he preparat, que he pensat molt que vostès mereixen una història que se’ls emporti, que només començar els buidi el cap i se’ls endugui temps enllà, on la buidor pot ser oblidada.

Costa. Però s’ha de fer, ho he de fer.

Vaig passar aquell mes d’agost així, sol a casa i a les cotxeres amb homes la majoria vells, que esperaven la jubilació, i joves amb contractes de prova o només d’estiu. El vell Cases es va negar a agafar la baixa i, a l’últim, vaig deixar que fes el que volgués, però sense conduir. Venia cada tarda i voltava per les naus. Els homes contaven la gesta del 45 amb admiració i moltes exageracions, repeticions i vinga qui la deia més grossa. El Solano jove ara feia de parella d’un dels homes que coneixia més bé el funcionament de la xarxa i dels autobusos, un altre gallec que, com jo, havia adquirit el dret de fer les vacances al setembre, el gran Navaza. Ell m’havia precedit com a cap de torns i era qui m’havia proposat per al càrrec, no volia continuar essent-ho perquè preferia tornar al volant, havia dit. Ara sé que no volia el càrrec, que me’l va encolomar. S’havia guanyat el nom a pols en vagues, protestes, saraus i revetlles, el gran Navaza… Els homes no li havien acabat de perdonar algunes coses de la vaga del 69 però encara era el gran Navaza. Hi ha qui ho sap fer. Bé amb tothom. Li vaig dir que ja s’ho faria amb els cabells i les maneres de pardal del Solano jove, que jo esperava les vacances de setembre i després decidiria.

Quan algú contava la gesta del vell Cases, el Solano jove deixava dir. El contaire se’l mirava buscant aprovació, però ell només de tant en tant feia que sí amb el cap com si seguís la història, no com si l’aprovés. Totes les versions i interpretacions i maneres de contar valien. No va dir mai a ningú que exagerava ni, menys encara, que mentia. Em vaig haver d’acostumar a no rectificar res. Tothom va contar la història com va voler. He sentit dir a un metge que les coses quan es conten s’exageren perquè en l’exageració hi ha les engrunes de veritat que podem arreplegar dins nostre. Potser sí. Però aquella història escapava a totes les altres: aquell mes d’agost, puc ben dir que la història que els homes contaven a la fi de mes als qui tornaven de vacances no s’assemblava de res al que jo havia sentit per telèfon el dia que el Solano jove m’ho havia contat des de Correus i, al mateix temps, que la lliçó que sorgia de la història inventada, la gràcia i el sentit de la situació tenia potser més moll que la història de debò. Els cabells, la immobilitat, la mirada, les passes de pardal i el recorregut del 45, el cop de sol del vell Cases, tot va ser un.

Amb gestos i silencis, aquell agost, el Solano jove es va fer una reputació. Tothom el respectava, els nois l’admiraven. El gran Navaza el protegia. Al llarg del setembre, mentre jo i el gran Navaza érem de vacances, van tornar a passar històries, més discretes que la del 45 però potser més contundents. Contundents, fortes, repetia el vell Cases cada cop que m’ho deia. El vaig mirar una mica alarmat i ell va fer: sí, sí, ja ho sabràs, mal rotllo. De passar un mes a les cotxeres sense fer res, al vell Cases se li havia empeltat la manera de parlar dels joves de prova. I com que es jubilava a final d’aquell mes d’octubre, no se n’estava. No sabia si contundents, fortes, volia dir que, com en altres ocasions, les cotxeres havien estat com la Rambla de nit, de gresques n’hi havia de tant en tant; o si, pitjor, algun grupet de joves havia aprofitat les meves vacances per instal·lar la cèl·lula subversiva i fer soroll… Massa, massa, repetia el vell Cases. Els del comitè m’evitaven més que de costum.

O sigui que hauria d’escorcollar les cotxeres. Ho feia sempre que passava alguna cosa amb els homes de l’orgull obrer, ja fos perquè m’ho ensumava o perquè l’ordre m’arribava de dalt. Però el Solano jove no em va deixar fer l’escorcoll. Tan bon punt va veure que reunia un grupet de nois a prova (no pas a ell, no me’n fiava) va venir al despatx i em va desbaratar els plans. Voltava la meva taula i jo no podia ni parlar ni fer res, no tenia altre remei que dir als nois que s’esperessin fora. Minava la meva autoritat i jo no podia fer-hi res. No podia fer res davant del fill del Solano vell que, sense una paraula, em feia callar. Ell posava la mà a l’espatlla dels nois quan sortien del despatx i els nois se n’anaven als seus llocs, no tornaven a entrar al despatx. Els seguia i voltava per les naus, a passes petites, l’havia de vigilar tota l’estona. I així, donant-me feina, va evitar l’escorcoll.

¿Per què no el vaig despatxar? Encara no ho sé. Al cap d’hores de vigilar-nos l’un a l’altre, un dia de molta calor es va desfer la cua i es va deixar anar els cabells… El vell Cases fumava en un racó i somreia. Jo mirava fascinat els cabells que no podia fer tallar.

He de parlar de les vacances d’aquell any, si no, no em faré entendre. Van ser terribles. Quan vam tornar, la dona em va dir que se n’anava a viure amb la seva amiga Adelina, la viuda Solano. Que em deixava. Que se n’anava a aquella casa preciosa, bastida i ampliada pel Solano vell i el seu germà paleta, en un dels patis de la Zona Franca construïts per l’emigració murciana a poc a poc, fins a aixecar una de les places interiors més boniques aleshores a la ciutat, un pati ple de vida com un riu. La meva dona no em va donar explicacions ni terminis, només va dir que volia fer companyia a Adelina, que no es refeia de la mort del Solano vell; s’havien estimat molt, no com nosaltres, va dir, que només ens hem estimat a estones, i gens des que vas acceptar fer de tot i per això et van fer cap de torns. La noia i el noi també van marxar de casa.

A veure si t’ho repenses, fa massa temps que fas la feina bruta de les cotxeres, arribarà un moment que se’t girarà en contra, els temps no són els mateixos d’abans, fes com jo, anem cap a vells, pensa-t’ho i canvia, m’havia dit el gran Navaza abans de vacances. Sé que el Solano vell hauria dit el mateix. M’havia mantingut l’amistat fins al final perquè de joves les havíem passat magres plegats i plegats havíem trobat feina a les cotxeres, quan van retirar els tramvies i van venir els autobusos. Potser algú de vostès ho sap per procedència o ho ha sentit dir, als llibres potser no hi surt però és història que els gallecs ens vam fer els amos dels autobusos quan van desaparèixer els tramvies. Per gallec vaig tenir bona entrada a l’empresa. Vaig poder ajudar Solano i ell em va ser amic fins al final, malgrat tot. I ara la meva dona dormia en una habitació que havia fet ell.

Com parlar, com dir-ho. Quan em van posar Pere el Roig de motada, el Solano vell em va dir que el nom sortia d’una història que el comitè havia vist al teatre. Era el nom que tenia abans d’evolucionar un mico que havia après de fer tot el que la societat considera convenient i civilitzador. Un mico que un dia parla als professors que l’han ensenyat i els diu què en pensa, de la seva evolució, què tenia abans i què té ara. Això últim no m’ho va dir. Ho he llegit jo mateix. Sol a casa. M’ha costat seguir la manera de parlar del mico, tan elevada, però ho he llegit fins a entendre’l. Puc assegurar que parlar ara és més difícil que quan el mico ho va fer.

Ho he de fer, ho he de fer.

Beuré una mica d’aigua, amb el seu permís.

Gràcies.

Va haver-hi un moment d’aquells primers dies d’octubre, després de les cinc execucions de setembre, quan no sabíem que Franco moriria aviat, que vaig pensar que potser el Solano jove m’escoltaria. Si hagués pogut l’hi hauria ordenat, però qui gosava aquells dies en una central d’autobusos, i menys a ell. La dona se n’havia anat aquell matí i jo no sabia com tornar a casa. Aquella tarda, a les dues, vaig dir al noi que un altre company el substituiria una hora, que volia parlar-hi. Va fer que sí amb el cap i va assenyalar les cotxeres amb un dels seus gestos de pardal. No entenc aquesta mania teva de no parlar, li vaig dir, com si fos el seu oncle, però no passis ànsia, no té res a veure amb la feina ni amb les coses que han passat aquí al setembre. No, no. Els homes com jo no sabem dir que una cosa és personal. Volia tenir-lo a l’altre costat de la taula, asseguts com si fóssim en un bar, tenir-lo a prop i recordar els anys en què de petit tant ell com jo havíem ajudat son pare i son oncle el paleta a construir la casa on ara viuria la meva dona.

Maleïdes paraules. Jugava amb els estris sobre la taula. Em vaig empastifar els dits amb un tros de cel·lo, material que detesto però que havia d’utilitzar cada dia. Amb les tisores vaig convertir un full blanc en papers petits. Vaig col·locar el cronòmetre al seu lloc exacte, entre el cendrer i el calendari. La tinta del bolígraf em va tenyir tres dits. El Solano jove em va donar un mocador de paper, jo no n’havia gastat mai cap. ¿Ho sabia, que la meva dona era amb la mare d’ell? No va fer res per ajudar-me a parlar. Em mirava amb ulls atents. Vaig deixar d’amoïnar-me per la tinta als dits i vaig callar. El mirava, tan igual i tan diferent de son pare. Amb son pare no em calia dir gaires coses, ell sabia com havia anat la meva vida i com eren de diferents les coses a les cotxeres i per què. Eren diferents des de feia sis anys, quan vaig trencar la gran vaga i em van fer cap de supervisió de torns. Cal dir-ho amb totes les paraules, ¿no troben? Han passat més de trenta anys…

Però el noi que tenia davant era i no era com el meu amic. Potser tenia tanta paciència com son pare, així ho semblava i l’havia tinguda amb el vell Cases, però ell i jo no érem amics, ni tan sols sabia si ell havia estimat el seu pare, no hi era quan ell va morir, de petits s’avenien, de grans no ho sé. Pares i fills, ¿s’estimen? ¿I qui ha dit que l’amistat només cria entre gent igual? L’amistat neix sempre que pot, no demana res sinó que apareix de sobte, sense previsions, i vol viure. Pots imaginar-la, no pots preveure-la. De vegades, no sempre, pots fer que una amistat duri, dedicant-li temps i una manera d’estar amb aquella persona que només des de l’amistat es pot entendre, però la vida pot canviar-ho tot, sempre és la més forta. Vaig trencar la vaga, sí, la vaig trencar. I durant dos anys, dos, el meu amic Solano no em va dir ni una paraula, res de res. Però potser ell, que era el fill perdut del meu amic i no havia estat al seu llit de mort, que jo sí que hi vaig ser, podria ser també el meu amic. Jo feia tot el que podia per ell, encara que ell no m’ho agraís el volia ajudar, com vaig ajudar son pare amb la feina i amb la casa, les coses ens van separar però l’amistat va passar la prova i si el Solano vell visqués la meva dona no seria a casa d’ell. Tot això vaig pensar però vaig dir altres coses. M’he acostumat als teus cabells, vaig fer, ja veus que no te n’he dit res més. El noi es va alçar i va sortir del despatx, sense ni mirar-me.

Per les parets de vidre del despatx vaig veure com es col·locava al centre de la cotxera. Els cabells que fins aquell moment duia recollits ara se’ls escampava, el cap en moviment com un pardal que mira de saber per on pot arribar el mal temps. Vaig treure del calaix i de l’estoig la ploma que el tinent d’alcalde m’havia regalat l’últim Nadal i que des d’aleshores feia servir per apuntar coses necessàries. Vaig agafar el calendari, vaig repassar els fulls i vaig fer un senyal al primer full que tenia escrit el dia en xifres roges. Un dia roig com el roig de Pere el Roig. Pensava fer l’escorcoll aquell mateix diumenge, de matinada. Ningú no em collava a casa i la feina s’havia de fer.

Aquella matinada vaig prendre alè en sortir de casa com ho faig ara. Aire, aire. Aire per no ofegar-se, aire per anar pel carrer. Aire per conservar les paraules, aire perquè no es podreixin a dins. Aire per treure les paraules de dintre, aire per dir-les.

Aire.

Permetin que em presenti. Ho faré amb el nom i cognom que em van donar els pares. Em dic Jesús Castel. Em deien Suso de petit i de jove m’ho deien la dona i els amics. Després em van dir Pere el Roig. Ara no em diuen de cap manera. Tinc vuitanta anys. Quan vaig anar aquell diumenge a les cotxeres encara feia u vuitanta i pesava vuitanta-nou.

Era negra nit. Només vaig encendre un llum, al vestíbul. A la nau central, a les fosques, em vaig descalçar i em vaig treure la roba. No la volia embrutar. Vaig fer una cosa més abans de començar el que havia anat a fer. Vaig parlar. Parlava i parlava a l’obscuritat, a les fosques. Fosca, fosca nit. Havia arribat per carrers quasi buits, de fanals com flors a punt de tancar-se i caure a terra. La nit era com un mecanisme a mitges. ¿Ho recorden, vostès? ¿Recorden com era la ciutat fa trenta anys? Ara, als carrers de nit hi ha tanta llum que ben bé es pot dir que no sabem què és l’ombra. No som ni estem mai dins de nosaltres. Ni podem amagar-nos dels altres. Ni perdre la por. No sé quin preu té aquesta il·luminació constant. Aleshores, el món era fosc, obscur, una nit sense llum. Un estímul contra la por, potser.

Parlar sol i a les fosques em va tranquil·litzar.

Vaig repassar un per un els armariets dels homes i els racons on sabia que, si el comitè o algun altre grup en preparava alguna, el meu enllaç informatiu —el meu esquirol, diran vostès, i ho poden dir— m’hauria deixat alguna pista. No es poden arribar a imaginar com n’eren de grans aleshores les cotxeres en aquest sentit, quants racons i raconets hi havia. Un per un, en una paret i en una altra, aquí i allà, en aquest cantó i en aquell altre, ho vaig repassar tot. Tot. Descalç, sense roba, sense altre llum que una llanterna petita, sol. Tot. Res. No hi vaig trobar res. I per això, perquè no hi vaig trobar res, vaig comprendre que, l’endemà, podia passar de tot: l’enllaç informatiu m’havia abandonat, el comitè m’espiava, el gran Navaza se’n reia i deia que ja m’havia advertit, els joves duien tots els cabells llargs i el Solano jove, el pardal, em miraria com ho havia fet el seu pare quan vaig trencar la vaga. Però no va ser això el que em va venir al cap aleshores, aquesta és l’explicació que amb els anys m’he donat a mi mateix. El que aleshores vaig sentir, no pas pensar, en l’ombra de la nau central, quan ja no sabia què escorcollar més, és que era vell i no sabia fer la feina, que no sabia quina era, que no sabia si l’escorcoll i el transport públic eren o no el mateix, ¿com ho podia saber? ¿Amb qui parlar-ne?

Dispensin.

Vaig caure malalt. Només el Solano jove em va venir a veure, un dia, fa anys, molts. I fa cosa d’un mes, el veig per televisió! ¿S’ho poden imaginar?

Em vaig decidir, i no va ser senzill, a demanar al centre cívic d’intervenir en aquest cicle. Vinc sovint al centre i escolto les conferències que, amb bon criteri, la presidenta de la comissió de cultura ha titulat «Recuperem la memòria». Potser vostès pensen que soc un franquista. Potser. Veig per la cara d’alguns de vostès que també el miren, que miren l’home-ocell que cada dimarts surt a la tele. Però no busco raons. Els fills de la memòria ens esperen. ¿Ajuda, la memòria? A mi no em va ajudar la d’un bon amic, els morts jutgen. Si no és, i això no ho havia pensat fins ara, que la memòria i el seu fill van fer sortir el meu lladre, el lladre que porto a dins i que em va robar el control de la meva vida.

Ho vaig saber allà mateix. Vaig cridar a les fosques que duia el lladre a dintre, que ningú més que jo, ell, m’estava furtant la calma. Aleshores vaig sentir la pluja. Vaig anar cap a la porta gran, per on entrava i sortia cada dia i, a la llum tèbia del carrer, vaig contemplar com queia l’aigua.

Va caure, va caure.

I la porta de cada dia es va tancar.

MERCÈ IBARZ i IBARZ (Saidí, Baix Cinca, 23 de setembre de 1954) és escriptora, assagista, periodista cultural i professora universitària. Féu estudis de periodisme a la Universitat Autònoma de Barcelona. Ha treballat en diferents mitjans de comunicació (Avui, La Vanguardia, Vilaweb i El País, entre d’altres). Fou professora de la Universitat Autònoma de Barcelona (1991-1993) i, des del 1994 fins a la jubilació, impartí classes a la Universitat Pompeu Fabra, universitat on es doctorà en comunicació audiovisual amb una tesi sobre l’obra de Luis Buñuel (Buñuel documental. Tierra sin pan i el seu temps, 1997).

Com a escriptora, ha publicat assaig i narrativa. En el camp de l’assaig, es donà a conèixer amb un estudi sobre el nacionalisme basc: Breu història d’ETA (1959-1979) (1981). Posteriorment ha publicat, entre altres, diversos estudis sobre Mercè Rodoreda, com Mercè Rodoreda (1991, premi Crítica Serra d’Or 1991), Mercè Rodoreda, un retrat (1997) i Rodoreda. Exili i desig (2008). L’any 2017 publicà L’amic de la Finca Roja, conjunt d’assaigs sobre creadors diversos, que rebé el premi Crítica Serra d’Or 2018. En el camp de la narrativa, és autora del cicle «Tríptic de la terra», centrat en el Saidí natal, format per les obres La terra retirada (1993, premi Humbert Torres 1992), La palmera de blat (1995) i Labor inacabada (2020), i de la novel·la No parlis de mi quan me’n vagi (2010). Ha publicat també contes, aplegats en els reculls A la ciutat en obres (2002, premi Pedro Saputo de les lletres aragoneses), Febre de carrer (2005) i Vine com estàs (2013, premi Crítica Serra d’Or 2014). A banda, és coautora d’obres que tenen les dones i la literatura com a denominadors comuns: Dones soles: 14 contes (1995), Cartografies del desig: quinze escriptores i el seu món (1998) i Memòria de l’aigua: onze escriptores i el seu món (2000).

El 2023 va ser guardonada amb el premi Trajectòria de la Setmana del Llibre en Català i el 2025 va rebre la Creu de Sant Jordi atorgada per la Generalitat de Catalunya com a reconeixement a la seva tasca.