Sant Gonera és un poble perdut en algun punt, posem per cas, del deep Solsonès. Un matí de Nadal es desperta amb la visió del rector brandant la relíquia del sant Prepuci, nu, cridant i rient a cor què vols. Amb el fred que carda. Després el rector s’esfuma, engolit pel bosc frondós. Ves que no s’hagi convertit en una fera, com tothom que per una raó o altra vol desaparèixer del poble.

Així comença Les feres, escrita en estat de gràcia, en què el protagonista és el poble i els seus peculiaríssims vilatans. I el bosc i el sotabosc, i les feres que l’habiten.

Empeltada d’un humor descordat, atàvic i popular, Uriol Gilibets reescriu la tradició per fer-se-la seva. El seu univers agermana Raimon Casellas amb Amanece que no es poco de José Luis Cuerda; l’escatologia catalana amb l’absurd dels Monty Python; el seny amb la rauxa. Tot plegat per descobrir-nos la grandesa i les misèries d’un poble que podria ser el nostre. Aviat és dit. Poca broma. No res.

Uriol Gilibets

Les feres

ePub r1.0

Titivillus 15.10.2025

Títol original: Les feres

Uriol Gilibets, 2024

Editor digital: Titivillus

ePub base r2.1

A Galderic Galderós. Gràcies per les històries.

Les Arrels

Devien ser les sis del matí del dia de Nadal quan una cridòria folla com una mala cosa va despertar tots els gonerius. Molt a poc a poc i amb més mandra que un os amb lleganyes, els habitants de la petita vila de Sant Gonera van començar a treure el cap per darrere les cortines de les cases. Sortir al carrer era un altre tema: per Nadal era època forta de xargueno i, per tant, havia de ser molt gruixut el que passava a fora per malgastar l’escalforeta corporal acumulada sota mantes durant tota la nit. Doncs creu-me que, quan ho van veure, tot déu es va abrigar mínimament per gaudir de l’espectacle en primera persona.

Mossèn Antoni, el rector, corria per la plaça del Caiman, la més important del poble, totalment despullat i amb el Sant Prepuci a la mà. I no, això no és una forma elegant de dir que el senyor rector s’aguantava la titola amb la mà mentre corria. No. El Sant Prepuci era una relíquia antiga, segons els experts, portada directament del Vaticà i, segons uns altres no tan experts, heretada d’una casa pobra del poble. El rector despullat corria esporuguit entre la gent, saltant salvatgement de banc en banc, rebolcant-se en els escocells dels plataners, mirant amb uns ulls que no semblaven els seus i cridant amb la boca bruta i els llavis forrats d’una pasta blanca fastigosa. Era un rector amb ràbia.

—Les he vist, les he vist! Només el Sant Prepuci ens salvarà!

La primera hora de frenesí va ser divertida. La segona es va fer llarga i la tercera ja feia patir. Per això es va quedar sol xisclant com una ànima en pena fins que es va desmaiar.

—Es deu haver tornat boig —va comentar una veïna a mitja tarda.

—O l’han tornat boig… Ves que no l’hagin tornat boig… No és gens normal, això —va respondre un home més vell que portar ungles als peus que anava ple de rascades i hematomes.

El Sant Prepuci era un dels elements que generava més orgull goneriu. Durant tot l’any, la gent li anava a deixar regals i ofrenes per demanar-li tota mena de tractes i favors: que no plogués, que tornés a ploure, que la vella es curés, que la vella no s’acabés de curar mai, que la jove fes un cop de cap i es casés, que el jove deixés de remenar tant les cames al caminar, que tornessin a florir els calés a casa, que deixessin de florir els calés a la casa dels veïns. Qui més qui menys havia anat a deixar unes monedes, un pa de quilo o una dotzena d’ous a la pelleringa ennegrida que reposava dins d’una urna.

Però, a part de tots aquests poders que s’atribuïen a la part sobrera de Jesucrist, un document antic com les roques de tartera acreditava que el Sant Prepuci posseïa encara una altra facultat màgica: la de concedir la vida eterna i la joventut perenne a qui el dominava. És per això que el Sant Prepuci original es guardava en una caixeta al cambril de l’església tancat amb doble volta: el millor era que estigués allà enclaustrat sense esverar el galliner. A fora, s’exposava una recreació feta per un artista del poble que havia captat tota l’essència del Sant Prepuci, imitant les formes, el color i el tacte prenent el prepuci d’un porc com a material artístic.

El Sant Prepuci autèntic i d’origen incert només sortia un cop l’any. Era meravellós veure el romiatge que se li dedicava durant la festa major, passejant-lo amunt i avall en una espècie de carrossa de fusta miserable pintada d’or i decorada amb flors i joies. Entremig d’aquella opulència desmesurada, una pelleringa seca i mig podrida. El Sant Prepuci era d’aquelles coses que unien el poble només sent-hi. Ningú no es podia imaginar Sant Gonera sense aquell tros de carn estellosa i consagrada.

Els Arbres

Sant Gonera era un poble de bosc. Literalment, estava plantat enmig d’un bosc de pi més frondós que una estora de casa bona. Allà, en una pegatera desboscada, s’obria pas aquest poble tan inaccessible. Era costerut i pedregós, el camí que hi arribava. Si avui en dia el viatge fins allà és tot un trauma, durant aquells dies n’eren dos. L’un sobre l’altre, fent castell i muntanya. Quines feinades hi havia per fer cap a la petita munió de cases desordenades, lletjotes a simple vista. Però bé, la bellesa no és pas el tema que ens ocupa.

—És curiós el bosc; s’assembla una mica al poble. Has de parar-hi molta atenció perquè està ple de detalls petits que el fan tot especial. Mira aquells arbres d’allà; els veus que estan apriadets i junts, potser fins i tot massa? Doncs és el lloc just on volen estar. Són així. Els arbres neixen junts perquè volen créixer junts. Al mateix ritme. Què hi vols fer? Sense competències. Prou fenya tenen a viure per, a sobre, matar-se els uns als altres. Hi ha una harmonia entre ells. Hi carda una pau, al bosc… No sé si la notes…

»Mira, aquell pinot d’allà. Sol, ben sol, està. No és que algú el giqués allà i adeu fins a una altra. No, no. Hi ha arbres que són com les persones. Arbres solitaris que s’acaben convertint en éssers desmenjats i esquerps. No en faràs mai res, d’un arbre sol. Bé, en faràs llenya, però poca, ja t’ho dic jo.

Sant Gonera no havia estat mai un lloc de pas, i quan ho havia estat s’havia convertit en un lloc de pas per no tornar-hi més. Era un llogaret discret en la seva insignificança. Que algú hagués decidit parar-se just allà per fer-hi vida era una cosa que ni el més vell ni el més savi mai no havien sabut explicar. «Com collons van arribar aquí? A qui se li acut!» Contaven que no s’havien trobat mai restes dels poblats antics per aquelles contrades perquè els antics sempre havien estat més llestos que els moderns i no s’hi havien volgut instal·lar. Una intel·ligència col·lectiva compartida que, un dia concret, un il·luminat va decidir passar-se pel forro dels collons.

Malgrat això, l’orgull goneriu incendiava els cors dels habitants d’aquella plana massa pendent per ser plana, d’aquella vall massa oberta per ser vall. Qui ofenia aquella petita porció de terra habitada ofenia alguna cosa més. El sentiment de pertinença era dur com una codinera. Qui gosava ofendre aquella gent podia perdre una orella en algun accident insospitat. Ser de Sant Gonera era vist com el millor regal que podia rebre un infant en ensopegar amb la vida.

—A veure com t’ho explico… El bosc, el que vol el bosc és mantenir el seu ambient, el seu clima, els seu dia a dia. El bosc vol rutina i tranquil·litat. Per això et dic que el bosc no s’obre mai per voluntat pròpia. Un bosc no fa amics. Però un bosc tampoc en perd, d’amics. És ell i prou. Aquesta és la seva defensa. Només així pot evitar que el vent li faci mal i el sol el cremi fort.

»I qui millor que uns bons veïns que et guardin les espatlles per protegir-te? Per cert, has pensat mai on tenen les espatlles els arbres? Res. No res. És una pregunta estranya, ja ho sé… És igual, no em fotis cas. Per on anava? Això mateix, els arbres es protegeixen entre ells, els grans cobreixen els petits que algun dia acabaran sent els arbres grans del bosc. Però sense presses… Sobretot, sense presses. El bosc no en té gens ni mica, de pressa. Ja pot tenir ímpetu i vigor el tronc petit que, fins que no caigui el més gran i li deixi un mica d’espai i de llum, poca cosa podrà fer. Ja s’hi pot anar gicant bé. Recorda’t bé d’això que et diré: si no tens paciència, no cal ni que intentis ser arbre.

Entre aquest orgull de pertinença inflamat i la petitesa miseriosa de Sant Gonera, transitava en equilibri l’existència dels seus habitants. Entre la idea bucòlica de la vida campestre i la masmorra natural del patir rural. Una perfecta combinació que permetia tenir alguns dies bons i alguns dies nefastos. Una vida molt vida.

—Mira, el secret dels arbres, com de moltes coses en la vida, és l’equilibri. Jo només soc un guardabosc, tampoc em cardaré a filosofar sobre coses estranyes. Només t’explico el que sé perquè ho he vist: un arbre sempre vol créixer recte. Això és així. No té la necessitat de destacar, de mostrar-se i enrotllar-se sobre ell mateix en torcedures impossibles. No li cal això a un arbre, hòstia. De veritat, no li cal. Vol dir que mai no ho farà? Doncs no pas! Perquè la seva vida és un equilibri entre el que vol i el que pot. I creu-me que en aquesta lluita, que tot Cristo acaba tenint sigui arbre, gamarús, sergent o capellà, ell no perd ni un minut fent el ploricó. Pot créixer recte? Doncs cap amunt que fa pujada. No pot? Doncs ja s’ho farà anar bé per adaptar-se al que calgui. Sigui amb un gep o no, ell viurà. I no cal que et digui que les persones fotem el mateix, però amb una mica més d’èpica i fotent el merda, perquè és exactament això el que fem. I si no ho féssim, collons si viuríem una mica millor. Ja et dic jo que sí.

Sant Gonera era poca cosa i alhora n’era moltes. I entre aquesta i les altres, anava passant el temps. Que segons com es miri, ja era molt. No res.

Els vespres de gener eren refotudament freds. Tot era culpa del xargueno, aquell fred ventós que sortia del bosc. Era un fred que només es podia patir allà: una gelor seca d’aquell vessant de muntanya que li costava entrar a dins el cos; ara bé, quan era dins fotia mal i ja no hi havia res a fer: o aprenies a conviure-hi o et passaves la vida suant de tant tremolar. Era una gelor complexa, amb caràcter, amb una personalitat pròpia difícil de definir. I és que era incòmode de suportar, però també agradable de patir, era seca per fora, però humida, molt humida quan se’t ficava a dins, era un fred festiu, de cremar grans naus, però que recordava la misèria punyetera dels més pobres i fredolics. Era un fred fet només per a aquella vall que tampoc tenia moltes ganes de semblar una vall, un fred fet a mida. Un fred miserable que estremia els ossos, però només els ossos de la gent de Sant Gonera. Un orgull relatiu, però un orgull que la gent sentia endins. Com el fred. En fi, no res.

Amagant el nas i la boca dins el jersei, dos guardaboscos caminaven en direcció al poble.

—I fins aquí els arbres… Et queda algun dubte, Esbarzer?

—No.

—Què has de dir… Hòstia, quina gelabror que carda avui, eh?

—Sí.

—Haurem d’anar a escalfar el cos d’alguna manera, no?

—Sí.

—Vens cap al bar?

—No. Ja no bec.

—Ara ho entenc tot! Últimament estàs molt sonso. Quan bevies eres més trempat, hòstia. Apa, adeu.

—Adeu.

Un va sortir del bosc. L’altre, el més jove, s’hi va quedar.

Sotabosc

—Fa fred, eh!

—Què vols que faci? És febrer!

Les converses es liquidaven de pressa: si hi havia calés se’n podia parlar; si no, era perdre el temps. El fet que a Sant Gonera no hi passés res i que el naixement d’un poltre borni fos la notícia més important d’un hivern també ajudava.

Però a mitjan febrer el poble encara estava trasbalsat pels fets del dia de Nadal: veure totalment nu mossèn Antoni gemegant com un cadell de mico pel mig del poble mentre trastejava el Sant Prepuci era una cosa que ningú no havia paït del tot. I era normal que fos així: el trencament amb la monotonia i amb l’anar tirant tan goneriu era prou destacable perquè la vida prengués un matís nou i interessant. Després de l’esperpent, bona part del poble es va cuidar de la fràgil situació del mossèn. Se li van fer cures d’aigües, cures de caldos, cures de suors… Se li van practicar totes les cures inventades i alguna que es va inventar per a l’ocasió. Totes funcionaven fins que deixaven de funcionar: un matí, mossèn Antoni podia estar catòlic com un banc de missa i a la tarda, quan li pujaven les febres i els deliris, te’l podies trobar despullat enmig del bosc cridant: «Tornaran! Tornaran!» Quinze dies va durar la paciència. El setzè, les llengües més esmolades ja van començar a escampar de tot.

—No està bé. Aquest mossèn té alguna cosa a dins que… Jo no vull dir res, però… —deixava anar la Carme Peülles a la botiga dels Datot rodejada d’altres senyores. Se’n deien de molt grosses. Grosses com genolls de gegant. Déu-n’hi-do la carretada d’injúries que corrien pel poble respecte a les actituds llicencioses, per no dir-ne directament verdulaires, que s’atribuïen al mossèn. Les tertúlies del bar n’anaven plenes, els treballadors del bosc partien arbres entre renecs i blasfèmies, els pobres mercaders que arribaven fins al poble a fer mercat marxaven amb cabassos de xerrameca per repartir a les altres viles.

Mossèn Antoni, vell com un terròs, destil·lava desconfiança per cada fil de la sotana que li penjava. I mira que tothom n’estava, d’aquell rector: se l’havien estimat molt. Però, des d’aquell dia de Nadal, la seva rialla desmesurada, el seu paladar enrajolat i la seva tendència a un hedonisme poc patidor van ser la clau perquè caigués de cul. I això no era el pitjor de tot. Una estranya afició el va acabar de clavar a la creu: amb el xargueno prement la carn als ossos, es va aficionar a caminar despullat pel bosc, abraçant arbres, cantant pasdobles i buidant ampolles. Era un boig que feia equilibris entre la por i l’alegria com si fos una vorera molt estreta. La desimboltura farandulera que havia adquirit el rector d’ençà de la seva guilladura era massa per a aquell poble de penitents que guardaven les galetes bones per a un dia que mai no acabava d’arribar. Però no era aquesta excentricitat d’artista de ciutat la gota que els feia vessar el got. Encara hi havia una cosa pitjor: tot li patinava, tot li relliscava hàbits avall. Tenia pell d’amfibi quan el ruixaven d’ofenses. Davant de les males llengües que es desplegaven, davant del mausoleu de tafaneries que construïen al seu voltant, ell continuava abraçant arbres, cantant pasdobles i buidant ampolles. Això sí que coïa fort i emprenyava la gent. Llamp de déu, si no. Tampoc eren atacs de ràbia furibunds. Ben lluny d’això, les enfadades en aquells contorns de la terra eren profundes i cap endins. Molt cap endins.

Després d’escampar-li les cent plagues, de blasfemar-lo com es blasfemen els més dolents, d’un dia per l’altre, mossèn Antoni va desaparèixer per sempre més. Ningú en va voler fer gaire cas. «Una fera més al bosc!» Així es va cloure aquella relació de tants i tants anys. No res.

Una setmana després, un nou rector havia arribat al poble entre la mirada feliç i els braços oberts de tota la població, que el va rebre com s’acullen els herois, els messies.

Vaig molt de cara a la idea i potser no hi hauria d’anar tant. M’aturo un moment perquè, amb tot això, semblaria com si anar a missa en aquell poble fos qüestió de vida o mort, com si el fet de guanyar-se el cel fos un tema de constància estoica i presència diària al temple. Ho podria semblar, però no era pas així. Tothom anava a missa, sí, però no tothom tenia les mateixes raons per ser-hi. Déu n’era una, però la corrua de motius era llarga. Cadascú hi trobava el que li faltava, cadascú ho sentia com li venia de gust. I així, amb beneiteries com aquesta, es construïa el poble; una salutació a l’entrada de l’església, mitja conversa a la sortida, el vermut a la plaça, un «ja ens veurem» i fins a la següent trobada. Tothom era molt d’anar a missa. Fins i tot hi havia gent que es cagava en Déu si no hi podia anar.

Quan a finals de gener mossèn Gentil va arribar al poble, tothom va sortir a rebre’l amb una immensa felicitat dissimulada per no semblar excessius. «Benvingut» i un copet a l’esquena. La veritat és que durant la seva primera setmana, després de comprovar que el seu comportament era purament religiós i plenament fervorós, les misses es van tornar a omplir, les sol·licituds de batejos es van multiplicar i la gent es va anar a confessar dues o tres vegades en una setmana. Fins i tot un difunt, l’únic d’aquella primera setmana, va resultar no ser-ho tant quan a última hora va alçar el cap i va confirmar que tot havia estat un error. «No és el que sembla. De veritat, no és el que sembla. Tinc el son molt dur».

Poques vegades havia passat que tothom arribés a estimar tan de cop el rector en tan poc temps. I tothom deia que no hi tenia res a veure que mossèn Gentil fos molt i molt jove i molt i molt atractiu.

—Mossèn Antoni es va endur el Sant Prepuci! No és enlloc!

Després de la missa, l’escolanet nonagenari es va adonar que el cambril prepucial era buit. L’alcalde ho va confirmar i les campanes van donar l’alarma, que es va escampar com els rumors per totes les cases de Sant Gonera. Dues setmanes senceres van sonar les campanes alertant de la pèrdua de l’amulet del poble. Per sort, al cap de dues setmanes, l’escolanet de noranta anys va defallir i les va deixar de tocar. Va ser una mort fotuda, però la veritat és que tothom va poder dormir molt més de gust.

—No anem pas bé… No anem gens bé… —va exclamar dramàticament aquell senyor vell com els castells, les muntanyes i el cel, que sempre se’l veia tolit per alguna banda.

—El sotabosc és lo que hi ha sota dels arbres. Arbustos, arbres joves, bardissa. És una capa que protegeix. Carda ombra i amanyaga la capa herbàcia, la capa de la molsa… No sé pas què faria el bosc sense sotabosc.

La família del Ramon Gibaler era una família molt normal. Per això no era estrany que tingués la seva raresa. La marca de la casa. En aquells moments, tota la família ja era morta i sols quedava ell com a mostra del seu llinatge. I, precisament, no n’era el millor exemplar. Tanmateix, la seva família al poble era recordada, gairebé venerada, per la seva especialització, entrega i perfeccionament en l’art de discutir. El discutir com a motor vital, com un estil de vida. Més d’una persona s’havia enamorat amb el so d’una discussió seva de fons. Més d’una senyora havia trencat aigües amb l’ensurt d’una trifulga revifada. Més d’un ancià havia mort de cop amb alguna frase inflamada de la parella. La versatilitat que van acabar adquirint en aquest camp era exemplar: tant feia el lloc, tant feia el temps, tant feia el tema, si s’havia de discutir, es discutia. Les enganxades bizantines per temes com l’empedrat ideal per a un carrer pla o quina hauria de ser la posició vital correcta davant d’un mal de panxa d’aquells de triturar l’estómac, podien ocupar espais de temps variables entre els dos minuts i els quinze dies. Això sí, les vuit hores de descans eren sagrades. Després les disputes podien continuar.

—El sotabosc fa humitat. No deixa entrar el sol. Això és collonut per a la terra perquè així no s’eixuga tant. Ah!, i quan plou molt fort, també ajuda. Amb les fulles i les branques i tota la seva cagarel·la, protegeix la terra de l’erosió i ho deixa tot més apriat.

De fet, el Ramon Gibaler va ser fruit d’una d’aquestes discussions. Aquell dia als seus pares els tocava discutir sobre el plegament ideal dels llençols. No va ser la discussió més encesa de totes les que havien tingut, però el rumb va ser insospitat. Sempre ho era. Aquesta era una de les grandeses d’aquell parell de discutidors. Tal com aquell dia el discutir va acabar en fornicació, també hauria pogut acabar amb una declaració de guerra i el llançament de la plateria bona o amb una competició de cavar el forat més profund al jardí per guardar-hi la roba interior de l’altre cònjuge. Els finals solien ser prou imprevisibles i això els donava molta màgia. Ben mirat, tota la vida del Ramon va estar condicionada per les batusses casolanes: el primer biberó va ser durant una discussió sobre les ales de les papallones, el primer dia d’escola va arribar durant una disputa sobre si els dits petits del peu tenien utilitat a l’hora de cavalcar un cavall, les seves primeres passes van coincidir amb una trifulga sobre si la tala d’arbres amb el ulls tancats era una opció legítima o simplement era una excentricitat…

Però va ser una altra discussió la que va girar per complet la seva vida: el dia que el Ramon Gibaler va deixar de ser per sempre més el Ramon Gibaler. La cosa va anar així. Durant una excursió pels corriols que voltaven el bosc de Sant Gonera, al pare se li va ocórrer dir:

—Passejar pel bosc, això sí que és vida! —I va respirar a ple pulmó.

—Oh, vida, vida… —va matisar fent que no amb el cap la seva muller—. Deu ser vida si és un passeig agradable, perquè si no… ja em diràs tu si ha de ser vida passejar pel bosc. Quina bajanada més grossa que acabes de dir, estimat.

—Bajanada? —va saltar ràpidament, perdent el seu esperit ufanós i endinsant-se de ple en la discussió proposada per la seva esposa—. Ara pla! Ara resultarà que no has entès que l’expressió «això sí que és vida» és sols això, una expressió.

—Oh, una expressió, una expressió… I com ho sé jo quan és una expressió o quan deixa de ser-ho? També ho podries dir seriosament, «això és vida», com si fos una conjunció purament descriptiva que remetés al fet que la vida és justament això, no? O és que ara, a més d’aguantar-te, a sobre hauré de saber llegir-te entre línies? Mira, amb una cosa puc, però amb dues…

—Ui, sí! Entre línies! Escolta, que no estic parlant com un críptic o com un bruixot estrany, eh! Serà possible… Em sembla que era força evident que la meva intenció, i així ho he remarcat amb el to, era sols deixar anar aquesta declaració, pietosa i plena de bonhomia, a l’aire! Era una simple exclamació de plaer i de petita felicitat! No volia anar més enllà…

—Vendries mistos al foc! Ja pots donar voltes i més voltes, que a mi no me la fots. Reconeix que si em dius «això és vida» enmig del bosc, amb les botes molles, el nas roig com un titot i les mans més mortes que les dels besavis de Matusalem, jo tinc l’obligació de saltar de pressa i negar-te la major. Això és vida? I una merda!

—Sempre negant la major. Deixa la major tranquil·la, dona! Que ningú t’ha dit que la neguessis…

—Escolta! Que jo nego el que em ve de gust!

—Doncs a veure si t’animes i et negues les ganes de discutir quan no tens la raó…

—La raó? Ai, la raó…

—No comencis per aquí…

—Sí…

—No ho facis.

—Ai, sí… Quina por… La raó! Què és la raó, per a tu? Perquè, esclar, si ja ens posem a parlar de la raó, primer l’hauríem de definir. I això voldria dir que ens hauríem de posar a parlar d’ontologia!

—No em treguis Kant que ens les tindrem, per favor, no posis Kant pel mig!

Així va ser, enmig d’aquesta disputa, com el Ramon es va perdre al bosc. Tenia sis anys i tot el que portava a sobre era un caramel de menta que s’anava menjant a xuclades. Quan els seus pares el van abandonar, «sense voler i amb molta pena», li quedaven tres xuclades intenses. Sis de fluixes. Setanta-vuit hores va durar el litigi entre el seu pare i la seva mare. Dels més llargs que es recorden. Setanta-vuit hores que van acabar mentre endrapaven una torrada carregada d’all i coronada amb uns talls de llonganissa del porc matat l’any anterior.

—Això sí que és vida.

—Esclar, tot el que no sigui mort és vida. És molt abstracte dir-ho així, però és ben cert, oi?

—Mmm… Doncs potser tens raó.

—Sí?

—Sí, sí, potser sí. On és el nen?

El Ramon, durant aquelles setanta-vuit hores, es va enamorar del bosc, del fred del bosc, el vent del bosc, les olors del bosc, els sorollets del bosc… Bé, de tot el que hi havia al bosc. Allò va ser un enamorament a primera vista. La cerca del nen va ser massiva: tothom es va animar a entrar a la boscúria per buscar-lo. Era tanta l’entrega, la passió i la constància, que els pares no es van discutir ni una vegada. Un petit miracle que encara va preocupar més els veïns, que no entenien com es podia perdre un fill al bosc durant setanta-vuit hores. «I és fill únic! No m’explico com us ho heu fet!» Ells, penedits i avergonyits, expulsaven els retrets: «Pensa que de la raó vam passar al concepte de la veritat i… les coses com siguin, ens vam animar massa».

El Ramon estava tan abstret que no va sentir ni un crit. La connexió amb el bosc era total. I quan els va començar a sentir, es va dedicar a amagar-se, a fer-se fonedís. El bosc el protegia, era casa. I no era pas perquè a casa estigués malament amb els sorolls de fons constants de les discussions perfectament executades i polides. No era pas això. Però sí que era cert que, després de viure aquella experiència selvàtica, preferia aquell silenci vegetal que no pas el temperi casolà. Així és com el Ramon Gibaler va passar a ser per sempre més el Ramon del bosc, el guardabosc.

—És important que els boscos tinguin sotabosc, perquè no s’assequin i el sol no els faci tant mal. Gràcies a això dins seu hi poden viure un pet d’insectes i mamífers petits. N’està plagat. Si els posessis els uns sobre els altres, taparies el sol. El sotabosc desborda de vida: bitxos, arbustos, arbres joves esperant el seu moment. El bosc és vida, però el sotabosc, encara més.

Després de cinc-centes quaranta-vuit hores perdut al bosc, quan molts ja el donaven per mort, «aquest nen ja se l’han fotut les feres! No sé pas què busquem», el Ramon va aparèixer. El van trobar mig deshidratat i amb un dit de cada mà gangrenat pel fred. El xargueno no perdonava, si se’t ficava a dins eres pell. Curiosament, de les dues mans va perdre el dit índex, el dit d’assenyalar. Potser aquest fet anecdòtic i dolorós va marcar la resta de la seva vida: mai va tenir la capacitat d’assenyalar res ni ningú. I mai no ho va fer. El Ramon vivia la seva vida. No volia cap mena de problema. I allò, en aquell poble, ja era una proesa carregada d’èpica i valentia. El més curiós és que quan el van trobar encara li quedava una xucladeta de caramel. Una de petita que va fer quan va arribar a casa.

Anys després, quan tothom ja el veia com un ésser especial, «aquest nen ja és mig fera», es va arreglar la cabanya del guardabosc. Havia quedat abandonada quan l’antic guardabosc havia desaparegut, segons les males llengües, perquè «el bosc es guarda sol i aquest encara més». Els pares van tenir llargues discussions amb el Ramon, perquè veure com el fill anava a viure al bosc implicava acceptar que el fill era mig salvatge. I sobretot era acceptar que mai treballaria de notari, mai es casaria amb una senyoreta —preferiblement una que es digués Maria—, mai tindria dos fills —preferiblement mascles els dos i amb noms bíblics—, mai viuria en un mas —un de gros i ben cuidat— i mai hi acabaria morint —preferiblement enmig d’una discussió, preferiblement de temes com quin és el millor cantó per cremar la llenya, si la part de dins o la part de fora—. Aquell daltabaix vital omplí un trimestre de baralles familiars. Una especialitat de discussió que tractaven de manera excel·lent. Això sí, sense el nen, els ànims bèl·lics s’havien estovat força. No és estrany que els seus pares morissin en plena discussió pocs mesos després que el Ramon abandonés la llar familiar. Primer va estirar la pota la mare d’un atac de cor en plena batussa sobre si era millor tallar-se les ungles dels peus d’esquerra a dreta o de dreta a esquerra. Van arribar a discutir del que fos per omplir el niu buit. Aquella mort va ser un cop dur per al marit. Massa dur. En sentir el silenci i la impossibilitat de baralla, de rèplica, d’enganxada, va treure ràpidament la conclusió que una vida sense litigis no era vida. Així és com es va disparar un tret al cap immediatament. Qui sap si va ser una mala decisió, però com que ningú no li va portar la contrària…

El Ramon va plorar sol a la cabana. Després, vida de bosc. Molt fred a l’hivern, migdiades a les ombres més fosques a l’estiu i anar tirant. Va arribar a conèixer tan bé el bosc, que anar al poble se li feia estrany. Era vist com una bestiola que de tant en tant emigrava del seu hàbitat per xuclar una mica de civilitat i per omplir el rebost fins a la següent visita. I malgrat aquesta esquerperia, tothom se l’estimava. «En vius, de bé, allà al bosc, eh! Qui et va parir, si això és treballar, visca la feina! Acabaràs sent una fera tu també si no vigiles!» Ell sempre somreia. Aquesta era la relació immediata amb el poble, un somriure. Se’n callava moltes i així ningú n’hi tirava cap a la cara. «Tothom és com és i no cal dir-ho en veu alta», li havien dit una vegada a l’escola.

Així va passar quaranta anys fins al dia que va anunciar la seva renúncia com a guardabosc. La notícia va caure com un tronc d’arbre vell als dits del peu. No se sabia gaire bé d’on havia sortit aquella ràbia comunal. Ni els mateixos vilatans entenien aquella emprenyada sobtada. Suposo que el fet que canviés alguna cosa va agafar tothom a contrapeu i amb els pixats al ventre. No res.

—Aviat deixo el bosc: vull posar-me a escriure una novel·la —explicava a tothom.

Bé, aviat, aviat… Feia trenta anys que ho deia i encara xafava bosc cada dia. «Ja està bé, Ramon. El bosc és lo teu. Rampells en tenim tots. Això de la novel·la és un estirabot com un altre». Ja tenia setanta anys i en portava trenta passant el relleu i els coneixements a l’Esbarzer, un jovenet de prop de cinquanta anys, que ocuparia el seu lloc. El Ramon no acabava de trobar el millor moment per deixar el bosc i la novel·la no acabava de trobar el millor moment per fer-se-li clara.

—Saps què passa, Esbarzer? Quan començo a escriure, els personatges se m’escapen… Com una furota. És com si no volguessin que els donés vida, hòstia.

—…

—Ho entens? Què has d’entendre, tu… El que et deia: el sotabosc! S’ha de cuidar el sotabosc, si no, se’t descontrola, carda mata i es converteix en un polvorí. Si vols cuidar el bosc, ja ho saps, gica-li moltes cures al sotabosc. Això sí que ho entens, no?

—Sí.

—Pots comptar…

Els Esbarzers

Tothom estava encantat amb el nou rector. El primer mes tothom va ser molt feliç. Però va durar això, un mes.

—Perdoneu… Ja som aquí.

—Hem arribat abans. Avui nosaltres seurem aquí.

Aquest va ser el petit diàleg entre la Dolors Turbat, l’esposa de l’alcalde, i la Carmeta Peülles, de la família Peülles, dedicada al petit escorxador municipal on es feia passar el bestiar local.

Ni una vegada s’havia vist la senyora Peülles trepitjar l’església del poble. Ni a ella ni a aquella munió de senyores i algun senyor que havien vist la llum últimament. Però no sols l’havien vist; els havia enlluernat d’una manera tan folla que semblaven devots cristians de tota la santa vida. Quin sentir més profund que mostraven. Era totalment esperpèntic veure la religiositat més pura, la més neta, en aquells espècimens que fins feia dos dies aprofitaven l’horari de missa per femar els seus camps i per engreixar les seves truges.

El primer mes va anar molt bé, però quan els potentats, els que remenaven les cireres, i a més a més se les solien menjar, es van veure escoltant la missa des del cul de l’església, ja no va anar tan bé. «Tots som iguals als ulls de Déu». La resposta de mossèn Gentil tampoc no va ajudar gaire. Però la veritat és que poca culpa tenia el mossèn: el motiu d’aquesta insuflació mística de part de la gentola del poble sols es podia atribuir a la seva impetuosa fe i a la seva extraordinària bellesa. I en cap de les dues ell no podia fer-hi res. Els que començaven a criar brasa per dins atribuïen tanta mística sols a la seva extraordinària bellesa. I és que quina mirada. Fins i tot el més ateu es va veure sobrepassat per aquella escultòrica figura que pietosament els guiava, els acompanyava, els instruïa. I quina mirada. Les mans d’un tacte angelical semblaven no haver exercit mai la força perquè la suavitat pautava tots els seus moviments. Aquells dits, falanges de paradís, no tocaven, no premien, no retorçaven, no espunyien: sols acariciaven, acaronaven. Era l’exemple que l’home estava fet a imatge i semblança del de més amunt. I les cames. Quines cames. Ni fermes ni robustes eren les cames que l’aguantaven i el passejaven. La rústega i austera sotana amagava dues cuixes que haurien pogut despistar un convent ple de les monges més sacres i més puritanes, d’aquelles que ja no se’n feien. Aquell parell d’extremitats, escapades de ves a saber quin setè cel, embafaven el cor i l’entrecuix només de guipar-les. I la mirada, quina mirada… Li mancaven ales i li sobrava bellesa per ser un àngel. I no era pas necessari parlar del seu tors, font dels regalims més intensos i bullents. No era pas necessari dir-ne res, del seu tors, on tantes haurien pastat el pa, refregat els llençols i cuinat l’estofat. I la mirada, quina mirada.

La presència desbordant de mossèn Gentil ho va capgirar tot. Després de les disputes competitives de les primeres files de bancs, la gent va començar a fer cua als afores. A quarts de sis del matí ja hi havia una trentena d’arreplegats, un rere l’altre, catòlicament ordenats, per assistir a missa de dotze. De dotze! Sis hores a sol i serena per gaudir de la proximitat més íntima del sermó. La picaresca va fer acte d’aparició a la litúrgia eucarística: n’hi havia que intentaven combregar dues vegades per poder veure més de prop el mossèn. «Set vegades! Set vegades!», va arribar a combregar un senyor extasiat per l’experiència religiosa viscuda. «Combregant tant, ja tinc mig cos de Crist dins meu!» Mai no havia dringat tant el cistell de la recol·lecta. Normalment, amb mossèn Antoni no se’n treia ni per pagar les molles que es menjaven les rates. Però tot havia canviat: amb mossèn Gentil allò tritllejava fort i ple. I més que va tritllejar: hi havia gent que hi deixaven la clau del mas. I no ho feien una vegada, no. Ho feien dues vegades. Si feia falta tornaven a comprar la propietat i la tornaven a oferir a la santa Església. Hi havia qui robava per donar, hi havia qui donava i després robava. Un parell de senyores i un senyor una vegada es van intentar donar ells mateixos. «Això és el més valuós que puc oferir! Preneu-ho i feu-ne el que vulgueu!» Després de dir això es despullaven i feinades hi havia a tapar-los.

Va començar una competició per demostrar qui era el millor cristià: s’organitzaven resades eternes on la gent anava defallint entre desmais i marejos. La gana i la deshidratació els feia veure visions estranyes i molt espirituals en què mossèn Gentil apareixia gairebé nu, cavalcant cavalls salvatges, domant feres encara no imaginades, i amb aquella mirada tan seva. Un parell de pastors de la vall del costat i la Ramona dels Pèls van arribar a morir de gana mentre passaven el rosari. Tothom va tenir clar que havien mort de massa fe. En canvi, la Lluïsa, bruixa, guaridora i altres coses, va dir que ja feia temps que arrossegaven un mal lleig. Tothom la va tractar de puta i el debat es va acabar de pressa.

I si tot hagués quedat aquí encara rai. Però no. Al cap de poc, qüestió de dies, carretades de fidels arribats de tot arreu i per tots els mitjans van fer camí fins al poble. «Venim a veure el rector!», «És veritat que d’ell en surt la veritat més pura?», «Ens han dit que Déu no té valor de mostrar-se perquè té vergonya de no poder ser mai tan bell com ell. És així? Està així de bo?» Això ja era massa. Ja feia temps que la gent de les primeres files, els de tota la vida, els que remenaven les cireres però ara només s’hi trobaven pinyols escurats, se n’havien anat apartant plens de desconfiança.

—Aquell mossèn Gentil és massa…

—Massa guapo?

—Sí, però no… Massa, massa, massa. Ja m’entens.

—Sí, sí. Penso el mateix.

De fosc, després d’atendre les llargues cues de feligresos humits d’espera, mossèn Gentil tenia el costum, gairebé el ritual, de sortir a estirar les cames. Penjava els hàbits i s’enfundava uns pantalons curts que feien les meravelles dels gonerius i goneriues que el guipaven amb més salivera que discreció. La gent treia la cadira a peu de carrer i dissimulava fent petar la xerrada. Veure’l tornar de la marrada pel bosc suat, esbufegant i amb les cames esgarrinxades pels esbarzers furtius reunia les masses a peu d’església. Una missa molt més pagana i lúbrica. Era abril i el vespre cada vegada era més agradable. Això sí, aquell dia mossèn Gentil va sortir a córrer i no va tornar més.

—Fa molt tard. Avui ens el perdrem perquè ja és hora d’anar a sopar.

—Ah, jo no. Jo l’espero. Si cal, faig nit aquí!

—Mira, no tinc gaire clar si esbarzer s’escriu amb zeta o ce trencada… No ho saps, tu? No saps com s’escriu el teu nom? Bé, és igual… No, em sembla que s’escriu amb zeta. Esbarzer. I per què em fa tanta ràbia…? Doncs perquè és un arbust invasor. Molt invasor. Tu pensa que quan es tala el bosc, per exemple, els fustaires o els llenyataires el van escampant per aquests mons de Déu perquè porten les soles arrebossades de les seves llavors. Com una pitarra. L’esbarzer és dolent com una pitarra.

Feia temps, molt abans que arribés aquell resplendent messies, es van trobar el cadàver d’un infant tirat al bosc. Per sort, va resultar que no era un cadàver, sinó que el petit cos encara guardava un tollet de vida. No arribava a infant, era mig bebè. Ràpidament, el Ramon del bosc va prendre el cos amb el poc costum corresponent, mig pels peus, mig pel cap, i el va portar a casa dels Turbat. Els Turbat eren la família d’alcaldes del poble. Sempre havia estat així des de feia molts anys i així seria durant els anys que li poguessin quedar al poble. Abans que veure’s governat per algú que no fos un Turbat, s’ensorraria el poble de Sant Gonera.

El Pepito Turbat era un homenet amb més bigoti que caràcter. Era introspectiu, cap endins, però tothom sabia que cap endins no hi tenia pas un feix de pensaments i cabòries. Hi havia el que es veia. Una casa sense mobles. Tothom ho sabia i així era tractat. Això sí, durant la seva presta joventut havia estat l’esperança del poble: brillava en el noble art del ciclisme. La seva perseverança, el seu llindar de patiment i una inconsciència fruit de la poca reflexió li atorgaven totes les condicions per poder passar a la història d’aquest esport. I malgrat que el seu pare volia que ell també fos alcalde, va deixar-lo volar: el dia que va abandonar el poble per convertir-se en una estrella, tothom, poc o molt, va plorar.

Precisament amb bicicleta va ser com va marxar i precisament així va tornar al cap d’un mes. Va arribar fent que no amb el cap. «No, eh! Es veu que no seré una estrella del ciclisme!», anava dient a tothom amb qui es creuava. No va tenir gens de sort. I això que havia guanyat la mítica cursa d’ascensió al Tormalet. Les cròniques de l’època explicaven que es va escapar al quilòmetre dos i fins al final, dos-cents quilòmetres més tard i després de vuit ports de muntanya, va pedalar en solitari. Ell, sol com un mussol però tirant com un burro, va superar els pendents amb un temps que ningú havia aconseguit abans. El primer que va dir en arribar a dalt del port llegendari amb una cigarreta a la boca va ser: «M’he escapat perquè al quilòmetre dos he vist que no portava ni encenedor ni llumins. Algú té foc?» L’ hàbit adquirit des de la tendra infància de fumar-se puros de pam, el seu poc carisma i uns problemes evidents per fer noves amistats fora de la gent de sempre, el van fer tornar al poble. «Allà la gent parla molt estrany. Les seves paraules són diferents i alguns no saben pronunciar la erra. Vaig tenir unes feinades de por per demanar foc…» Ningú no va entendre el seu fracàs com una derrota. Més aviat era afalagat per la demostració d’estima a la vila que significava aquella renúncia. Ara podrien gaudir d’aquell jovenet tota la vida. Des de la seva tornada, mai més va agafar la bicicleta. Això sí, cada matí s’encenia un puro i recordava aquell mes de ciclisme, aquells mítics ports, aquells patiments, aquella èpica sobre dues rodes, aquella mala sort… Sense nostàlgia, això sí. Tenia un caràcter que no donava per a la nostàlgia. No hi arribava, per dir-ho d’alguna manera. No res.

D’altra banda, la Dolors Turbat era una donassa. Una dona que respirava per dos. Ella va ser la primera senyora de tot el poble que va aprendre a esquiar, la primera senyora que va aprendre a conduir, la primera senyora que va aprendre a lluitar amb destrals, la primera senyora a matar senglars a mastegots, la primera senyora a aixecar dos homes de cent quilos alhora, la primera senyora a muntar cabirols salvatges… Una pionera en tot. La combinació de la seva empenta i la quietud del seu marit decantaven el pes de la balança del poder cap al seu cantó. Quan el Pepito Turbat va tornar al poble, ella el va agafar per banda i se’l va fer marit. I es podria pensar que en aquesta explicació hi falta festeig i romanticisme, tot i que puc assegurar que va anar ben bé així.

Però estava parlant d’un mig cadàver infantil.

Al Pepito Turbat i a la Dolors Turbat, que no eren germans, sinó que era tradició adquirir el cognom Turbat perquè pagava la primera ronda només dir-lo, també els unia una gran pena. El matrimoni feia uns anys que havia perdut la seva primera i única criatura, l’Ignasi. «Només tenia dotze anys! Se l’han endut les feres!» Aquesta era l’explicació que donaven a tothom amb la pena als ulls i els ulls clavats al bosc. «Van entrar amb el Jean-Michel un matí al bosc, ens van dir que tornarien aviat i mai més en vam saber res». Corrien rumors, espinosos com els esbarzers més punyeters, que el fill se’ls havia suïcidat. Aquesta xerrameca que corria per les profunditats més pregones del poble deia que l’infant era massa sensible per créixer en aquell lloc, concretament, en aquella família. Afegien que amb la poca vida que tenia ja se’l veia més de pinyes que de pedres, més de saló que de granja, més de soca que de fulla, i, malgrat la insistència de la seva mare, no li podien arreglar les mans. Es veu que sempre les movia massa i això irritava la progenitora. Mai ningú ho va reconèixer, això.

«No els tornarem pas a veure, ja us ho dic, això. És culpa del que hi ha aquí a dins el bosc!»

Les tasques de recerca no van servir per a res més que per esgarrinxar-se les cames i cagar-se en el més alt durant unes setmanes. Després d’aquest temps prudencial, una pena de la mida d’un pantà se’ls va instal·lar al cor.

És per això que l’aparició del Ramon amb aquell fetus grillat els va encendre una llum d’esperança al cor. La Dolors va plorar de l’emoció. El Pepito no sabia gaire bé com reaccionar. Va intentar plorar, però no se’n va sortir. El petit cos, pelut com un cadell de llop, ràpidament es va instal·lar al mas de la família Turbat. No van faltar les visites dels amics de la família, felicitant la parella que novament albirava el futur. Ara bé, el primer que deien en veure l’infant era: «És… estrany, oi?»; «És curiós. Té una forma curiosa»; «És lleig, però bé, tots els nens petits ho són». Això és el que volia creure la senyora Turbat, però aquella raresa no era cosa de l’edat, sinó de la genètica que construïa l’infant, que no parava de créixer sense cap mena d’ordre. «Dolors, ja saps que jo t’estimo molt, però aquesta criatura és lletja. Està al límit entre ser lletja i ser fastigosa». Amb una pena com per parar-hi taula, la senyora Turbat es mirava el nano conscient que el que deien era veritat. El cos indefens i recobert de pèl moixí anava creixent de forma erràtica i inconnexa. Era una evolució caòtica. Com podia ser que l’esquena li creixés d’aquella manera? I els braços, què li feien els braços? En quin moment volien començar a créixer al mateix ritme que la resta del cos? El pèl moixí s’anava convertint en un pelatge dur i fosc i les seves formes eren tan harmòniques com les d’un cos estimbat per un precipici. Tanmateix, una espècie d’estima rodejava aquella criatura desemparada, deixada a morir al bosc. La senyora Turbat confirmava les opinions de tothom sobre el seu fill i, malgrat tot, encara li mantenia una estima molt gran. Com una mare.

—I, esclar, ja tenim les llavors d’esbarzer dispersades per tot el bosc, i quan creixen… Quan creixen és el pitjor. Un drama absolut. Les barreres que aixequen els esbarzers són impenetrables. Tu ho deus haver vist: l’esbarzer —sí, és amb zeta, em sembla— és capaç d’alçar vertaderes fronteres que no travessa ni l’aire. Allà on hi ha esbarzers, poca vida! Aquesta plantota invasora, que ja veus que li agrada l’ombra com el mam als borratxos, és punxent. Punxent i desagradable. Ja m’entens, no? Ja t’ho diré de pressa: per a mi és un arbust molt inútil. No giquis un esbarzer a la teva vida, si em vols creure, Esbarzer.

El Joan, que cada dia tenia un nom i un mal diferent, era l’oracle del poble. De fet, ell era de família de ferrers, però un instint de vidència se li havia desenvolupat mentre exercia. Era més vell que respirar pel nas, tenia com a mínim uns cent trenta anys, i era més cec que el cul d’un esquirol. Aquesta ceguesa va fer-lo decidir a abandonar la ferreria. Els cops de martell que s’arribava a fotre als dits feien esgarrifar només de sentir-los. Va tenir milers de feines, però totes el van abandonar. Tanmateix, en la seva vocació endevinatòria no li calia la vista per veure el futur, deia ell. Mentre entrellucava la bestioleta a casa de la Dolors, el Joan ho va veure clar. «Si aquest nen creix i arriba a alcalde… no sé què passarà a Sant Gonera. Ho veig negre, Dolors. Ho veig ben negre. Si algun dia aquest poble depèn d’aquest nen, ens portarà pel pedregar». La Dolors Turbat estimava el seu nou fill. L’estimava molt, però no tant com s’estimava tot el que havia aconseguit a la vida. El que deia l’oracle anava a missa. O potser més enllà de missa. No res.

D’un dia per l’altre, va canviar de parer sobre el futur del seu fill. Tot l’amor es va transformar en unes ganes boges de desfer-se d’aquell espantall. Mai més li va dir fill. Així doncs, aquella criatura de poc més de tres anys va ser portada a una cabana al bosc que la mateixa família Turbat va fer construir. La cabana era una mica més endins del bosc que la del Ramon.

—Dolors, com li diem? Algun nom haurà de tenir aquesta bestiola, no?

—Esbarzer. No el van trobar allà? Doncs que sàpiga d’on ha sortit.

En deixar-lo, el Funicular, així es feia dir aquell dia l’oracle, que portava un bony al front d’estimbar-se marge avall, va tranquil·litzar la Dolors.

—S’hi acostumarà, Dolors, no pateixis. Aquest és el seu lloc.

—Ja ho sé, ja. No és que estigui preocupada per ell, és que haver-lo d’alimentar fins que es faci més gran em fa un mica de mal al cor. No el veus? Sembla, sembla… Sembla un animal.

Al marxar, el Pepito Turbat va mirar-se la criatura i li va dir:

—Ja pots vigilar amb les feres… No passaria una nit aquí ni que em paguessin.

Després es va posar a córrer per no quedar-se sol al bosc. Enrere quedava el nen de tres anys, fet a contrapeu i esculpit a contracor, que se’l mirava sense entendre res. Quaranta i pico d’anys després encara voltava pel bosc amb aquella expressió, aquell gest de ser-hi la meitat del que hi hauria de ser. Llavors li tocava escoltar el Ramon, que se solia repetir més que l’eco.

—Mira, Esbarzer: abans, que no hi havia l’esbarzer, pel bosc s’hi passejava molt bé, se’l veia net i polit… Abans hi havia els boixos, els ginebrers i altres arbustos que no punxaven i no tocaven la moral. Ara, tot ple d’esbarzers, ja ho veus. Encara rai del cabirol, que se li fot les fulles de tant en tant, però res… No hi ha res a fer amb l’esbarzer. I t’ho repeteixo: per a mi és l’arbust més inútil que hi ha. Ho has entès o no? Doncs digue-ho! Com que sempre fots aquesta cara de desmenjat…

Gaig

—Aquell ocell d’allà dalt, aquell petit que té les ales blavoses, és el gaig. Li’n diuen el xivato del bosc. És de la família dels còrvids, els ocells més intel·ligents de tots els ocells. I si no t’ho creus, mira’l: mira com s’ha posat a cridar des que hem entrat al bosc. Es foten a avisar els altres. És com una alarma, el malparit. I per lo petit que és, té el cervell més desenvolupat de tots els ocells. Mira’l, mira’l, no para de mirar, són molt curiosos. I, ai Déu, no els sents? Tenen una dèria per cridar. Tots els còrvids criden molt. Un temperi que ja els aniràs sentint. El corb, la gralla, la cornella… No et cardis mai un còrvid a casa si no vols parar boig. Fes-me cas en poques coses, però en aquesta sí.

—ES CONVOCA TOTHOM QUE PUGUI A LES 9 DEL MATÍ DAVANT DEL BOSC PER CONTINUAR AMB ELS TREBALLS DE RECERCA DE MOSSÈN GENTIL. S’AGRAIRÀ L’ASSISTÈNCIA. AL FINAL, HI HAURÀ REFRIGERI COM CADA DIA.

Qui cridava era Valentí Espinguet, de la genealogia dels Espinguets, els cridadors del poble. Una figura pública de la societat goneriua que tenia la missió de predicar, anunciar i informar de tot el que creguessin que tenia rellevància al poble. «Són el sisè poder», solia dir l’Armengol Canudes, que a setanta anys encara es descomptava. Dues setmanes després de la desaparició, aprofitant la bonança d’aquell final d’abril, principis de maig, la gent es reunia ben d’hora als peus del bosc. Allà la feien petar una estona fins que algú s’animava a iniciar la recerca. Això podia passar tranquil·lament a les dotze, quarts d’una. Els més abnegats, liderats pels Peülles, ja s’hi endinsaven des de primera hora, apartant mates i aixecant pedres, per trobar el mossèn que pràcticament els havia canviat la vida. Quan uns i altres eren dins el bosc, es reunien i es posaven a buscar-lo tots plegats.

Fins al moment, els resultats havien sigut pobres, tirant a ridículs. Del mossèn, ni rastre. Un dia es van animar a recollir brossa i van tornar amb unes vint bosses; un altre dia es van trobar un parell de porcs fers morts i es van entretenir remenant-los els intestins i arrencant-los els ullals; un altre dia algú va sentir uns sorolls humans que van resultar ser tan humans com els sorolls de l’estómac d’un del grup que no havia esmorzat. «Sortirà. No patiu que sortirà tard o d’hora. Es deu haver endormiscat sota d’algun pi i ara no sap tornar», deia per tranquil·litzar el grup la senyora Turbat quan tornaven. A ella i a tot el grup de famílies que feien i desfeien, per un all o per una ceba, mai no els anava bé entrar al bosc i decidien quedar-se a preparar el refrigeri. La Dolors Turbat, els Mataporc, els Dallonsins, eren gent molt ocupada. «És una pena, ara que teníem el rector bo… Com es troba a faltar», es lamentaven mentre feien brasa per coure carn. Qui sempre entrava era el Pepito, que es guarnia amb les seves robes de camuflatge, els seus utensilis de supervivència i unes botes grosses que semblava que hi pogués dormir a dins.

La passió pel nou rector s’havia esvaït una mica: les corrues de gent vinguda d’arreu del país per conèixer-lo van desaparèixer com les fileres d’erugues quan es decapita la primera, la guia. Ara bé, per als nous fidels, devots tardans, no era tan fàcil sufocar les passions ocultes que se’ls havien despertat com un incendi de territori sec. Anaven perduts, eixugant l’enyor a base de jornades interminables amunt i avall del bosc. «És molt estrany que hagi desaparegut. Molt estrany. Jo no vull ser malpensada, però…», deixava anar la Carmeta Peülles mentre enretirava argelagues.

Habitualment, el Ramon del bosc era qui guiava tot el poble i qui anava controlant les pentinades que es feien. Ningú se’l coneixia com ell. Aquell dia, el que feia quinze, abans d’entrar al bosc, va comentar que el millor seria canviar d’estratègia.

—Anar tots junts, com un ramat d’ovelles, no ens serveix de res. No fem tota la feina que podríem fer. Si apriéssim una bona batuda, com les batudes que s’han fet tota la vida, potser en faríem més via: ens col·loquem de costat, d’un en un i anar tirant cap endavant. Jo no hi entenc, però si aquest home encara és viu, ens hauríem d’afanyar una mica.

—D’un en un? Estàs dient d’anar sols pel bosc? I una merda! —va contestar ràpidament el Pepito Turbat, que aquell dia portava el seu barret d’explorador selvàtic—. Ho farem com sempre: escamot en posició tortuga. Vinga, a l’abordatge!

Tothom va estar molt d’acord amb l’alcalde, díscols i descreguts, i això va sobtar més d’una persona. Era curiós com tothom, i quan dic tothom no me’n deixo ni un, tenia alguna excusa per no anar sol pel bosc. «Jo? No, no, si jo em perdria caminant per casa meva»; «Anar sol pel bosc? Tinc al·lèrgia»; «Mai. Si he de caminar sol, em quedo a casa. No en sé, jo, de caminar sol»; «I no és maca la companyia? Esclar que sí». Semblava que la passió i la febrada que sentien la majoria per mossèn Gentil topava amb una por atàvica que els impedia rondar sols per aquells boscos dominats per la pinassa. Ni els caçadors, armats fins a les dents i amb alè de barra de bar, eren capaços de separar-se del grup que avançava com un esquadró romà en exercicis militars. Tothom volia trobar el mossèn, plorat cada matí i cada nit, però ningú volia trobar alguna altra cosa. «Trobar un mort… Què vols que et digui, a mi em fa cosa trobar-me un mort!» Potser era aquesta la por que impedia desplegar una estratègia més efectiva o, com a mínim, no tan desastrosa. O potser no. Ves a saber… No res.

A tot això, s’hi sumava que el Torquat, així es feia dir l’oracle aquell dia, que lluïa una bretxa fresca a la cella, també s’afegia a les marxes. «Seré els vostres ulls en la foscor del bosc. No patiu». Ell tenia un sentit més fi per notar i escrutar presències. Una ment que connectava més enllà de la simple aparença. Tot això ho deia ell. A més a més, tenia molt bona conversa i entretenia tota la comitiva. Tenia anècdotes per tombar un os bru, i la majoria feien riure el personal. Fins i tot els més devots de mossèn Gentil, que se’ls veia patir a cada passa, ofegaven la desesperació amb un somriure amagat. Per evitar que ensopegués amb tot, col·locaven el Torquat dins de l’esquadró i l’arrossegaven d’un lloc a l’altre. Unes passes més endavant, el Ramon i l’Esbarzer guiaven aquesta processó de salvament.

—El gaig viu en un fotut infern permanent: són tants els seus enemics i els seus possibles depredadors! Tu t’imagines com ha de ser viure constantment amb la sensació que se’t poden cruspir per dinar? Un infern no, això en deuen ser dos!

Havien circulat rumors que havien fet decréixer el grup. Que al mossèn l’havien llançat pel barranc dels Deutors, que realment era una persona milionària i tota la seva visita al poble havia estat una excentricitat per passar l’estona, que havia perdut la fe i ara venia verdures de mercat en mercat, que estava casat i tenia bessonada… Ningú s’acabava de creure res del tot, però tothom s’ho creia una mica.

La quinzena jornada estava resultant un fracàs tan gran com les catorze anteriors. Arribava el migdia i el més interessant que havien vist era un pit-roig. Un pit-roig molt bonic, això sí. Després de dinar i de practicar breument l’art de la becaina en sotabosc piner, la marxa es va reprendre. No havia de passar res, ningú en tenia esperances, però s’havia de fer gana per al refrigeri. «Atenció, que he vist alguna cosa!» El crit va venir de la cua del grup. Tothom es va girar de pressa. El subjecte assenyalava un petit pendent pedregós. Allà hi havia un forat. Un forat que es veia negre en la distància. I com més s’acostava el grup, més fosc es feia. «Serà aquí entaforat com una fura? Què t’hi jugues?» La proximitat del solc deixava gent enrere. Tothom era valent per llançar-se, amb precaucions, al bosc, però trobar-se un mort ja era una altra cosa. I això que en aquell poble tothom havia vist algun mort de prop: el germà mort atropellat per un tractor, l’àvia que no havia volgut anar mai al metge i moria al llit inflada com un gripau, el tiet solter de tota la vida que un dia es llevava amb mig cos adormit i, per arreglar-s’ho, amb una escopetada s’adormia l’altra meitat. Això era una cosa, no espantava la mort, no era un diable que ningú volgués trobar-se. Però trobar-se mossèn Gentil, trobar-se aquell àngel ben ple de mort, desmanegat en una escletxa del bosc, n’era una altra de molt diferent. «Fot olor de mort i tot. La noto», va dir el Torquat. L’expedició que es va acostar a la fissura rocosa la formaven tres persones: qui ho havia vist, el Ramon i l’Esbarzer. La resta ja se senyaven i planificaven com seria de bonic l’enterrament. «Jo puc fer una corona de margarides. En tinc el tros ple».

—Collons! —va cridar l’expedició.

—Collons, què? —va retornar el crit la gent aixecant el cap en la llunyania.

—Collons, collons!

—És ell? És viu? És mort? El tenim sencer o ja està a trossos?

En un gest sobtat, el Ramon va fotre tibada al que semblava un braç que sortia de l’escletxa.

—Un bastó! Només és un bastó.

—Oh! Mira tu, encara rai!

La notícia va retornar la felicitat al grup, i ningú sabia si era del tot correcte sentir aquell èxtasi. Al cap i a la fi, no havien trobat un mort, però tampoc havien trobat res. «Com a mínim haurem estirat les cames. Fer salut!»

«S’està fent fosc… Hauríem d’anar tornant». «Ja sap greu, ja, pobre mossèn… On ens l’has amagat, Déu meu?» Tot i les súpliques al cel, el dramatisme era moderat. En cap cas era més poderós que la imperiosa necessitat de sortir del bosc abans del capvespre. Alguna cosa feia que la simple idea de quedar-se entre arbres quan no hi hagués llum els congelés l’ànima. «Hem fet el que hem pogut, tu!» «Sí, noi, qui fa el que pot… Demà més». La forma de tornar era senzilla: només s’havia d’ensumar l’olor de les botifarres que es cuinaven a peu de bosc. Les graelles sobre les brases, treballades hores i hores, eren plenes de botifarres lluents i llesques de pa de la mida d’una ermita romànica. Allà, entre aquell panorama de fartanera festiva, el Pepito també era el rei. Puro en boca i sense barret, es feia més gran. Semblava una altra persona. Aquesta cosa que fa el foc amb molts homenets que no s’acaba d’entendre.

—Què, Pepito, l’heu trobat? —va demanar la senyora Turbat mentre sucava el pa amb tomàquet.

—Gairebé —va contestar remenant-se la butxaca.

—Com?

—Sí, gairebé el trobem!

—Com pot ser?

—Doncs que l’hem trobat, però al final ha resultat que només era un bastó.

—Ah… Bé, gairebé. Quina mala sort. Demà més i millor, oi que sí?

—Sí.

Mentre es menjaven la botifarra, el Ramon acabava d’explicar la lliçó del dia a l’Esbarzer. Una lliçó que ja li havia explicat unes quaranta mil vegades, però que ell continuava entomant amb aquella cara que sempre feia i ningú no acabava de comprendre. Entre l’estoïcisme i el desinterès.

—Una cosa curiosa que té el gaig és que, quan hi ha glans, les amaga sota terra. Fa un forat i, pam!, cap dins. Es fot com un rebost per a quan arriba l’hivern, saps? Ara, com que n’arriba a enterrar tantes, n’hi ha que no les recorda i d’aquestes en neixen noves alzines i roures. És a dir, que no només és el xivato del bosc, sinó que també n’és el jardiner. Va bé, de vegades, tenir mala memòria, oi?

—Sí, suposo. No ho sé.

Si una cosa despertava l’aïllament de Sant Gonera era la creativitat. La creativitat més instintiva, un raig de llum que sorgia per fer una mica interessant aquella estada en forma de vida a la Terra. Una creativitat amb uns matisos molt potents de supervivència. Aquests espetecs als cervells es veien clarament en la canalla que voltava pel poble. La seva oferta d’entreteniments era vastíssima i alhora tristíssima i rutinària. En aquest tombant de món, l’avorriment i la llibertat a camp obert pautaven els seus jocs. Una de les distraccions més populars que havia fet fortuna era la de deixar de respirar. Deixar de respirar i córrer endavant fins que la tendència a continuar vivint els sortia per la boca i el nas. Era una competició. Deixar de respirar, fer patir els pulmons i córrer endavant: qui aconseguia recórrer més tros era el guanyador. Qui no aconseguia retenir l’aire, fos per ganduleria, lentitud o incapacitat pulmonar, era el perdedor. El perdedor es guanyava un assortiment de calbots marca de la casa.

També s’estilava una altra competició curiosa: tancar els ulls el màxim de temps possible sense arribar a adormir-se. Així, sense més ni més. Aquesta era una activitat més d’estiu. Se solia practicar durant els migdies i les tardes caloroses quan un es podia estirar al bosc a sentir-hi la calor. Si no es coneixia aquella estranya afició, passejar-se a aquelles hores pel bosc i trobar-se amb aquell panorama podia ser esgarrifós. Era curiós veure com s’anaven aixecant un per un, seguint un reglament mai escrit, quan notaven que el somni se’ls començava a fer present en la ment. Sempre hi havia qui es dedicava a vigilar i a penalitzar els tramposos que feien les primeres espernegades del son i seguien com si res. «Si només era una rampa! T’ho prometo!» No era apassionant, però el llindar de l’adrenalina quan les temperatures s’empinaven de mala manera era baix. Tot el que fos no quedar-se a casa amb l’avi matant moscardons era un paradís.

Bé, després hi havia el joc, una mica més agressiu i apassionant, de tallar la cua del bestiar dels ramats veïns. Es tractava d’aparèixer sense fer soroll durant la becaina de les bèsties i amb unes estisores escuar les més desgraciades. Era igual que fossin ovelles o vaques, la competició consistia a aconseguir el màxim de cues abans que el ramat s’esverés i el pastor comencés a disparar trets a l’aire. En fi, coses de la canalla. No res.

Aquells dies, després de la recerca i la botifarra, l’Esbarzer tornava sol a la seva cabana. El gaig no cantava perquè l’Esbarzer era un més del bosc. Va encendre el petit foc a terra. Era a finals d’abril i els dies eren tan agradables com desagradables eren les nits. El xargueno rebufava als vespres i aixecava un fred que congelava la molsa. A Sant Gonera i rodalia no hi havia nit que el fred no ataqués amb més o menys puixança. Si haguéssim de continuar descrivint aquell fred, diríem que la gelor del xargueno era cruel com la gana, rugosa com una pedra i sincera com una escopinada.

Però parlàvem de l’Esbarzer. Bé, parlàvem de les poques coses que es podien saber del cert de l’Esbarzer: creava una fascinació oceànica entre la canalla. La cabellera negra, la barba llarga que li amagava la boca i aquell posat decaigut el feien misteriós, intrigant i també terrorífic. I això és el que imantava els nens i nenes del poble, més rudes que matar amb les mans. La mitologia que el rodejava es feia grossa generació rere generació: eren els més grans, aquells que estaven a punt de deixar la infantesa definitivament, els qui engreixaven les històries transmeses a la següent generació, que anys després faria el mateix. Les rondalles s’anaven fent grosses i cada vegada més tètriques.

El fet de no saber d’on venia l’Esbarzer paria un pou de teories enrevessades i fosques. «Ve del bosc». Això semblava clar. Però després d’això múltiples xerrameques l’havien dotat d’altres estigmes més poderosos, com que menjava terra, que en lloc de dents tenia caragols de bosc, que la barba i els cabells amagaven una cara plena de fongs i bolets, que es comunicava amb els animals a través d’un pacte de sang que havia fet amb un os, que quan feia molts dies que no apareixia pel poble era perquè anava a alimentar les feres… A poc a poc, totes les teories s’havien fet fortes: ningú es creia prou savi per no creure-se-les, ningú es creia prou valent per obviar-les. L’Esbarzer era l’Esbarzer i ningú no entenia gaire bé què pensava, ni què sentia, i amb això ja n’hi havia prou per desconfiar-ne.

La canalla s’havia aficionat a espiar-lo. A seguir les seves passes traient el cap per les cantonades, a investigar-lo en la llunyania. Era una altra afició, un altre joc. Els marrecs notaven que aquella presència terrible els podia fer qualsevol cosa si se n’adonava, i això encara hi afegia més diversió. L’observació no els donava resultats increïbles ni inquietants, però la gràcia era el procés i la investigació. Quan s’adonaren que amb això no n’hi havia prou, que la seva gana ja no es veia saciada mirant de lluny, prengueren la decisió de tirar milles; molestar-lo era molt més arriscat i divertit. Van començar a cridar-lo amagats rere el refugi dels arbres. «Fera, ets un fera!», «Merda de fera!», «El dimoni és una fera!» Per a ells era divertidíssim captar la seva atenció i posar-se a córrer en direcció contrària. «Que ve la fera! Marxem!» Dins el seu cap, ells estaven jugant a provocar el diable. Però això també va quedar curt. Faltava emoció.

Així doncs, aquella nit, aprofitant que la foscor es feia gran, però no prou gran perquè les arrels dels arbres semblessin monstres, es van endinsar al bosc. Cap dels seus pares ni mares no hauria tingut el valor de fer-ho. Ells mateixos al cap d’uns anys segurament tampoc. Tot i que no s’ho pensessin, el seu caminar silenciós cardava un temperi enorme de cruixits, però per a ells era el silenci més profund que podria existir, i se’l creien. Arrossegaven amb penes i treballs un sac que es passaven l’un a l’altre. Com volianes dolentes s’anaven acostant a la llum de la cabana. Quan van ser a fora, la més petita es va enfilar a l’esquena del més gran. Més per instint que per erudició, la colla va muntar una cadena equilibrada cap amunt. Seguint aquest recorregut, des de baix, es van anar passant el sac, que pels esforços semblava que pesés una tona. En la negror de la nit no s’identificava de què estava tacat aquell sac greixós. Un cop va coronar el minúscul castell, la petita, sense pensar-s’ho gaire, el va buidar per la raquítica xemeneia que es podia permetre aquella cabanya. Una sacsejada, dues sacsejades i el sac ja era buit. Llavors, el ritual seguia: corredisses, presses, rialles, «Fote’t, ferota!», i allà no havia passat res.

L’Esbarzer, alertat pels sorolls, va veure el seu modest foc a terra cobert d’animals morts: un parell de rates grosses com guineus, un gat desnerit, tres llebres degollades i un parell de caretes de porc que devien haver robat de la carnisseria. L’Esbarzer va fer que no amb el cap i va intentar treure a cops de peu aquella mortaldat del foc. Massa tard, perquè ja cremava tot. No podria dormir en tota la nit, la catipén ja se li havia ficat al nas i d’allà no en sortiria.

—Demà tocarà sortir d’hora —va dir mirant la cantonada on dormia la Punxa, aquell gos vell, pollós, borni i coix. Li va retornar la mirada amb cara de «a mi deixa’m tranquil·la». De cop, es va obrir la porta. Va entrar una dona:

—He vist córrer la canalla cap al poble. Què és aquesta pudor? Collons, Esbarzer, ara cremes animals?

—No.

—Ho sembla, doncs. Tot bé? Puc seure una estona?

Després de treure l’estossinada del foc, la Lluïsa es va asseure al costat de l’Esbarzer a mirar les flames. Aquella era la seva distracció preferida. Trenta minuts més tard i sense previ avís, es va aixecar.

—Me’n vaig. Bona nit.

—Bona nit.

No sé qui va dir que l’alè li fotia pudor de boc. No sé qui va ser que va afegir que tenia les ungles dels peus com les peülles de les cabres. Algú altre ho va adornar encara més i va dir que tenia caràcter d’ovella i, sobretot, que tenia molt mala llet. I per rematar-ho, un de més enllà va confirmar que, malgrat la seva joventut, ja s’ho traginava tot. Cos i caràcter de cabra i ànima de marrà. Millor dit, de marrana. Sense saber ben bé d’on venia tot allò, una llosa de la mida d’una paret de muntanya li va caure a sobre a la Lluïsa quan encara era una nena. S’hi podia posar com volgués, allò ja no l’hi treia ningú. La xerrameca dels altres infants del poble va anar penetrant, fent via i esquerdant la roca. Quan la noia tenia onze anys, la seva mare, vídua de tota la vida, apareixia a la plaça del Caiman plorant i implorant que la seva filla no era res del que es deia, que no era tan verra ni tan puta com s’havia escampat. La gent se la mirava amb pena i condescendència. «Pobra mare de puta!» De tant abaixar el cap i de tant implorar perdó, la mare va acabar fotent llàstima a tothom. Això volia dir que tothom s’apiadava d’ella, però ningú no en volia saber res. La nena continuava fent el que feia: res que no fessin els altres nens, però havent d’aguantar els crits i els insults de totes les quintes més grans i també de les més petites. Ja no era una nena més de la classe; s’havia convertit en un animal mitològic carregat de llegendes i més llegendes que la tornaven salvatge, maleïda i, sobretot, molt puta.

Encara no en tenia quinze quan la seva mare va morir: portava tant de temps arrossegant-se pel poble, suplicant compassió per la nena, que s’havia guanyat el sobrenom del Cuc. El Cuc va morir dels nervis i de la tristesa i de la pena de veure com creixia la seva filla, envoltada de maldat i rumors que només fotien que enfonsar-la en una bassa de fems. La va matar això i una caiguda per les escales de la casa on netejava, topant amb tots i cada un dels seixanta graons. «Càgon el Cuc que la va parir», va blasfemar la minyona que la va substituir i va haver de netejar la sangada que tenyia tota l’escala.

El Cuc va morir, però la Lluïsa va resistir. De fet, ja havia deixat de ser la Lluïsa, i tothom la coneixia amb el malnom de l’Escurçona, un nom arrossegat però amb més verí. De tant dir-l’hi i repetir-l’hi, ella fredament va acceptar el seu paper. Volien que fos temible? Ho seria. Volien que fos tèrbola? També ho seria. Volien que fos puta? I tant, si ho seria.

Humus

—L’humus és la matèria orgànica en descomposició. La base de tot. Està formada per tot el que cau a terra dels arbres, els arbustos, l’herba seca, o sigui, tota la matèria orgànica que arriba al sotabosc. Allà hi ha una colla de bitxos, microbis, bacteris i coses d’aquestes que la van descomponent. Queda com una terra negra. És el pas de la matèria orgànica a inorgànica.

—Una cosa…

—Ara no, Esbarzer. Per on passava…?

A finals de maig només la gent més fanàtica, la que havia començat a anar a missa gràcies als valors i la presència de mossèn Gentil, s’endinsava dia rere dia al bosc. Semblava que més que un capellà, el que busquessin fos la il·lusió perduda, l’esperança mamada. Aquelles animetes desemparades, jorn rere jorn, s’aixecaven d’hora i aprofitaven els dies més llargs de l’any. Això sí, quan el sol feia la finta d’apagar-se, tornaven en corrua. «No sé pas on s’ha fotut. O s’amaga o ens l’han matat»; «No és normal. Gens normal!»

La resta se’ls miraven amb molt respecte, enaltint la seva persistència heroica. «És d’admirar la perseverança i el coratge, però…» Després de l’alabança solia venir la garrotada: «…però estan com una cabra. Què volen trobar?»; «El mossèn ja no hi és. No sé pas on és, però ja no hi és»; «Es foten al bosc sabent que l’únic que hi trobaran serà un mort. Com a màxim, això serà l’únic que hi trobaran». Això sí, tot i la proliferació de veus discrepants, davant seu tothom els animava a seguir la recerca: «Sort de vosaltres! Mentre hi hagi algú que surti a buscar-lo, hi haurà esperances de trobar-lo! Esclar que sí! Força!» Malgrat aquestes mostres de suport, el Bonifaci, així es feia dir aquells dies l’oracle, que arrossegava una cama partida en dos per culpa d’una contusió múltiple contra un fanal, notava en l’aire que alguna cosa no anava bé: «No em demaneu què… però encara han de venir desgràcies més afuades. Ho noto».

—A LES 12 ESTÀ TOTHOM CONVOCAT A MISSA!

El cridador ja no anunciava batudes al bosc. Ja no era el més important. La vida havia de continuar i tocava anunciar les misses de migdia. I la gent responia. Malgrat la pena que floria de perdre un mossèn, malgrat la tristesa de tornar a aquell temple ara tan buit, el costum manava. A les dotze fora del temple hi era tothom qui hi havia de ser. «Ja tornem a ser-hi els de sempre». Era principis de juny i la calor era prou justa per permetre’s fer petar la xerrada davant de la porta abans que les campanes, colossals i desproporcionades, cridessin a l’ordre. Aquells dies les converses sempre solien ser les mateixes:

—Ai, quina llàstima que això ens hagi passat a nosaltres!

—Sí, sí… Sempre ens passa tot a nosaltres…

—En som molt, de desgraciats!

—Sí, el poble més desgraciat de la vall. Mira que perdre un rector…

—Aquest que era bo i bona persona. Aquest no l’havíem de perdre. Senyor, per què ens poses tant a prova? Què esperes de nosaltres?

—Per l’amor de Déu, ja ho diu l’oracle, això només ha de portar desgràcies.

—Tot i que…

—Tot i que…?

—Tot i que, tot sigui dit, aquest capellà nou era una mica radical, no?

—Una mica? Una mica massa. No es mereixia acabar perdut al bosc, però…

—Però?

—Però a vegades es passava. Voleu dir que era necessari parlar en llatí? O agenollar-se durant tota la missa? Fins i tot… no es passava una mica amb l’encens? Fotia una catipén, l’església! I que consti que no vull pas calumniar-lo, Déu me’n guardi, però…

—Sí, sí. Jo ja ho veia, però com que ningú…

—Ningú, ningú…

—A tothom ja li estava bé, doncs jo igual. Perquè a mi això que omplís l’església de gent que…

—Gent que…?

—Això, gent que no havia vingut mai. No diré pas que per això sol ja es mereixia perdre’s al bosc, però…

—Però?

—Però no dic res.

—Ai!

—A més a més, diuen…

—Què diuen?

—Diuen, diuen…

—Va, dona, ara em tens passant ànsies.

—Doncs que a darrere la sagristia a vegades repartia.

—Repartia?

—Repartia, repartia… I no el cos de Crist, precisament.

Per sort, les campanes tocaven i tothom era cridat a l’interior de l’edifici. Lluny d’allà, en ple bosc, el Ramon i l’Esbarzer continuaven fent el traspàs del càrrec. Un dels traspassos més llargs de la història.

—I una altra vegada, la matèria inorgànica torna a estar a punt per reabsorbir els vegetals, arbres, arbustos, herbes… Tot apriadet. Tot i que…

—Ramon, et volia dir que…

—Calla, home. No em tallis, que em perdo. Estàs parlador avui, eh!

I qui dirigia aquells dies la cerimònia religiosa? Havia vingut algun capellà nou a tapar el buit de mossèn Gentil? Doncs no. Ningú de la jerarquia eclesiàstica no en sabia res, d’aquella desaparició. El món exterior era massa lluny de Sant Gonera. La senyora Turbat va considerar que la deshonra i la vergonya de reconèixer que havien perdut el rector era massa llefiscosa. S’havia de deixar passar una mica de temps i s’havien de polir algunes explicacions. Era per això que en aquells moments els oficis litúrgics no els dirigia ningú. Ningú. A falta d’algú, la persona que oficiava el ritual diari era ningú. L’absència de persona. Com cada dia des que faltava mossèn Gentil, la gent entrava al temple en silenci i s’asseia als bancs. Cadascú sabia quin era el seu lloc. Després de la desaparició, ja no hi havia curses, ni lluites de colzes per aconseguir aposentar el cul a les primeres bancades. Si existia un ordre era per seguir-lo. No anaven prou bé les coses abans que comencés aquell ball de seients i tota aquella cagarel·la? Tothom se sentia millor. En aquells moments, si eren allà no era per una qüestió de salvar les ànimes, ni per presenciar la millor homilia que els pogués canviar la vida. Res d’això. No calia posar-se tan transcendentals. Era qüestió de ser-hi. I prou. Si l’espectacle compensava, perfecte, si no era el cas, també. Tocava aguantar i que tot s’anés posant a lloc.

—L’humus, t’estava parlant de l’humus! És molt important perquè reté l’aigua: si plou molt, evita l’erosió, absorbeix molt líquid i el deixa anar a poc a poc. Com la molsa, que és com una esponja: reté molta humitat i la deixa anar a poc a poc. M’entens o no? Cardes aquesta cara que jo no sé si estic xerrant per a les pedres o per a les ungles.

—És que et volia demanar una cosa, Ramon.

—Doncs t’hauràs d’esperar perquè encara no he acabat. Toca parlar de l’humus. Posa-te’n una mica a la boca…

—Ja ho vam fer i…

—Fes-ho! No pots entendre què és l’humus si no el tastes.

Quan tothom va ser al seu lloc, el silenci encara va ser més majestuós. Tothom mirava endavant i a l’altar no hi havia ningú. Mossèn Ningú. Es mirava el buit. S’escoltava el buit. Es reverenciava el no-res. Era això i res més que això. Mitja hora així. Potser es va allargar i tot. Trenta-cinc minuts. Tothom cap endins pensant en les seves coses. Però tothom callat. Comportament normal de missa: es reprimia la tos, mirades reflexives al sostre, s’evitava mirar el rellotge, es constrenyien totes les emocions que poguessin aflorar. De tant en tant, algú s’aixecava i tota la resta mimetitzaven l’acció. Una estona dempeus. Mans agafades al sotaventre. Mirada pietosa a terra. Gest d’escoltar, de sentir profundament unes paraules que no existien. Algú s’animava a seure. La resta, en bloc, l’acompanyaven. Soroll de cul impactant al banc d’església. I de nou silenci, alguna escurada de gola i molta solemnitat. Van començar a donar-se la pau, «la pau sigui amb tu». El que seria una missa normal i corrent.

—L’humus és la podrimenta abans de passar a ser terra negra, que la necessiten molt els vegetals. Ja t’ho he dit, no? És que, com que m’has tallat, ara no sé ben bé què t’he explicat, hòstia. A veure, l’humus, de les coses podrides, en fa nou aliment.

—Ramon, com portes la novel·la?

—Això em volies demanar? En blanc. Falta substrat. Humus. A la història li falta lloc on arrelar. Els personatges patinen i desapareixen. Res no és ferm. Res. Què… ja se’m vols treure de sobre, eh?

—No.

—Ah. Em pensava. Encara em queda molt per explicar-te… No notes el bosc diferent, avui?

—No.

La missa es va acabar: la gent es va aixecar en ordre i va sortir a fora amb una rialla ampla de satisfacció.

—No ho hem de perdre. Això sí que no ho hem de perdre —deia la Dolors Turbat a una colla de gent mentre s’asseia en una taula del bar.

—El vermut?

—Tampoc! Ni la missa ni el vermut. Què seríem sense aquestes coses?

Si era a principis de juny, només volia dir una cosa: tocava començar a parlar del pessebre vivent. Sí, sembla estrany, però era així. Potser ho havia d’haver alertat abans, perquè és un tema gruixut dins el poble… Però bé, en tot cas, ara ja deu ser massa tard per tornar enrere. Intentar explicar què significava el pessebre vivent en aquella vila sense remetre’s als sentiments, a la història i a l’orgull goneriu seria un intent d’aproximació absurd. El pessebre vivent, més enllà de la festa major, que se celebrava durant el mes d’agost, era l’acte del poble. De fet, la festa major quedava curta al costat del pessebre vivent. Això sí, els seus enormes gegants, els més alts de la contrada, donaven un toc curiós a la festa. Allò i el romiatge al Sant Prepuci, que proporcionava un exotisme feréstec. «Ho vaig mirant, però el Sant Prepuci no apareix a la seva caixa. Potser sí que ha desaparegut…», explicava l’alcalde. No res.

El pessebre vivent feia poble: reunia totes les generacions, les feia treballar i festejar juntes. Per uns dies, poble i pessebre eren el mateix. I dic per uns dies per no dir per tot l’any, puix que el pessebre vivent ocupava tots i cada un dels dies del calendari. Mig any era per preparar i executar. L’altre mig per pair, assimilar i agafar forces. Caiguessin quatre volves de neu o se servissin els primers gelats, al bar del poble sempre hi havia algú disposat a xerrar del pessebre vivent durant tota una tarda. «Abans era una altra cosa. Abans sí que era autèntic». Ningú no coneixia Sant Gonera, i qui la coneixia era pel pessebre vivent. La gent que s’hi deixava perdre, recorrent la carretera tortuosa que hi portava, els revolts infinits que la separaven de la humanitat, les pujades que estrenyien tots els motors i les baixades que es cruspien qualsevol fre, era pel pessebre vivent. I, tot i això, la representació que sentien al cor i pensaven al cap els gonerius mai no era la mateixa que veia un espectador extern. «Està bé, fa patxoca». «S’ho estimen molt. Això és el més important». El que es veia en realitat podia fer plantejar al foraster si tots els esforços i les penúries per arribar fins allà dalt havien estat en va. La resposta segurament seria afirmativa. «És molt autèntic, sí». Aquest era l’argument de defensa de tots els aborígens, que haurien matat per no cedir ni un centímetre en l’èxtasi de la seva celebració. Per la salut del visitant, era millor alabar la feina, aplaudir els esforços i marxar de pressa.

Quan s’acostava la primera reunió, el poble ja n’anava ple. El tema anava de boca en boca i ja es podia perdre un mossèn o es podia atropellar un bisbe, que el que importava era el pessebre vivent. Això era així.

«L’any passat els pastors van estar fluixos. Sí, els pastors de l’Anunciació tothom deia que no van estar en el seu millor moment. Es veu que el petit del Mas Cordill no s’acabava de trobar bé. I si ell no es troba bé, això es nota». «Ai Déu! Quina una en va armar l’any passat la gran dels Secallona. Quina una en va armar. Et pots creure que feia d’àngel del naixement, penjada de la finestra, i va acabar caient del segon pis? Que sí, que sí: es veu que li feia picor la corda que tenia lligada i al rascar-se es va desfer el nus. Que ja em diràs tu quina mena de nus devia portar, però… No sé pas com s’ho faran aquest any per penjar-la amb la cadira». «Mira que fa anys que ho fa, però, què vols que t’hi digui, jo al Rossend no el veig de sant Josep. Sí, ja ho sé, ja, que li toca, però… Noia, que no el veig jo com el millor sant Josep que podríem tenir. Ja t’ho diré clar: com pot ser que sant Josep sigui més baixet que Maria? Esclar que no pot ser… Així ningú no s’ho creurà. Això ens treu realisme al pessebre. És un desastre».

El ritual anava molt més enllà de la representació en públic que se celebrava any rere any. Tot es basava en una repetició minuciosa que ja començava en la preparació. Només així s’entenia que allò calés a foc a l’esperit goneriu més profund i essencial. El repartiment dels papers era una part importantíssima. A cada persona del poble se li assignava un personatge del pessebre vivent. Un personatge que es prenia a la majoria d’edat i que no es deixava fins a la mort o fins a la renúncia. Renunciar al propi personatge per canviar-lo per un altre era mal vist: s’atribuïa a una ambició desmesurada. Les alternatives a l’abjuració anaven a parar al mateix cabàs: o mort física o mort social. Com a mínim, amb la mort física ningú no t’escopinava al passejar pel carrer. Hi havia molts condicionants per assignar els personatges. Moltíssims. No tinc prou paper a impremta per recollir-los tots. Demanaria fer un volum o dos de reglaments, notificacions, decrets, epílegs i annexos. Un ordre barroc i desmesurat que feia que el funcionament de tot l’aparell fos més proper a la càbala que a una festa popular. Per això la majoria de gent es deixava portar.

Per fer-se’n una idea, una idea molt àmplia, resultava que era la roba qui escollia el seu portador. Alguna cosa màgica unia el personatge amb la indumentària que l’acompanyaria durant la resta dels seus dies. Un vincle íntim es creava entre les vestidures i la persona de carn. Així, els gonerius i goneriues, quan estaven a punt d’arribar a la majoria d’edat, es passejaven nerviosos i cautelosos davant de tot l’abillament de la festa, en un silenci sepulcral, per si se sentien cridats per algun element, alguna espardenya, alguna barretina o qualsevol complement assedegat de propietari. Tot i la màgia, poques vegades s’havia donat el cas que a algú de família noble li haguessin tocat les vestidures de porquer o de recol·lector de pinyes. En fi. No res.

La primera reunió, com era tradició, se celebrava a principis de juny. Per fer-ho bé, s’aprofitava el caliu del vespre del primer divendres de mes per reunir-se a la plaça. Allà es desplegaven un pou de cadires col·locades en rotllanes concèntriques. Mentre tothom acabava d’arribar, la temàtica pessebrística es mesclava amb la pèrdua del rector. «És una pena. Tot i que, la veritat, no era sant de la meva devoció. Però sí, és una pena. Ningú no es mereix morir perdut al bosc». «Sí, sí… Perdut allà al bosc. Està ben estrany el bosc, aquest any. Es veu que tornen les Feres». «No tenim rector, però bé, mentre puguem anar fent el pessebre, ja és molt. Al final, aquestes coses són les que valen la pena».

El senyor Turbat va recomptar una mica per sobre que hi fos tothom, i es va posar a xerrar.

—Molt bé… Ja hi som tots? Començarem per dir… Ai, un moment. Potser…

En aquell instant, la senyora Turbat va decidir que el seu marit ja havia parlat prou i que havia arribat el seu torn. Sense cap mena de ferida a l’orgull ni avergonyiment públic, el senyor Turbat va ocupar una tranquil·la i serena segona fila amb la seva posició pensívola. Segurament s’havia encallat en algun record de quan va pujar l’Hautacam en bicicleta i va acabar caient per un marge per culpa d’un ramat de vaques. Amb decisió, va prendre la paraula la senyora Turbat.

—Va, anem al gra. Quina il·lusió que ja tornem a ser-hi tots. De veritat, potser us diria que és un dels dies més feliços de l’any. Sí o no? Esclar que sí. Un altre any tots aquí per posar en marxa el pessebre vivent del poble. El més important de la vall i, per què no dir-ho, el més important del país. Si no ens ho diem nosaltres, no ens ho dirà ningú, no? Esclar que sí. —APLAUDIMENTS—. Va, va, fora, que se’ns farà tard… A grans trets i per fer-ne via, la cosa anirà com cada any. —APLAUDIMENTS—. Com estem avui, eh. Estem esplèndids. Va, va. Anirà com cada any, però hi haurà algunes millores. Per exemple: ho hem estudiat i creiem que els vestits de romans s’haurien de polir una mica. Ni que sigui polir el metall de les armadures, que ja no brilla gens. És un canvi que hem d’assumir per mantenir el nivell pessebrístic que requereix la nostra empresa. Hem de treballar sempre per l’excel·lència. —APLAUDIMENTS—. Ai, com sou… Va, va, més coses, a veure… Ah sí, l’escena del rei Herodes. Aquesta és una decisió una mica dràstica. Us asseguro que amb la junta n’hem parlat llargues estones i hem acabat ben discutits, però al final hem arribat a una ferma conclusió: no pot ser que les ballarines que fan dansa del ventre vagin amb abric sota el vestit. Sap greu perquè ja coneixem el xargueno que fa, però veure-les tapades fins a les celles és un cop de puny a l’estómac. Si no hi ha ventre, no hi ha dansa, no fotem. Entenc que és una decisió dura, però amb molta pena l’hem acabat prenent. Ah! I les que no sàpiguen moure la cintura, se les canviarà d’escena i aniran a fer de lladres clavats a la creu, que aquest any amb les morts en cadena dels vells, al cel siguin, hem tingut molta baixa. Que no hi havia lladres clavats a la creu? Doncs aquest any sí que n’hi haurà. —APLAUDIMENTS—. Gràcies, gràcies… És així. És la nostra feina. I em deixo alguna cosa… Ah, sí, una molt bona notícia! Després de dotze anys, el nen Jesús serà un nadó de veritat. La Josefina de Ca l’Ungla està prenyada i, si res no falla, pareix al novembre. Així que pel pessebre ja tindrem un nen Jesús. Serà petitó, però ja farà el fet. Va, això sí que es mereix un aplaudiment! —APLAUDIMENTS—. Xst… Prou, que encara espantareu el petit i al final no voldrà sortir. Per cert, és nen o nena? És igual, a aquella edat són tots iguals. Ha estat bé aquesta primera trobada. Com cada any. Res, només dir-vos que a partir d’avui comença la feina dura, la feina de veritat i, com cada any, us necessitarem a tots per aixecar el que probablement serà el millor pessebre vivent del món. Som-hi! —APLAUDIMENTS—. Gràcies, gràcies! Doncs res, ja ho donaríem per acabat, això. Algú ha de dir alguna cosa?

Una persona de l’última fila es va aixecar. Era lluny. Costava identificar qui era.

—Volia dir que a partir d’aquest any ja no vull fer més de caganer.

Tothom es va girar sobtadament enrere per veure d’on sortia aquella veu. Tothom sabia qui era, però ningú es creia que fos ell.

—Com?

Sí. Era l’Esbarzer. Al seu costat, el Ramon no sabia com mirar-lo.

Molsa

El cop va ser dur: perdre el caganer era del pitjor que podia passar per a l’equilibri pessebrístic del poble. Tanmateix, la família Turbat no estava disposada a cedir davant d’aquella estocada. Com a mínim, no aquell dia. L’endemà tenien visita i no es podia ser amfitrió amb el cap baix i la moral per terra. El pessebre vivent s’acabaria fent com sempre, d’això n’estaven segurs. Com a mínim d’això es convencien l’un a l’altre mentre ultimaven els preparatius al mas Turbat.

—És normal que li passi això, a l’Esbarzer. És molt normal. S’està fent gran, cada vegada li costa més. Jo entenc que pugui tenir un moment d’inseguretat. Crisis, això són crisis. Però hem d’estar tranquils perquè entre tots el farem canviar d’opinió, ja ho veuràs. No es pot renunciar així al pessebre. Senzillament, no es pot.

Mentrestant, el Pepito Turbat es posava bé les vestidures, fent que sí amb el cap i pensant en el coll d’Aspin, un port de muntanya francès on es va escapar una vegada amb el grup capdavanter de ciclistes, abans d’estimbar-se a pocs metres de coronar el port per culpa d’un cop de vent.

Els forasters que visitaven el matrimoni Turbat eren els Saint-Aubergine, una família de l’aristocràcia francesa instal·lada a la gran ciutat. Era d’aquelles famílies que supuraven classe per tots els costats. No tenien un costat dolent. La manera de caminar, la manera de saludar, la manera de seure, la manera de somriure, tot el que feien era d’una esplendor i d’un glamur versallesc. Es deia, i això havia arribat a les orelles goneriues, que els avantpassats de la família Saint-Aubergine havien tingut un pes més que decisiu durant la Revolució Francesa. I dir-ne decisiu era quedar-se curt. La història havia recordat per sempre més Joseph Ignace Guillotin pel seu cèlebre invent, la guillotina, que va ajudar a afaitar colls aristocràtics i papades reials amb gran eficàcia i netedat.

Però la família Saint-Aubergine, nobles que van deixar de ser-ho quan tocava per salvar el que vindria a ser la pell, estaven una mica mosques. I així ho van fer saber a Robespierre. No podia ser que el seu nom no passés a la història. Si bé Joseph Ignace Guillotin havia inventat l’aparell fustigador que tallava els caps, Jean-Michel I Saint-Aubergine havia inventat el cabàs perfecte per recollir-los mentre anaven caient. I ningú no li havia reconegut res de res. I mira que era un cabàs perfecte per a l’ocasió: era de cuir fosc, amb capacitat per a tres o quatre testes, i estava coronat per un parell de nanses que facilitaven molt el transport fins a les corts de porcs més pròximes. A més a més, el cuir permetia una neteja àgil i higiènica de les parets sucades de sang i vísceres variades. Fins aleshores, aquella netedat, el vímet no te la donava. Davant la insistència de col·locar el nom familiar en un lloc elevat de la revolució, Robespierre no va tenir més remei que expulsar la família. Primer de casa i després del país. Per pesada. És així com van arribar a la gran ciutat. Allà, veient com anaven les coses, van recobrar l’aristocràcia només arribar. Des del principi, es van dedicar a la indústria de la fabricació de peluixos i de llaminadures en forma de sants. Al seu costat, els aristòcrates del país semblaven porcs tofonaires. Porcs amb classe, sí, però porcs, al cap i a la fi. No res.

Segles més tard i lluny de l’opulència i la classe gavatxa, la família Saint-Aubergine i la família Turbat es van conèixer un estiu a Sant Gonera. Els Saint-Aubergine fugien de la metròpolis perquè el seu fill, Jean-Michel XIX, patia greus problemes de respiració. Algú els va aconsellar aquell paratge. Ningú va saber qui havia estat l’aventurat que havia tingut el valor de fer-los anar fins a aquell racó de món. Però la va encertar. Efectivament, la contaminació, els fums i les malalties respiratòries tampoc tenien el valor d’arribar a la vila. Jean-Michel XIX tenia uns dotze anys. Curiosament, la mateixa edat que l’Ignasi Turbat, el fill dels Turbat. Diuen que la gent s’uneix per la seva classe, pels diners o per la manca de diners. Segurament un d’aquests motius va fer que els dos joves des del primer dia es fessin amics. Molt amics. Com un enamorament d’estiu, semblava que es coneguessin de tota la vida. Des de lluny es veia que aquell parell tenien una relació molt especial —molt diferent de la relació cavernícola que solien forjar els joves del poble.

A les famílies les unia una cosa: els Turbat s’emmirallaven en els Saint-Aubergine per veure el que volien arribar a ser i els Saint-Aubergine s’emmirallaven en els Turbat per veure el que no volien arribar a ser mai de la vida. I així es construïa la seva amistat, en una diferència que els unia.

Els dos minyons en edat d’abandonar el nen i descobrir el jove no paraven per casa: es banyaven al Moll de l’Os, feien explotar granotes, empenyien la gent gran, feien cremar pallers, fumaven vidarsa, tiraven rocs al bestiar, es llançaven per les costes, mastegaven roselles silvestres, caçaven conills amb les mans i, sobretot, s’endinsaven de nit al bosc. I això sí que no podia ser. Els Saint-Aubergine reien quan veien els Turbat posar-se tan dràstics: «Això sí que no. Sobretot, al bosc de nit, no!» Els gavatxos no entenien aquell desassossec.

Potser als Turbat i als Saint-Aubergine els va unir la diferència de classe, però el que va acabar d’enfortir la seva relació, el que la va mantenir, va ser una altra cosa: la pèrdua dels seus únics i estimadíssims fills. Un vespre, aquell parell van sortir a jugar, van entrar al bosc i mai més se’n va saber res de res… Després d’un pou de mesos de recerca, van acabar desistint. El Jofre, així es feia dir aquell vespre l’oracle, ferit per una disputa amb ell mateix, els va mirar amb cara de llàstima i només li van sortir dues paraules de la boca: «Les Feres».

—Senyor i senyora Turbat, quin gran honor tornar a gaudir de l’aire pulcre de la seva bella vila! —Va aparèixer Jean-Michel XVIII a l’era del mas.

—Benvinguts sigueu! —Va sortir el Pepito contentíssim i aixecant pols. Era impressionant la il·lusió que li feia tenir convidats.

—Pepito, modera’t, per favor. Sembla que tinguem fam de visites, per l’amor de Déu —va xiuxiuejar la Dolors mentre dissimuladament colpejava el costat de l’estómac del seu marit.

Ho tenien tot preparat per a l’ocasió. Era un dia gran. És per això que van activar el protocol de gran vetllada: vestien el Miquel de la Mosca, l’enterramorts, de majordom rural, que era qui pujava les maletes, servia els àpats i estovava els gossos afamats que atacaven els senyors quan passejaven; cedien el llit de matrimoni als Saint-Aubergine per motius protocollaris i ells anaven a dormir al quarto dels convidats, que, no sabien per què, tenia una taca d’humitat enorme en forma de girafa per a alguns i de penis per a d’altres; i els menjars eren cuinats per la Rosa del bar, que guisava molt bé —això sí, ho guisava tot i sempre de la mateixa manera—. La gent del poble estaven alertats, i per això deixaven de ser una mica com eren per ser una mica com els hauria agradat ser… Totes les comoditats estaven preparades perquè aquell cap de setmana de juny fos perfecte.

—Escolteu, la gran notícia ha arribat a la gran ciutat. —Es va notar que l’Amélie Saint-Aubergine tenia ganes de treure el tema—. Allà la gent no para de parlar de Sant Gonera. No havia passat mai. —La senyora Turbat va quedar una mica desconcertada, perquè no sabia a què es referia. Va buscar complicitat en el senyor Turbat, però estava encantat remenant el te amb el dit petit mentre rememorava la mítica ascensió al coll de Portain, coll que no va poder coronar perquè al principi de la pujada se li va enganxar un camal dels pantalons a la cadena de la bicicleta i, com que no va parar de pedalar, se li van desfilar per complet, i a pocs metres del cim, i en plena nevada, va haver de girar cua perquè anava en pilota picada i la hipotèrmia atacava de baix a dalt.

—Ah! Sí, sí… Una gran notícia. La veritat és que estem molt contents! —va contestar la senyora Turbat amagant la cara rere la tassa de te.

—Normal. Ens ha arribat a oïda que és una cosa excepcional —va continuar el senyor Saint-Aubergine.

—Oi tant! Excepcional seria la paraula —va afirmar la senyora Turbat tot remenant la tassa ja buida.

—Mireu, us seré sincera: entre altres coses, per això hem vingut. Tenim ganes de conèixer-lo —va admetre amb una rialla el senyor Saint-Aubergine.

—Ah, sí? Molt bé —va replicar omplint-se novament la tassa.

—Ens el podreu presentar? Si us plau… —va implorar la senyora Saint-Aubergine.

—Sí, i tant…

—Qui volen que els presentem, Dolors? Jo no ho he entès, encara… —va aterrar el senyor Turbat després d’haver dissolt tota la muntanya de sucre abocada al seu te.

—Mossèn Gentil! Qui, si no? —va dir eufòric el senyor Saint-Aubergine.

Aquí, la senyora Turbat es va adonar de la gravetat de l’assumpte. Va donar una llambregada de preocupació al senyor Turbat, però tampoc hi va trobar complicitat. S’havia quedat pensatiu mossegant-se el bigoti. No entenia res. En aquell moment, el matrimoni Saint-Aubergine va començar a declamar totes les virtuts que s’atribuïen al mossèn.

—A la ciutat es diu que ja ha practicat l’exorcisme a més de deu persones i cap d’elles ha tornat a dir un renec en la seva vida.

—Sí! I que la seva aigua és tan sagrada que d’un glop ja et podrien coronar sant.

—És veritat que va curar una vaca mirant-la als ulls i dient-li «aixeca’t i fes llet»?

—I que les seves meditacions són tan fortes i tan profundes que podrien moure mobles?

—I que una vegada un senyor es va posar a estimar senyors i amb només dues paraules n’hi van passar les ganes?

—I que ha convertit més de mil persones a la fe cristiana només amb la seva mirada?

—I que una vegada es va trobar un home calb i cec i li va tornar els cabells i la vista i el va premiar amb uns bonics ulls blaus?

—Fins i tot a la ciutat es diu que aquest jove podria arribar a ser el nou Papa de Roma!

—Bé, i veient-lo podria ser el papa de qualsevol, perquè mira que n’és, de formós. Ja ens entenem, no?

—Així què… Ens el presentareu?

—Sí, i tant!

Aquí el senyor Turbat va haver d’intervenir perquè es va adonar que no estava entenent res.

—Dolors, ja l’han trobat i jo no me n’he assabentat? Per què no me les dius, aquestes coses? Soc l’alcalde, eh!

Quan el matrimoni Saint-Aubergine va conèixer la pèrdua del rector, i després de demanar insistentment «com es pot perdre un rector?», els van venir unes ganes boges d’anar al lavabo, i allà els va assaltar el dubte de si havien tancat la porta de casa seva amb clau o no. Aquesta incertesa els va fer anar-se’n instantàniament de la vila. Els Turbat, des de l’era de casa, van veure com els senyors de la capital fugien com els isards fugen dels caçadors.

—Quina desgràcia, Pepito, quina desgràcia… Perdem el Sant Prepuci, perdem el rector, el pessebre vivent se’ns desmunta i ara els Saint-Aubergine se’ns escapen de casa. Pepito, això no pot pas ser. Hem xafat merda!

—On? No fotis!

—Pepito, què fas, Pepito?

—Un segon, ara acabo.

El Pepito recollia les pedres de graveta que li semblava que havien trepitjat el matrimoni Saint-Aubergine.

—Això ho guardaré en un potet de vidre. En tindrem un record per a tota la vida. Tenen tanta classe, aquesta gent.

—La molsa és molt important, al bosc. Molt. És com una esponja. Toca-la, toca-la…

—No, si ja…

—Que la toquis! Ella sola reté molta humitat, molta aigua, saps? I després d’apriar-la dins seu el que fa és anar-la deixant anar. A poc a poc. I escolta, ja t’ho has pensat bé, això de deixar de fer de caganer?

—Sí.

Després de voltar tot el matí pel bosc impartint la lliçó de la molsa per setzena vegada, el Ramon va donar la tarda lliure a l’Esbarzer. Alguna cosa d’aquella passejada havia despertat el seu esperit novel·lista adormit i volia aprofitar l’horabaixa per evocar-ho als papers.

Rarament l’Esbarzer tenia una tarda lliure. Per això, després d’endrapar una llauna de faves amb xoriço que guardava en un bagul, es va asseure a la butaca. Al recolzar-hi tot aquell seu cos malgirbat i esquifit, una polseguera es va aixecar. Aquella andròmina atrotinada més que un centre de plaer era un rebost de pols. Sempre havia estat allà. Quan estava a punt de tancar els ulls i encetar una migdiada, algú va trucar a la porta. Allò era notícia. I ho era perquè gairebé no passava mai. No res.

—Hola, Esbarzer!

Era la Maria dels Cordons, la sabatera, una de les persones amb més anomenada del poble. Era molt activa i participava en tots els actes. Estigués tocada, malalta o a punt de morir-se, ella sempre era allà. I si podia ser, a primera fila. La Maria feia anys que havia perdut el marit i des d’aquell moment semblava que havia reviscolat. Encara anava de negre per respecte, però gairebé ja ni se’n recordava de com era el seu espòs. Per això de vegades deia «tenia una grenya tan llarga, feia una enveja», i al cap de quinze dies, «el millor que tenia el meu Ton era que no deixava pèls per enlloc. Quina calba més ben cuidada». Pel bar es deia que anava de negre simplement perquè li quedava bé, per res més.

—Escolta, ja em perdonaràs, que no sé si t’interrompo, però veuràs… Ahir, a la reunió, em vaig adonar d’una cosa: no pots anar amb aquestes botes foradades per tot arreu. Això no pot ser de cap manera. El nostre guardabosc no pot anar així. Per això et portava aquest parell de botes. Són de franc, eh! No et preocupis. T’agraden?

—Sí.

—Quina il·lusió que em fa, doncs! És que ens hem de cuidar els uns als altres. Si no, què, eh?

—Sí, sí.

—I tant, i tant! Si no, qui ho farà?

—No ho sé.

—Digues que sí. Millor cuidar-nos. Doncs apa, que les aprofitis bé, Esbarzer!

—Gràcies.

—A reveure.

Es va emprovar les botes i li anaven a la mida. Era sorprenent notar com el peu es podia sentir a gust dins d’unes sabates. Allò era increïble. Una felicitat que anava de baix a dalt. Una sensació nova que li embolcallava els peus. Llàstima que aquell moment de plaer absolut es veiés esqueixat per una altra trucada a la porta.

—Home, Esbarzer, quina il·lusió veure’t!

Era el Fèlix Serra, el responsable de l’explotació forestal. L’Esbarzer va sorprendre’s amb aquella salutació tan efusiva, gairebé afectuosa. L’última vegada que el Ramon i ell havien parlat amb el Fèlix era per negar-li uns permisos de talar arbres. El Fèlix s’havia acomiadat al crit de: «Sou uns fills de la gran puta, els guardaboscos! Ja ens trobarem algun dia, ja! Algun dia us caurà un tronc al cap i no sabreu d’on ha vingut». El Fèlix era la persona més rica i més miserable del poble. M’explico: a primera vista, semblava un espantaocells que hagués caigut en un abocador de deixalles, s’hi hagués rebolcat diverses vegades i en sortir-ne hagués recorregut tots els femers de la comarca, submergint-se en cada bassa de purins. Feia fàstic. El que també feia fàstic és que podia matar tota la població de Sant Gonera ofegant-la en bitllets. Les dues coses feien molt fàstic. I les dues juntes, encara més.

—Ja tenia ganes de veure’t, jo a tu. Ahir a la reunió m’hi vas fer pensar. Fa temps que et tinc preparat un llit de fusta de boix, fusta bona, eh, que et volia donar. No em preguntis per què, però quan el feia no parava de dir: «Aquest ha de ser per a l’Esbarzer». Què me’n dius?

—Doncs…

No va acabar de xerrar i dos treballadors del fuster ja feien maniobra per entrar-li aquell llit. Era totalment desproporcionat per a les dimensions de la cabana. La Punxa es va posar a bordar amb les poques forces que li quedaven, quan van començar a ampliar la porta a cop de destral per fer-l’hi cabre. Però se’n van sortir. El Fèlix era d’aquelles persones que se solen sortir amb la seva.

—Va, noi, cuida’t. I qualsevol cosa, ja ho saps. Ens hem de cuidar els uns als altres. S’ha de fer poble!

—Gràcies.

—Adeu, sagal.

Quan l’Esbarzer va entrar, no s’ho podia creure: l’esplendorós llit ocupava el que vindria a ser la zona de la cuina, el menjador i la sala d’estar. És a dir, la major part de la superfície de la humil cabana. Era un pot de caviar dins la menjadora d’un quisso. Cal dir que l’Esbarzer sempre passejava la mateixa expressió, però un reflex de sorpresa va impactar-li al rostre. Assumint l’estranyesa i aprofitant l’avinentesa, l’Esbarzer es va estirar al nou llit. «Oh…» Poc que havia viscut aquell luxe en carn pròpia. S’hauria adormit a l’instant. Llàstima que algú tornés a trucar a la porta.

—Perdona, eh. He vingut sense avisar. Oi que fa dies que no menges cabrit?

La Carme del Tall, la carnissera del poble.

Per alleugerir una mica la narració, ja que la meva intenció és només explicar aquesta petita història una mica així per sobre, diré que aquella tarda la cabana de l’Esbarzer es va convertir en una corrua de regals que ell no havia demanat. A les botes, el llit i els dos quilos de cabrit s’hi van sumar un abric de pell fet a mida, una tona de llenya tallada, cortines, una sessió de perruqueria per arreglar barba i cabells, un assortiment de peix i marisc portat de lluny, unes polseres i altres objectes mal fets per la canalla del poble, un massatge depuratori…

Quan queia la tarda i naturalment tothom va deixar de voltar pel bosc, la cabana de l’Esbarzer presentava una imatge peculiar: el petit porxo de davant estava a rebentar d’objectes, fent pila els uns sobre els altres sense que tota aquella munió tingués cap sentit. Des de fora, l’interior de la petita cabana també es veia massa ple. I ho estava. L’Esbarzer gairebé no podia moure’s pels seus petits i limitats dominis. Feia molta estona que no veia la Punxa, perduda per aquell laberint de coses. No sé si era per aquella abundància que l’Esbarzer restava immòbil. No s’ho podia creure. S’ho mirava tot, assimilant-ho, intentant entendre per què collons servien alguns d’aquells objectes amb formes curioses.

—Es pot passar? Ja veig que serà difícil…

Quan la foscor ja ho començava a tapar tot i les ombres del bosc començaven a adquirir formes monstruoses, l’Escurçona va aparèixer a casa de l’Esbarzer. La Lluïsa tenia un rostre que transitava entre els vint i els cinquanta anys. Forjada a foc roent i clatellades per l’esquena, tothom deia que la Lluïsa era preciosa. Era una opinió que al poble no es debatia. En fi. No res. El temps l’havia obsequiat amb una cama de fusta. La gent deia que la cama original l’havia perdut fornicant pel bosc quan havia xafat una trampa d’ossos. La trinxadissa que va fotre l’aparell a la cama d’aquella criatura va fer impossible salvar-li l’extremitat. Van tallar més amunt del genoll. Les restes les van tirar als porcs. La Lluïsa era tan bella com temible a ulls del poble.

Hi havia una cosa molt curiosa a la cama de fusta de la Lluïsa: l’extrem que tocava a terra estava ben rascat. I no era pas de caminar, de xafar argelagues o de trepitjar terres rústiques. No eren pas per això, aquelles rascades. Eren de gratar-se. De gratar-se ella mateixa perquè la cama perduda a les nits li feia picor. Una picor que la corcava i la corroïa per dins. No podia parar de rascar-se. Moltes nits no tenia ni malsons per culpa d’aquella pota. Les nits en blanc i les nits de pena li havien foradat la cara fins a fer-li unes ulleres sota els ulls que semblaven picades a la pedra. Com un fantasma, la cama apareixia cada nit per molestar-la. S’hi havia deixat més d’una ungla, en aquella fusta.

I, d’altra banda, malgrat la por i la fredor que generava, la Lluïsa, l’Escurçona, també era la Lluïsa de Tots. I és que tots alguna vegada havien passat pel seu llit. Li havien dit puta i ella se n’havia fet una de grossa. Passar entre les seves cames també era una tradició del poble i, sobretot, era la seva manera de guanyar-se les garrofes. Qui més qui menys s’havia estirat al seu costat per ensumar-li el cony i després ho havia comunicat a la resta del poble, com un ritu iniciàtic d’una tribu isolada de la selva. El que poca gent sabia, potser només l’Esbarzer i ella, era que la majoria li pagaven una mica més perquè no expliqués que només s’havien estirat al seu costat. Bé, a una certa distància. Dient-ho clar: la Lluïsa de Tots era una prostituta que no havia hagut de fornicar mai per guanyar-se la vida, com un portentós senyor feudal. Els homes jeien atemorits al seu costat uns instants, els més breus possibles, treien la bitlletera, l’hi pagaven i la majoria es posaven a plorar. Li explicaven els problemes, les pors i els sentiments, paraules que no podien sortir d’aquelles quatre parets. Per a ells era més vergonyós allò que fornicar amb una assalariada. La processó que sempre anava per dins treia el cap a l’habitació de la Lluïsa. Ella no s’havia follat cap home del poble, però sí que els havia consolat tots. De dones sí que se n’havia follat, més per plaer que no pas per negoci. Era molt cauta a l’hora de barrejar coses que no s’havien de barrejar. Però això sí que era un secret que es guardava per a ella. Si l’Escurçona hagués començat a xerrar, Sant Gonera hauria quedat arrasada en un parell d’hores. No res.

—Què són tots aquests regals?

—No ho sé. Bé… No. No ho sé.

La Lluïsa li va donar un cistell amb menjar. Allò no era una sorpresa, ni un detall. No. La Lluïsa l’hi portava cada setmana. Després s’asseien vora el foc i veien les guspires pujar, el foc cremar i les brases bategar. Algun dia parlaven, però normalment aquell silenci còmode era tot el que compartien. La Lluïsa era el més semblant a una amiga que tenia l’Esbarzer. O un amor. O totes dues coses. No valia la pena posar-hi nom.

—Agafa el que vulguis, Lluïsa.

—No em fa falta res d’això. Tot per a tu.

—A mi tampoc em fa falta. Ho cremaré tot.

—Adeu, Esbarzer.

—Adeu.

L’Esbarzer va comprovar que no podia moure’s per la seva cabana. Massa pellofa que no necessitava. Mantenint el seu rostre inexpressiu, amb les mans va començar a apartar coses, a tirar-les cap a una vora. Era igual el valor material que tinguessin, la qüestió és que molestaven. Es va anar obrint camí. Buscava alguna cosa soterrada enmig d’objectes lluents nous de trinca. Desenterrant, desenterrant, va fer sort: per fi va trobar la seva ronyosa butaca. A sobre hi dormia la Punxa. Per fi va poder-se asseure tranquil. Per fi va poder trobar el son. Quina tarda més estranya que va viure.

—Més coses, més coses… Ah, sí! Si fos el cas que no hi hagués aquesta molsa, el terra… el terra estaria fet pols. Mai millor dit. Amb l’aigua i tot plegat s’aniria desfent i desfent. S’emportaria la terra fina, que és la bona. Mira, per dir-ho d’una manera més clara: la molsa va molt bé per a la pell del bosc, m’entens?

—Sí.

—La molsa és molt, molt, molt important. Sembla que no hi sigui, però també fa viure el bosc. Tu ho tens clar que no vols seguir fent de caganer?

—Sí.

—Molt bé, molt bé. Per tu faràs. Si mai veus algú tocant la molsa, tens tot el permís per trencar-li la cara. La molsa no es toca.

Porcs Fers

—El bosc està ple. Massa vida. Molts animals. No és normal. El bosc està massa ple… No ho notes, Esbarzer?

—No.

L’estiu va passar com sempre: de pressa. El poble va celebrar la festa major amb una pena terrible perquè el Sant Prepuci no apareixia per enlloc. L’alcalde, per mostrar la seva preocupació, anava passeig amunt, passeig avall capcot i amb les mans a les butxaques. Era la seva manera de transmetre al poble que estaven treballant en la recuperació de la sagrada pelleringa.

I tret d’això, tot va anar seguint la línia de les coses que passen i que tornen i que, al cap d’un temps, tornen a passar. Un rector perdut i un pellingot extraviat no faria que la gent deixés de gaudir dels vespres frescos als carrers, de les tardes caloroses rere les persianes, dels banys als tolls del Moll de l’Os, dels primers amors d’estiu a les fosques, de les revetlles estivals a la plaça… Per ensorrar tot això calia alguna cosa més.

El matrimoni Turbat ho sabia, però cada nit se’ls oprimia el pit amb el mateix pes: «Qui farà de caganer?» Les converses n’anaven plenes, però tothom estava segur que l’Esbarzer al final recapacitaria i s’acabaria el problema. «Per sort, ja som a setembre i tot es va posant a lloc». Si l’elecció hagués estat entre trobar el rector o recuperar el caganer, bona part del poble ho hauria tingut clar.

De fet, ja ningú no s’esperava trobar el rector, les sortides per anar a rescatar-lo romanien en la memòria com un record llunyà i curiós, tot i que la Carmeta Peülles i altres senyores encara el ploraven en la intimitat, eixugant-se les llàgrimes per sortir al carrer. Però la majoria sentien que ja havia passat i, escolta tu, tampoc estaven tan malament: «Si és viu, ja deu ser una fera».

—No, no… No és normal. Per ser setembre hi ha massa vida. Mira el sotabosc. No s’hi pot ni caminar.

El Ramon, preocupat, va alertar que el bosc sobreeixia per tots els racons. Per resoldre aquesta superpoblació de bèsties, qui començava a ocupar el bosc eren els caçadors. Sortien contents i carregats de metralla per disparar. A la tornada, tota aquella pólvora i tot aquell ferro s’havien convertit en animals, animalons i animalots amb els ulls oberts i la mirada perduda. Morts i rebentats. Un bon dia era tornar amb molta mort als braços. Era un intercanvi violent que formava la banda sonora dels dies de setembre: «Pam, pam, pam». Després de cada tret, la gent del poble somreia dient: «Un altre». Com més ple estava el bosc, més trets es necessitaven. Això sempre havia anat així.

La caça i tota la seva mortaldat era la base ferma de l’alimentació del poble. La gent de Sant Gonera no era salvatge. Ni de bon tros. Simplement, s’havien acostumat a fer tres àpats al dia i, naturalment, en tots s’hi podia trobar un bon tros de tall. La dieta variada consistia a anar combinant els animals que es menjaven: que si un cabirol, que si un porc fer, que si un esquirol, que si un conill… Allà es menjava tot el que hagués estat matat per una bala o un perdigó. Els caps de setmana, coincidint amb les caceres més reeixides, es muntaven uns sants tiberis a la plaça del Caiman que destil·laven alguna cosa de ritual. Ben d’hora marxaven els caçadors. Quan tornaven al migdia, s’escorxaven les pells, es buidava la sang, es tallava la carn, es lligaven els embotits i, al final, es menjava la carn morta de la setmana anterior. Un cercle perfecte que greixava la roda social de Sant Gonera. De fartanera en fartanera.

Però aquell dissabte la cosa va canviar. A mitja tarda encara no havien tornat els caçadors, i això que les escopetes havien deixat de tronar a mig matí. Havia passat alguna vegada que el grup de caçadors s’havien allargat amb l’esmorzar, se’ls havia ajuntat amb el dinar i havien tornat al vespre fent catitombes. Però aquell dia va ser diferent: per a aquells caçadors, es va fer de nit a mig matí. Aquell dia els tocava a un grupet de cinc. Cinc caçadors joves i afamats que durant les primeres hores del dia ja havien matat una desena de porcs, uns quaranta conills i algun esquirol que de divertit i juganer que era va acabar ben mort. Allò donava per a un banquet d’ossos. Però quan van aparèixer sortint del bosc, cadascú arrossegava un sac que no semblava transportar tota aquella mortaldat.

—Què són aquestes cares?

Cap dels caçadors va respondre. Semblava que s’haguessin caçat la llengua. La resposta a totes les preguntes que els feien eren uns cops de coll terribles per empassar-se la salivera. Tremolaven. Tanta valentia cohibida per tanta por feia impressió i tot. «Són ben folls. Ara fan teatre. Deuen anar borratxos». Finalment, un d’ells va tenir el valor de respondre.

—Què foteu! Per què no xerreu, canalla?

—Hem trobat uns morts.

—Tranquil·litat, canalla. Porteu-los a la plaça.

—Entesos, Onofre. —Així es feia dir aquell dia l’oracle del poble, que va posar calma mentre es llepava una ferida recent al genoll.

Tothom esperava que fos una broma. Uns morts? Què volia dir uns morts? Quants n’havien trobat? Que n’hi havia… un a cada sac? Qui més qui menys sabia que allà havia passat alguna desgràcia i ningú es veia amb cor d’afinar en quina direcció anava: «Però quanta gent ha mort dins el bosc?»

—HAN TORNAT ELS CAÇADORS! NINGÚ SAP QUÈ ELS PASSA! DIUEN QUE L’HAN TROBAT! REPETEIXO! DIUEN QUE L’HAN TROBAT! —cridava el Valentí Espinguet, que captava més enllà de les quatre paraules dels joves cagats de por.

El matrimoni Turbat va arribar ràpidament a la plaça del Caiman a controlar-ho tot. La Dolors dissimulava l’ànsia de veure el contingut d’aquells sacs. Van arribar amb l’esperança i el temor que haguessin trobat mort el seu fill. La cosa era així de dura: preferien que el seu cos fos mort que no… Bé, ja hi arribarem, a això. La Dolors arrossegava el cos del seu marit, que mastegava una branca que ell pensava que era de regalèssia, però en realitat era un branquilló de pi normal i corrent.

—Ho hem comptat per sobre… Com a mínim n’hi ha cinc. Cinc cossos. Ara, de sencer, cap. Estan tots trinxats, esberlats… —va dir l’únic caçador que semblava tenir esma per xerrar. La resta, després de deixar el sac a terra, es van posar a plorar. Un tremolava com una fulla i es mossegava la llengua. Li sortia sang de les comissures dels llavis de serrar tan fort. «Aquest sagal quedarà per espantar ocells».

Es va organitzar una rotllana natural al voltant dels sacs. Es va formar seguint els principis de la incertesa i la voracitat: ningú no s’atrevia a atansar-s’hi gaire, però ningú se’n volia separar del tot per no perdre’s res de res. Tothom sabia que allò no els deixaria dormir, però tampoc haurien dormit si no ho haguessin vist.

Per fi va arribar la Lluïsa, l’Escurçona, que a més de prostituta era apotecària, infermera, metgessa i, per a alguns —la majoria homes desconfiats, clients i mossegadors d’escuradents—, bruixa i embruixada. Avançava a pas lent i sonava com una cadira d’una pota. Tot i que les males llengües xerricaven maldats i alquímies de la seva persona, tothom, quan veia la mort dirigir-se cap a ells amb massa familiaritat, s’entregava a les seves cures. Feia gràcia veure els patricis del poble, descreguts de mena, untar-se amb els ungüents preparats a base de saliva de bruixa, cua de rata, llengua de mula i herba escompixada de verge. Era graciós, però així era el poble.

L’Escurçona va acostar-se i va inspeccionar, a poc a poc, els sacs. Es va fer el silenci. «Collons quin silenci!», «Calla, collons!» Ni el Fermí Espinguet no va cridar. No tenia ni veu ni ganes de fer-la servir. Cerimoniosament, la Lluïsa els va inspeccionar un per un i els va fer mala cara un per un.

—Ai, ai, ai… —murmurava el poble com si es tractés d’un cor grec.

La gent no s’atrevia a xerrar. «Em sembla que alguna cosa no va bé…», «Com ha d’anar bé si tenim cinc cadàvers a la plaça del poble!», «Què dius?», «Que callis, collons!»

Finalment, la Lluïsa es va dirigir als gonerius i a les goneriues. Parlava amb una intensitat màgica. No semblava l’Escurçona de la cabana.

—Una bona i una mala notícia assetgen avui el nostre el poble…

—Xerra normal, bruixa! —va etzibar un senyor mig amagat a l’última fila.

—Voleu deixar-la parlar? Diguis, Escurçona, diguis —va haver de saltar la senyora Turbat.

—Per una banda, la terrible i malastruga notícia és que la mort ha fet acte de presència a la vila. Quan ningú no l’esperava, ella ha fet cap. La mort sempre ataca per l’esquena. A traïció, com les desgràcies més doloroses…

—No t’enrotllis, bruixa! —va repetir la veu des de la llunyania.

—Un altre cop? Manel, fot el camp! No et vull veure per aquí, fot el camp! No t’amaguis, no, que et veig! Fora! —La senyora Turbat va expulsar el Manel dels Pèls, un dels homes més peluts que es recordava al poble—. Continua, si us plau.

La Lluïsa anava inspeccionant els sacs, lluny dels crits, lluny de la gent.

—La mort ha fet acte de presència, però tot sembla indicar que no ha aparegut amb tanta força com crèiem. Sí, hi ha mort dins els sacs. Però no, no són cinc. N’és un d’escampat pels cinc sacs.

—EL RECTOR! —va exclamar per inèrcia i impuls el Fermí Espinguet—. HEM TROBAT EL RECTOR! MORT! BEN MORT!

—Oh! Desgràcia! —va cridar a l’uníson el cor tràgic d’habitants del poble.

Si la processó havia estat macabra, la reconstrucció del cos fou molt més que tètrica. L’Escurçona i alguns voluntaris buidaven els sacs i col·locaven les parts allà on havien d’anar. Un trencaclosques senzill però rotundament fastigós. Això sí, ningú no s’ho volia perdre: la majoria s’aguantaven el vòmit a la boca i d’altres el deixaven brollar als escocells dels arbres. Tot un espectacle indigne de veure. Tanmateix, en aquest panorama repugnant hi havia una cosa meravellosa que va fascinar els espectadors. El cos encaixava perfectament, no li faltava cap part. En aquell moment es va trepitjar la desgràcia i va aparèixer el punt d’orgull i de satisfacció de quan tot encaixa i res no hi falta. Això va provocar algun somriure pietós i un tímid, molt tímid, aplaudiment.

Un cop el cadàver va estar muntat, l’Escurçona va parar atenció a tota la fauna cadavèrica que residia en aquell cos. Hi havia de tot: larves de mosca verda, les primeres que havien habitat el cos quan encara era fresc i desitjable, havien deixat pas a escarabats enterradors, fanàtics de la carn inflada. Tot allò encara hi residia, però els habitants encara eren més. Perquè la descomposició, progressiva i sense presses, havia portat histèrids, fanàtics depredadors de les larves dels insectes cultivats en bona carn. I quan la descomposició era avançada… Bé, crec que queda clar que el viver d’insectes i altres espècies era farcit. Molt farcit. Un menú de diumenge. Un àpat llarg. Una sobretaula infinita. No cal continuar enumerant bitxos.

—NO ÉS EL RECTOR! TOTHOM ATENT! NO ÉS EL RECTOR! —va anunciar ràpidament el Valentí després d’acostar-se a un pam del rostre cadavèric.

—És un cos d’home…

—Ai… —se li va escapar a la Dolors.

—És el carnisser!

—Encara rai… —va deixar anar la senyora Turbat, i es va quedar més tranquil·la. Potser més tard tornarien els fantasmes, les angoixes i les penúries pel seu fill, però això ja seria un problema de la senyora Turbat del futur. D’altra banda, el Pepito tenia prou feina a espantar una mosca verda escopida pel cadàver que se li anava posant als llavis com per, a més, haver-se de preocupar d’allò.

—TOTHOM TRANQUIL! NOMÉS ÉS EL JORDI FARDA!

Només era el Jordi Farda, l’antic carnisser del poble que per uns problemes amb la beguda s’havia vist obligat a deixar el seu ofici: treballar begut amb ganivets tan esmolats li havia fet perdre vuit falanges de cada mà, i això per a un carnisser de poble era un escull massa costerut. Primer havia fet pena, però més tard el que feia era nosa. Havia hagut de fugir del poble quan va tenir problemes amb els Turbat i altres famílies. Resulta que els trossos de dits que havia perdut van aparèixer dintre d’unes botifarres que li havien comprat.

El cadàver va quedar muntat al mig de la plaça i la gent va celebrar, amb il·lusió però sense un entusiasme excessiu, això sí, que aquell cos no fos el del rector. La Carmeta Peülles es va senyar unes cent vegades en un minut de la joia que tenia. Si bé és cert que gairebé ningú esperava el rector, els complicava molt la vida tenir un trencaclosques de cadàver sant enmig de la plaça. Sense cos, sempre hi havia lloc per a l’esperança o, simplement, per a l’espera.

—Està ben trinxat. Com ha passat? —va dir l’Esbarzer en arribar i veure la mort estirada a la plaça.

—Doncs no ho sé pas… Potser són les Feres. Jo ja no en tinc ni idea. Em penso que he de deixar d’una vegada d’anar al bosc… Ja no l’entenc. Hi ha massa vida, i ara també hi ha massa mort. Aquest bosc ja no és el que era —va reconèixer el Ramon una mica desorientat pels successos mentre picava unes olives.

L’Esbarzer havia viscut tota la vida al poble i mai no havia sentit a parlar tant de les Feres com aquells últims mesos.

—Un altre cop les Feres? —va demanar l’Esbarzer.

—No ho sé… Sí… o no… Segur que no… Xerrameca. No em facis cas. Una cerveseta?

—Ja no bec.

—Eres més divertit quan bevies. T’ho havia dit, no?

El Raimon de Matafaluga, així es feia dir després de caure unes dotze vegades pel mateix marge, a part d’oracle i pangeista de convicció, era el mestre del poble. Feia aproximadament una centúria que tot goneriu i goneriua que s’alçava en aquella vila havia passat pel seu adreçador. Abans de ser-ho, després de deixar la ferreteria familiar, havia estat un saurí molt important a la comarca. Ho va deixar al cap d’uns anys perquè mai no va trobar aigua, una frustració molt gran per a un saurí. A l’escola era un pou de coneixements i s’esforçava per transmetre tots i cadascun dels sabers que havia adquirit en tots els seus anys de vida: «La història ens porta a la idea que el temps és circular. Això es demostra en la repetició contínua dels esdeveniments històrics. I no pot ser d’una altra forma: això és el que li dona coherència. Si tot fos una línia endavant, aniríem perduts perquè no sabríem què ens toca viure. Com que el que vivim tard o d’hora s’acabarà repetint, si no ara, d’aquí a unes centúries, l’espècie humana viu en una tranquil·litat vital absoluta perquè ja sap què passarà més endavant. És per això que és totalment lògic i causal dir que d’aquí a uns anys, molts o pocs, el món s’acabarà transformant altra vegada en el que va ser: un gran continent únic rodejat de mar. Cada vegada som més els pangeistes convençuts que això serà així i que no hi ha marxa enrere».

La canalla del poble s’escoltava amb atenció tot el que explicava l’oracle, perquè tot el que narrava adquiria un caire meravellós, com de rondalla. El món que anava més enllà de Sant Gonera i els seus boscos s’obria com un espai curiós, ple d’excentricitats i elements extremament grossos i, sovint, extremament inútils.

«Una vegada van voler fer arribar el tren fins a Sant Gonera. Ho tenien tot a punt: una locomotora, quinze vagons, quilòmetres de vies… Només faltaven uns mesos de treballs i ja estava. Doncs resulta que quan van començar a fer lloc al bosc per encabir-hi la via, algú es va començar a menjar els ferros. Mai va arribar el tren a Sant Gonera i encara no se sap qui es va cruspir les vies».

«He sentit a dir que a França han inventat un aparell que pot arribar a canviar la humanitat. L’hipnosiàtic, en diuen. És un aparell que t’ho fa tot mentre tu pots estar dormint: t’agafa i et porta a la feina, t’agafa i et cuina, et fa fer esport mentre fas una becaina. Ho canviarà tot».

«A l’altra banda de l’oceà —que l’oceà és posar com centenars i centenars de Moll de l’Os un al costat de l’altre— hi ha un circ que, en lloc d’entretenir la gent, l’avorreix. I es veu que té un èxit increïble. És el futur. Tard o d’hora arribarà a Sant Gonera».

Mai s’havia vist uns escolars que escoltessin amb tanta atenció i devoció el professor. Feia anys, més dels que viu algú que viu molt, que no hi havia un incident a l’aula, ni una campana injustificada, ni una excusa per emmascarar un incompliment. Encara més, els progenitors havien de forçar els més petits a quedar-se al llit mentre reposaven de les altes febrades, les ruptures d’ossos o les picors de la sarna. Per a la canalla, anar al col·legi era tan important com per als grans anar a missa.

L’Esbarzer també va ser un d’aquests infants. I aquells dies de trasbals al poble per la troballa del carnisser esquarterat, pel record del rector i el Prepuci, per les pressions que rebia per fer de caganer i, sobretot, pel tràfec que portava el Ramon amb el bosc, li feien recordar perfectament el vespre de juny en què el Marçal, així es va fer dir aquell dia l’oracle, que s’arrossegava perquè tenia les dues cames fracturades, se’ls va endur d’excursió i els va explicar la història de les Feres.

—Quan Sant Gonera encara no hi era, ja existia alguna Fera. Però quan Sant Gonera es va instal·lar, llavors sí: llavors es van multiplicar. I quan alguns dels primers pobladors van decidir abandonar la vila, llavors el bosc es va omplir del tot. Perquè això són les Feres: persones que fugen, persones que s’embosquen, persones que es transformen en bèsties enmig del bosc, persones que a partir d’aquell moment mosseguen, espanten i fugen. Tota la vida fugen. Una vegada hi va haver una guerra: molts van lluitar, però molts d’altres es van amagar bosc endins. Aquells covards ara són tots Feres, i un cop la Fera s’ha transformat, mai més pot sortir del bosc. Llevat que algú la mati i la deixi ben cuita. Aquest és el càstig del bosc: no sortir de dins seu si no és amb els peus o, millor dit, amb les potes per davant i una escopetada al cor.

»Les Feres eren persones que ara són bèsties i tenen moltes formes. Un porc fer pot ser una Fera, un cérvol pot ser una Fera, un corb pot ser una Fera, un conill pot ser una Fera… Tot el que es mou pot arribar a fer mal com una Fera. Tots els animals són Feres? No. Però sí que totes les Feres són animals.

»No us penseu en què n’hi hagi tantes. No us ho penseu pas. Però sí que hi ha èpoques en què n’hi ha més i èpoques en què n’hi ha menys: si el poble està tranquil, les Feres s’avorreixen i s’embosquen dins les seves grutes i tots els forats que habiten. És llavors quan el Fons del Bosc, un lloc del bosc on no us heu d’acostar mai, se satura de Feres. Allà viuen més o menys tranquil·les, amb la seva vida de Fera.

»Però si el poble s’esquerda, oloren sang i ataquen. A poc a poc, comencen a omplir el bosc amb la seva desgràcia i es van acostant al poble. Quan els caçadors carreguen els sacs d’animals morts en poques hores, vol dir que les Feres s’atansen. Si els costa tot un dia, és que el poble està tranquil.

»Si els caçadors venen amb els sacs plens, dissabte rere dissabte i diumenge rere diumenge, s’han de menjar les Feres. Perquè les Feres no són mortes del tot fins que algú no se les menja. Tots aquells que van fer mal abandonant el poble són l’aliment dels que hi perviuen. Matar i menjar Feres és l’única solució per mantenir el poble en pau i el bosc net i tranquil.

»Així que ja ho sabeu, en aquesta vida es pot ser moltes coses, les coses que vulgueu, però no sigueu mai una Fera perquè ja sabeu com acabareu».

En aquell moment, el Marçal va sentir un esquirol despistat que li rondava pels peus. Malgrat la ceguesa, el va sorprendre amb la mà i li va clavar una mossegada. La canalla va fer cara de fàstic, però ell va riure.

—Una Fera menys.

A l’Esbarzer aquella història li havia fet molta gràcia, molta més que la del vaixell que va travessar tot el món per sota de l’aigua i que era incapaç de tornar a la superfície perquè s’havia perdut per sota dels continents. De fet, d’aquí va néixer la seva passió pel bosc, a partir d’aquí va començar a seguir el Ramon, a preguntar-li coses. Més que por, sentia fascinació per aquelles criatures. Volia conèixer alguna Fera, però això no ho podia dir a ningú.

Durant aquells dies de trascolamenta, més d’un passejador va tornar derrapant del bosc: «M’ha semblat veure una Fera!» Durant aquells dies de trascolamenta, el Ramon va començar a estar estrany, a escriure moltes coses, a acostar-se més al poble que al fons del bosc.

Aquell mateix vespre, l’Esbarzer va sorprendre el Pepito Turbat voltant pel bosc amb les mans a les butxaques.

—Senyor Turbat… què hi fa al bosc, a aquestes hores?

El senyor alcalde va fer un salt d’espant. Enraonant com podia, va iniciar una retirada més aviat pansida:

—M’he perdut. Això, sí. M’he perdut. Has vist alguna Fera? Vigila amb les Feres… Adeu… I vigila amb les Feres. N’has vist alguna? On? Diuen que tornen les Feres i que el bosc n’està ple. Jo no n’he vist cap… Bona nit.

La Processionària

Quina vergonya, quina vergonya. L’últim cap de setmana d’octubre va arribar una notícia important. Ningú en va conèixer les fonts, ni ningú va arribar a saber mai qui havia traginat aquella informació fins al poble. No se sabia del cert quina quantitat de veritat posseïa, però tothom en va fer cas.

Resulta que el rector, l’antic rector, el rector perdut, era conegut arreu del país (i segurament això és el que l’havia acabat duent a Sant Gonera, el lloc més allunyat dels llocs allunyats de tot el país). El rumor parlava d’una família extraordinàriament rica que comerciava amb llet de vaca i d’un fill curiós i extravagant que havia cercat tota la vida l’exotisme fugint de tanta opulència. Era una ovella negra, un bala perduda, que havia viatjat per mig món deixant infortunis i deutes al seu pas. Després havia renunciat a l’aventura per buscar el sentit de la vida en el negoci de fer negocis. Havia iniciat un fotimer d’empreses en tots els sectors imaginables: havia intentat especialitzar-se en les soles de sabata de cuir, en les ulleres de fusta de boix, en el conreu a gran escala d’ortigues, en la creació d’aparells per guanyar diners seguint l’orientació solar… Durant tot aquest temps la seva força creadora havia estat gairebé tan gran com els fracassos que havia anat llaurant. Després d’haver arruïnat mitja família, la mística va aparèixer a la seva vida. Va ser un regal del cel que marxés de casa. Llavors, més pelat que un cim ventós, es va refugiar a la cova de Sant Gerislau, en els intestins més profunds de la Muntanya Màgica. Més sol que un mussol, va abandonar-se a la pau pedregosa d’aquella gruta. Quins silencis més llargs i quines nits més fredes.

Dos anys després de l’exili pietós del seu fill, els pares, vaquers que havien refet el seu imperi làctic, ja el donaven per mort. Els omplia el cor que hagués finat en ple èxtasi religiós, senyal inequívoc que podien estar tranquils per l’ànima del seu petit gra al cul. Però no va ser pas així: dos anys després el fill pròdig va tornar a picar a la porta de la masia familiar. Portava els cabells fins als genolls, la barba se li escampava fins als turmells i tenia el cos cobert d’una espècie de capa fúngica verdosa. Cardava un fàstic gros.

—Pares, m’acolliríeu novament?

—Qui és?

—El nen. Ha tornat. Porta bolets a l’aixella.

No va tardar gaires dies a recuperar la seva pulcra aparença. Perquè si bé no havia estat un bon viatger, ni un bon empresari, ni un asceta perenne, el que no li faltava era l’atractiu. Era preciós. Per això al bisbe de la contrada li va estranyar tant que es volgués dedicar a l’estudi i a la transmissió de les sagrades escriptures.

—No veus que això és ofici de lletjos i descreguts? —li havia dit de broma el bisbe.

Un cop fet el pas, va ser el millor de la seva generació: els seus sermons eren els més complets i intensos, les seves pregàries les més ben entonades, i els seus silencis els més pregons. Per això va tenir la sort de ser el primer de la quinta a exercir de rector. I aquí va aparèixer, com ja es veia venir, un altre conflicte. No va trigar a córrer el rumor que d’ençà que havia arribat a la parròquia s’havien multiplicat les catequesis. Concretament, les catequesis a senyores que fins a aquell moment encara no havien vist del tot clar el tema del creure en un Déu omnipotent. No se sabia ben bé per què, però en la vida grisa d’aquelles senyores de mitjana edat enclaustrades a la cuina humida de casa seva, fins a aquell moment poca llum celestial hi havia arribat. Al principi tot va anar fent, però quan alguns senyors s’adonaren que les catequesis s’allargaven fins als vespres i s’escampaven fins als caps de setmana, alguna cosa els va alarmar. «Una cosa és creure en Déu i una altra cuidar-lo més que a naltros!» Aquests senyors no és que fossin molt vius, ni molt desperts, però feia dues setmanes que no els apareixia un plat calent a taula i l’estómac els va començar a remugar. Eren més de reflexionar amb la panxa que amb el cap. No res.

En poc més de mig any, un contuberni de senyors amb el barret ple de pipes es van presentar personalment a la cambra del capellà amb un missatge molt clar. Les formes segur que no van ser les més apostòliques, però poc més se’ls podia demanar a aquells vestrussos enrabiats.

—Si vols continuar vivint i cardant amb devotes, fot el camp cap a un altre poble.

El missatge va ser bastant clar. No li va costar entendre aquell suggeriment. Així va ser: després d’aquell poble en van venir una desena més. A tots li va passar el mateix, però sempre fugia abans que les dalles apareguessin rere les finestres de la rectoria. Un supervivent. Això era el que havia arribat al poble. Veritat? Mentida? Tot era qüestió de voler-ho creure. Com tot. No res.

—Ja no sap tan greu haver-lo perdut, no? Si és una Fera, potser és que s’ho mereixia. Ai, era una broma. No deixa de ser una desgràcia —va afegir la Dolors Turbat, cohibida davant d’un grup de senyores que lligaven botifarres.

—És tot rum-rum. Segur —va aclarir la Carmeta Peülles—. A més a més, això aquí a Sant Gonera res de res. Jo aquestes coses no les vaig veure mai.

—No, no. Segur que no —va dir pietosament la Dolors Turbat.

—El que no està clar és com ens ho farem pel pessebre vivent, eh? Falten menys de dos mesos i l’Esbarzer encara diu que no… Això sí que és una desgràcia de veritat. Tot això del rector és xerrameca, però això del pessebre sí que és greu —va dir per desviar el tema la Carmeta mentre deixava anar un farcell de quinze botifarres ja lligades.

—No et preocupis. No heu de patir: ho farà.

—Ja, però… i si no?

—Tenim altres alternatives, no us preocupeu —va deixar anar la Dolors per treure’s de sobre aquell conjunt d’ulls.

—Sí? Qui, qui? Va, digues.

—Doncs… l’alcalde mateix! —va respondre la Dolors mirant afablement el seu marit, que en aquells moments estava empaitant un colomí que se li havia cagat a la boina.

—Sí? —van saltar totes com fures desnodrides sobre una ratota morta.

—Sí, sí…

—Millor. Hi ha molta gent al poble que no ho veu clar: entre el bosc ple de Feres i això… No és un bon any. No ho és pas. Fins i tot el Ramon diu que no havia vist mai el bosc així… Si tinguéssim el Sant Prepuci, que sempre ens ha salvat dels mals auguris. Però ni això! —va dir la Carmeta plegant el braços i fent que no amb el cap.

—No et preocupis, que tot anirà com ha d’anar. Com sempre. Ara torno.

Era a finals d’octubre i, com una processó d’aquelles fastuoses dels anys bons, els caçadors van arribar a la plaça. Anaven carregats de mort. Molta mort. Era diumenge de Feres i des de feia molts anys, alguns ni ho recordaven, no s’havia vist una cacera com la d’aquell dia. La pila de cossos morts enmig de la plaça era més fàcil saltar-la que donar-li la volta. Havien fet curt de tot: de carros per arrossegar la carnassa, de bales per disparar, de caçadors per anar matant. «N’hem deixat moltes de vives!», «No ens ho atrapàvem!», «Disparessis on disparessis mataves alguna Fera. Jo no ho havia vist mai». El Ramon se’ls escoltava fent que sí amb el cap. Realment el Ramon no hi era. Feia molts dies que no hi era. No estava fi.

Després d’endrapar la fartanera, la Dolors va abandonar un moment la plaça. Va fugir amb presses. En girar la cantonada, aprofitant una claveguera oberta, es va posar a vomitar. Semblava una font alimentada pel desglaç brollant a principis de primavera. No és que es trobés malament: això és el que feia cada diumenge de Feres. En el fons no podia suportar la idea d’estar paint a l’estómac tranquil·lament el seu fill. Podia fer-se a la idea que s’hagués convertit en una ferota, però d’aquí a devorar la seva criatura, hi havia un tros llarg.

Es va eixugar les comissures de la boca enllardades, va arrefeixar-se el vestit i va tornar. No havia passat res, allò ho feia cada diumenge de Feres. Era el pa de cada dia.

—Dolors, escolta: allò que has dit que faria de caganer, ho has dit de broma, oi? Hi ha unes senyores que ja ho estan dient a tot Cristo! No fotem, eh! Jo no puc fotre de caganer, hòstia. Que soc l’alcalde!

—Pepito, això ara no toca!

—Sí, esclar, això no toca. Doncs fot-t’hi tu!

—Pepito, la mare que em va parir, eh! Tu no, eh! Tu no!

—Entesos, entesos.

I el Pepito, posant-se les mans a les butxaques, va marxar un tros enllà clavant puntades de peu a un ronyó de Fera que algú havia tirat a terra. Li va durar poc l’emprenyada perquè aviat es va entretenir mirant una fila d’erugues que travessaven la plaça en direcció al bosc. Erugues a l’octubre. Res d’allò tenia gaire sentit. No res.

—Sempre t’he explicat que al bosc hi ha una pau, una calma pròpia, que ho ordena tot. Però també t’he de dir que el bosc té molts enemics, com els incendis, les malalties… Mira allà… L’eruga del pi. Resulta que és una papallona que fa els ous a les fulles dels pins, i quan surten els ous apareixen unes eruguetes que es comencen a fotre les fulles. Entre totes comencen a apriar-se un niu de seda. Allò blanc d’allà dalt, veus? Doncs els hauríem de cremar tots!

L’Esbarzer voltava sol pel bosc mentre recordava alguna lliçó del Ramon. Més sol que mai. Després d’uns mals de cap terribles i d’unes suors inhumanes, el Ramon havia abandonat la cabana del bosc. El Ramon del bosc ja no era del bosc. Ara només era el Ramon que ocupava una petita estança a l’hostalet del poble, el Ramon que cridava a les nits sense explicació aparent, el Ramon que no sortia de l’habitació, el Ramon postrat a la cadira de l’escriptori embrutant fulls, el Ramon novel·lista que s’havia menjat el Ramon del bosc. El Ramon del no res.

El bosc estava saturat de vida i el poble de llengües que no paraven de parlar. La Dolors Turbat feia dies que no podia dormir, que li picava tot el cos, que l’empaitaven els gossos, que li queien els cabells com agulles de pi durant les ventades, que tot la cansava i que res l’omplia. Malgrat tot, aquell dia, passejant pel mercat estava esplèndida. Esplèndida com sempre. No podia ser d’altra manera. Quin remei.

—Us creieu vosaltres que si l’Esbarzer fos d’aquí, però d’aquí de tota la vida, estaria passant això que està passant? —xerrava la Dolors mentre comprava el pa—. Vosaltres creieu que justament ara, ara!, hauríem d’estar pendents de si podem fer o no podem fer el pessebre vivent? Vosaltres creieu que si el nen, en lloc de sortir del bosc, hagués estat normal, tot això passaria? Perquè jo no m’ho crec pas!

—Esclar, esclar… —van respondre amb cantarella dues senyores que l’escoltaven atentament.

—Ja fa molts anys que va arribar i el vam cuidar com si fos nostre. Per poc no es mor, però a casa no li va faltar de res. De res! Qui seria capaç d’abandonar una criatura acabada de parir a la intempèrie del bosc? Vosaltres ho sabeu? Perquè jo no, però m’ho puc imaginar.

—Qui, qui? —s’animaven les senyores cada vegada més esparverades.

—Diuen moltes coses, però encara mai ningú no s’ha atrevit a dir-les fort, que se sentissin. Potser ha arribat el moment: si el nen va arribar al poble, senyal que venia del bosc, i qui sap si venia del Fons del Bosc. Ja sabeu vosaltres què s’hi amaga allà. Ja sabeu què hi viu allà…

—Les…

—Les Feres. Exacte! I les Feres sempre volen fer mal al poble. Per això hi són i per això van néixer. Si ell vol desmuntar el poc que ens queda al poble, potser és moment de dir-ho d’una vegada: fill de Feres! És un fill de Feres!

—Per Déu, verge santa…

—Aquests nius dels collons aguanten molt. Aguanten el xargueno perfectament, aguanten la calor… Fins i tot es poden gelar! Moren les de fora, però les de dins, quan els toqui sortir, sortiran perfectament. Gicades allà a dins, són pràcticament indestructibles.

Mentre marrava sol pel bosc, l’Esbarzer continuava recordant tot el que havia après del Ramon: animals, arbres, vegetació, temps… I les Feres, allò de què tothom parlava sense saber i que tothom temia sense veure. A primera vista l’Esbarzer estava bé, perquè posava la mateixa cara de sempre. No en tenia cap altra. Feia dies que ningú no s’acostava a xerrar amb ell, la gent li feia vores i des de la cabana havia començat a sentir crits llunyans: «Traïdor! Ferota! Esberlat et quedis!» L’única que apareixia per allà era la Lluïsa, que li xerrava del pols accelerat del poble, de la respiració entretallada de la gent i dels nervis i les tremolors de Sant Gonera. Una espècie de col·lapse saturava la circulació de la vila i tothom el culpava a ell. De fet, la compra que la Lluïsa li portava cada vegada contenia la carn més magra, la verdura més passada i la fruita més podrida. No res.

—Esbarzer, no paren de parlar de tu. L’altre dia recordaven un dia quan bevies, quan eres agradable, això ho deien ells, que vas aparèixer al bar quan es feia fosc. Aquell dia havies treballat sol perquè el Ramon estava malalt amb unes febres alpines. Jo què sé, això deien ells. Doncs explicaven que a l’entrar al bar, quan vas obrir la boca, sense voler-ho vas escopinar una gran bola de pèl. D’un pèl dur com el del senglar, fi com el de conill, curt com el de gat mesquer. Es veu que tothom es va quedar parat. Ningú va entendre res. «Vomitava pèl. Quilos de pèl!», explicaven. Més d’un deia que de la curiositat inicial es va passar al terror. Es veu que no paraves. «Però ara bé lo bo…» Un va dir que quan es va acabar el pèl i ningú no sabia on mirar, tu, arrossegant la llengua com podies, vas dir: «A veure si ja no ens podrem cardar el bestiar, ara. Per què pariu aquestes cares?» Tothom va riure i la memòria etílica dels parroquians va eixugar per sempre més l’anècdota. Fins ara, que tot els serveix per… Escolta, em fas patir, Esbarzer. Segur que estàs bé?

—Sí.

—Entesos, entesos. Si necessites alguna cosa, només m’ho has de dir. Bé, ja sé que mai m’ho diràs. No?

—No.

—Jo vaig tirant, que al final jo també m’he d’anar guanyant la vida. Cuida’t molt, Esbarzer.

—És un defoliador, i ja has vist tu, hi ha pins que perden totes les fulles. Això no és que estigui mort el pi. L’any a sobre torna a brotar; menys, això sí. On carda més mal és al creixement del pi. Quan comencen a atacar les erugues, els pins es queden xics, que millor és aixafar-los i gicar-los al foc.

L’Esbarzer passejava amb l’únic que li quedava, la Punxa, aquell gossot que li feia companyia apiadant-se l’un de l’altre. I, malgrat tot, continuava fent-se fosc cada nit. I amb el xargueno intens d’aquell novembre, la foscor encara semblava més negra que mai. No res.

La Dolors va arribar a casa carregant la compra als braços. Una suor freda li travessava el front com una corrua d’erugues. Hauria defallit caient a plom per terra si la Dolors Turbat no hagués sigut la Dolors Turbat. Ser ella li donava una fortalesa que la podia matar en qualsevol moment.

—Dolors… Dolors, jo no puc fer de caganer —Va sortir a rebre-la, desesperat, el Pepito.

—Calla, Pepito.

—Que no puc! Que soc l’alcalde, per l’amor de Déu! Que he estat pràcticament una estrella esportiva local. Com vols que faci de caganer?

—Que callis, Pepito.

—Si els meus gregaris de les bicis, ves a saber on són ara mateix, s’arribessin a assabentar que he acabat abaixant-me els panta…

—Escolta bé, Pepito: si no es pot fer el pessebre vivent, aquest poble…

—Aquest poble què?

—Aquest poble se’n va a la merda.

—Sí, però…

—Vols fotre el favor de callar, Pepito?

—Sí, sí… Si potser tens raó.

Així es resolien al mas Turbat les converses durant aquells dies. La Dolors cridant i el Pepito marxant capcot i amb les mans a les butxaques. Se n’havia fet costum i normalitat.

—Aquestes erugues baixen de l’arbre, fan com una espècie de forat, i s’enterren. Es converteixen en crisàlide. Hi ha erugues que surten al cap d’un any, però n’hi ha que no en surten fins al cap de tres. A sobre, tenen paciència, les malparides.

Mentre acabava la seva passejada, l’Esbarzer recordava els últims dies. No havien estat gens fàcils: era cert que les hostilitats havien pres cos fent-se punxegudes. Però davant les pedrades als vidres de les seves finestres durant el novembre més fred que havia aguantat el cuir, ell mantenia la cara; davant dels insults de la canalla que l’atacaven allà on només pot agredir la crueltat primària, ell mantenia la cara; davant de la solitud més imposada que una gruta amagada, ell mantenia la cara; davant dels cucs que treien el cap o la cua de tota la carn que comprava, ell mantenia la cara. Quan estava a punt d’arribar a casa del seu passeig vespertí, la Punxa es va posar a bordar. Alguna cosa passava, perquè per estalviar forces aquell gos s’estava fins i tot de semblar gos. Una estranya presència l’esperava davant de casa.

—O sigui que una crisàlide pot estar tres anys sota terra fins que el seu instint li diu que ha de sortir i surt. Tres anys. Tu saps què són tres anys? El que no s’explica és com no es podreix: amb la humitat i tot… Però combaten els bacteris, la floridura… I no els passa res. Sempre són allà, enterrades.

Ja era fosc quan va arribar. Començava a gelar, el fred estava divertit aquella nit. Va haver d’enfocar amb el llum que portava a la butxaca per identificar què era aquell mur que havia aparegut davant de la seva porta. Quan s’hi va acostar era clar: un castell de cossos d’animals morts que s’estaven començant a congelar. Tots amb els ulls oberts, però mirant endins. La Punxa, esverada com la serpota amb la cua trepitjada, bordava a tota aquella hecatombe de cossos. Era alta la muralla de mortaldat, i el que era pitjor és que impedien l’entrada a casa. Amb aquella gelor, mal vespre per quedar-se a parar la fresca. Un a un va haver d’enretirar tot aquell enllardament animal. Quin merder. Aquell bestiari fet paret tufava a metres de distància, però és que allà davant tombava. Quan estava a punt de fer-se lloc, l’Esbarzer sense voler va prendre un senglar petit foradat pel mig. Va posar la mà a dins i el va alçar com un titella. En aquell moment, l’Esbarzer va arrufar el front. Potser va ser la primera vegada que se’l va veure fer mala cara.

Heura

Només una persona havia arribat fins al Fons del Bosc i n’havia tornat. Només un havia pogut explicar què s’amagava en aquell racó de món enforancat i tenebrós. I ja feia molt temps. D’allò el poble n’havia fet llegenda. Era la història d’un jove a qui li agradava deambular pel bosc: entre jornal i jornal, matava l’estona voltant entre arbres. Aquelles passejades van fer que nasqués una comunió entre ell i tot el que vivia en l’ombra allargassada que creava aquell bosc. Sí, la seva història s’assemblava a la del Ramon del bosc, però tenia un final bastant diferent. Sortia de casa ben d’hora carregant un petit sarró on guardava un toll de pa i unes mossegades de llonganissa per anar domant el cuc durant les marrades bosquines. D’aigua no n’hi faltava pas, es coneixia totes les fonts i tots els dolls que brollaven dins el bosc. Realment, poca cosa més li faltava. Però un dia no va tornar a casa. I l’endemà, tampoc. «Estava jugant amb foc. Ja li dèiem que es passava massa hores al bosc!» La gent es va llançar a buscar aquell jove escardalenc que no apareixia. I ningú no en va trobar empremta: els gossos dels caçadors ensumaven el seu rastre, el seguien, però hi havia un moment que es giraven cap als seus amos amb cara de no entendre res i llavors es posaven a bordar. A bordar enlaire i ensota. Tot seguit, es llepaven l’engonal i començaven a perseguir-se la cua.

La paciència va durar trenta dies. El dia trenta-u ningú va sortir al bosc. La seva família tenia prou feina alimentant els seus vuit germans per preocupar-se pel fill perdut. Mira, dins de la desgràcia, quan es pareix tant sempre hi ha una porció que pot fallar, una flor que es pot pansir fora d’hora. Ràpidament, es va cobrir la desaparició amb una tela gruixuda de normalitat. La gent del poble ho va tenir clar: «Tampoc no és el primer que perdem. Ni l’últim, tampoc serà l’últim!», «Era jove. Ja les tenen, els joves, aquestes coses».

La sorpresa va saltar quan el jove, fet una merda seca, va tornar al poble setanta dies després de desaparèixer. Havia marxat un nen i havia tornat un ancià. La pell se li havia convertit en escorça d’alzina, els dits en arrels de roure i els cabells en agulles de pi. El seu pas era un altre: va marxar amb el trot foll d’un isard endinsant-se dins el bosc i va tornar deambulant com un senglar ferit de mort. Setanta dies com setanta anys. Tothom el va rodejar a la plaça del Caiman. Somrient amb una rialla nova cisellada sobre el rostre amb tacte de mapa vell, va començar a explicar tot el que havia viscut.

—El dia que vaig marxar se’m va fer tard: vaig anar endins, endins, fins allà on no havia arribat mai i, quan el sol es va començar a amagar, no vaig tenir pebrots de tornar. Per això em vaig arrefeixar al tronc d’un arbre, i allà vaig fer nit. L’endemà em vaig llevar envoltat d’arbres. Quina meravella! Tot el meu horitzó era verd i marró i un xic de blau. El primer despertar al bosc sempre és el més bonic. No sabia pas cap on caminar perquè les exploracions sempre eren una mica erràtiques: anar badant, mirant ara això, ara això altre, no és la millor manera de mantenir un rumb més o menys estable. Tot i així, vaig continuar caminant.

»Hauríeu de veure el bosc. Hauríeu de veure com no s’acabava mai. Quin fart de bosc que hi ha. Caminava i caminava i sempre n’hi havia una mica més al davant, sempre igual, però sempre diferent. “Estàs cardant voltes!”, vaig arribar a pensar. Per això vaig començar a plantar fites per marcar els passos. Us podeu creure que no vaig tenir pebrots a retrobar-ne cap? El bosc només fotia que obrir-se endavant. M’heu de creure… Aquest bosc és infinit! Ja no sabia a quin dia passava: penseu que a trossos, el bosc és tan dens que pots confondre perfectament el dia i la nit. Si vas endins, l’heura tapa el cel. El cel, els arbres i la vista. El bosc té el seu propi rellotge i fa el que vol amb el temps. I això em va tornar mig foll, no us diré pas que no. Perquè vaig començar a fer coses que mai no m’havia imaginat fer: cantar cançons a les pedres, abraçar arbres, plorar estirat a sobre de la molsa, discutir amb les pinyes… I xerrar amb els animals. Sí, xerrar amb els animals. Quan me’n vaig adonar, se’m va congelar l’espinada. Mecàgon l’ou, no podia ser que estigués enraonant amb totes aquelles bèsties que s’acostaven a dir-me la seva. Quin collons de follia era aquella? Si xerrava amb aquelles Feres, només podia voler dir que m’estava convertint en una Fera. Encara ho dic i se m’enrampa l’ànima, hòstia de Déu.

»Quan vaig reaccionar, estava rodejat de Feres. Vaig mirar al meu voltant, vaig sentir que estava en un lloc especial, un lloc diferent: els arbres, tots estrangulats per immenses heures, eren més alts i més gruixuts i més espessos, el sotabosc era una estora tova, se sentia l’aigua circular i tot ocupava un lloc. No ho sé, era molt estrany. Més que un bosc semblava un menjador de casa. Era increïble. Era al Fons del Bosc i m’estava a punt de convertir en una Fera. Oh! Era com un cel. Com un paradís. Quin estar bé més ben parit. Era per quedar-s’hi. Per cardar-hi arrels fondes. Una pau. Una bonança. Us juro que pensava que m’estava morint. I mira, si morir ha de ser això, ja firmo per fer-ho un parell de cops l’any. Però arribat a aquest punt, la veu de les Feres, el remugar de totes aquelles criatures maleïdes, em va començar a tocar la moral. Hauríeu de veure el fàstic que fan totes, una al costat de l’altra. És terrible. Quina angúnia sentir l’alè pudent d’aquelles bèsties traïdores. I el Foll de Folls… Ai, mareta meva, mai més podré dormir tranquil després de veure aquella Fera que controla totes les Feres. La ferota més grossa. La més verra. La més… No puc enraonar d’allò perquè hi ha criatures i millor que no embogeixin abans d’hora. Allà es va acabar la màgia. I encara rai, que si no ara ja en seria una més.

»Em vaig apriar el sarró a la cintura i em vaig cardar a córrer. Bosc enllà. Era igual on anava. Només fugia. Lluny. Només volia fotre el camp lluny d’aquell paradís fet de carnús, sobre carnús, sobre carnús… Corria i notava les Feres darrere meu, xerrant-me amb aquella llengua seva feta de xiuxiuejos, de xisclets i d’escopinades. La llengua més fastigosa que hagi pogut sentir mai ningú. Intentava gambar contra les meves cames, que em demanaven clemència. I una merda, clemència! O patia o moria allà mateix. Endavant i punt! Quin remei em quedava!

»I de cop el bosc es va fer més conegut i el trot de les Feres va ser més àgil. Com la seva violència, que encara va ser més encesa: els senglars intentaven rosegar-me els peus, la guilla em saltava a sobre mossegant-me les orelles, els voltors em sobrevolaven esperant el seu moment, els escurçons intentaven entortolligar-se’m als peus, el gaig gemegava com un boig, i els corbs… Ja ho veieu què m’han fet els corbs. Llamp de Déu, quina ràbia que tenien. Però la primera casa del poble va aparèixer al meu davant i totes elles van frenar atemorides. Als gonerius ens espanta el bosc, però les Feres tenen pànic del poble. I així és com ha anat… I ara, si no us sap greu, m’agradaria anar a dormir una estona. Això si és que recordo com es feia. Adeu».

Així va ser com l’únic goneriu va sobreviure al bosc: canviat de per vida i amb els ulls menjats pels corbs. Miquel. Així es va fer dir aquell dia.

—L’heura és una planta que no es pot considerar que sigui paràsita dels arbres, perquè només fa servir l’arbre per pujar fins a les capçades i arribar al sol. Un cop enfilada, es comença a escampar per tot l’arbre, a poc a poc, ocupant l’espai que ocupaven les fulles, les va envaint, les va envaint, fins que ocupa tota la copa. Llavors, l’heura ofega l’arbre. No és que l’estrenyi, sinó que li tapa el sol i acaba morint asfixiat. Hòstia, quin patir. L’heura fa servir l’arbre pel que vol. I quan ho té, l’arbre ja no li interessa.

No es trobava bé: li costava dormir, suava a deshores i tenia mal de ventre. El Pepito Turbat, que havia practicat des de sempre una vida reposada, feia un temps que patia massa. La pressió de saber-se hereu del càrrec de caganer del poble li oprimia l’ànima d’una manera molt incòmoda. La Dolors sempre li repetia: «Et faràs mal, Pepito. No veus que ja no tens edat?» Això mateix li va dir quan va veure que es disposava a anar en bicicleta aquell matí de novembre. Fotia molts anys que no l’agafava. De fet, abans de fer-la circular va haver de treure amb un drapot una capa densa i gruixuda de pols. Llorda. Era una bici llorda i atrotinada. «Això no es perd mai, Dolors».

I tant, si es perd! Perquè anar en bicicleta no és sols pedalar; també cal tenir un bon tou de pulmons per anar tirant endavant. La cascarrella de carbó que se li havia acumulat als pulmons el feia tossir. Li haurien pogut seguir la pista anant d’esput negre de mocs fets de ronya estovada a esput negre de mocs fets de ronya estovada. Un camí de molles de pa, però molt més fastigós. De fet, ningú no l’hauria perdut mai, perquè la tos de pit se sentia per tota la vall. Allò era una moto vella amb un tub d’escapament foradat. Agafat a les banyes de baix, pedalava i pedalava, suant per alguns costats per on, segons el prospecte del cos humà, potser no s’hauria de suar. No res.

Caminant penses, corrent penses de pressa i corrent amb bicicleta no tens temps de pensar. Aquesta era la intenció: deixar de donar voltes al tema mentre pedalava. Si hi perdia una mica de salut, li era igual. El collons de tema del pessebre vivent no parava d’aparèixer com una presència fantasmagòrica que li ennuvolava el cap. Per això va decidir pujar al collet del Sou, una petita carretereta feta caldo amb uns pendents terribles que moria dalt d’un turó a prop del poble. A dalt no hi havia res. Bé, hi havia la casa del Pastor Guarro —era el malnom que aquell veí s’havia guanyat a pols.

No sé si mai s’havien sentit tants cagondeus dalt de dues rodes: el Pepito anava salvant el pendent a base de cops de pedal arrencats directament de la ronyonada, de corbes i giragonses que esmortien la inclinació i unes estossegades que van espantar tota la fauna salvatge dels boscos del costat. Aquell senyor apagat, de vida diàfana i de voluntat magra, era un altre, encadenant pedalada rere pedalada. Perquè, tot i els patiments físics i les torbacions mentals, no parava de pujar. «Càgon la puta, no recordava que fos tan dret, això». La bicicleta el feia un altre senyor una mica més intens. D’altra banda, tampoc era gaire difícil.

—Senyor alcalde! Feia temps que no pujava tan amunt!

El Guarro era el pastor que habitava la casa on moria la carretera. Era un pastor asceta. Pastor perquè mantenia un ramat i asceta perquè se li veia molt poc el pèl. Pastor perquè li encantaven les ovelles, i pràcticament havia adquirit les seves manies i alguns dels seus hàbits, i asceta perquè un desamor li havia fotut tant mal al cor que s’havia desencantat de tot el que tingués a veure amb els sentiments dels éssers humans. Pastor per menjar alguna cosa i asceta per sobreviure sense escorxar-se les venes. Baixava en comptades ocasions i quan ho feia se sentia de lluny: la seva higiene relaxada era coneguda arreu d’aquelles valls de Sant Gonera. Era car de veure i, malgrat això, qui més qui menys havia ensumat aquella tufa. Era una experiència religiosa, un ritu iniciàtic per a tothom d’aquella vall oberta. Per això era habitual que la canalla se li acostés. Ara bé, se li acostava una vegada a la vida, després per sempre més intentaven mantenir-se lluny d’aquell senyor amb ferum de cabró pudent. I, malgrat això, la gent se l’apreciava molt: seva era la millor carn de la vall. Així que, al final, el tema de la pudor es relativitzava molt i tothom li tenia molta estima. I encara més quan no hi era. «Qui no té un all, té una ceba».

—Pepito, ja m’ha arribat que aquest any farà vostè de caganer! —li va dir acostant-s’hi, cercant una mica de contacte humà després de jeure nit rere nit envoltat de llana. Quina catipén li feia l’alè.

—Home, esperem que no… Esperem que no… —va dir somrient el Pepito mentre es posava les mans a la butxaca. Semblava buscar-hi la salvació. No era gaire bo dissimulant. No era una virtut que tingués. La situació era incòmoda com una estaca clavada a l’esquena.

—Ah, no? Em pensava que havia tornat a anar en bicicleta per posar-se en forma, per lluir un bon darrere! Ja m’entén, no? —S’anava atansant, primer mantenint una proximitat densa i després tocant-lo directament.

—No, no. Esperem que no —L’alcalde va tornar a somriure mentre mirava lluny per entretenir els nervis.

—Doncs ja li dic que seria tota una llàstima. Ara que el miro, està prou en forma! Faria prou patxoca! —Aquí ja se li arramblava, no per maldat sinó per sentir el que era una persona que respirava, que sentia i que xerrava. Quina catipén. Tot ell. Quina catipén.

—I ara… No, no —Es va separar una mica amb l’excusa de recolzar la bicicleta en un tronc per fer un glop d’aigua.

—Ho farà molt bé. Està fort! Serà un bon caganer. N’estic segur.

—No. No ho seré —va contestar sec, sense riure i mirant-lo amb els ulls d’anar en bicicleta.

—Doncs jo vull veure’l, la veritat. Pel que he sentit, ja ningú no espera l’Esbarzer, no? Aquest ha anat endins el bosc i ja l’hem perdut. —Entre aquell contacte i una abraçada només hi havia una diferència: la incomoditat, el malestar, la tensió mal portada.

—Jo aniré baixant. És tard —va dir l’alcalde, prenent amb una mà la bicicleta.

—Ben fet que farà. Doncs no corri. Que ara trobar un altre caganer serà impossible! —va acabar dient el Guarro etzibant-li una bufa tendra al cul.

—QUE NO HO FARÉ JO, COLLONS! NO HO FARÉ JO! —Va llançar la bicicleta a terra.

El Pepito, que no semblava pas el Pepito, va arreplegar un tronc ferm del terra i amb tota la maldat del món va colpejar el cap del Guarro. El primer cop ja li va esberlar tot el front. De fet, després del primer cop ja no tenia front. Però cridar, prou que cridava. Suposo que per això el segon cop va anar dirigit a la cara. No hi va deixar res. No sé pas d’on va treure tanta força aquell homenet amb bigoti. Els divuit cops que va deixar anar després van ser de més a més. Ja no van fer mal, sinó que van fer puré. Puré de crani. Van fer espectacle i focs artificials. Quan va encarar la baixada, ajupit sobre la bicicleta per desafiar el vent, va deixar enrere el Guarro més guarro que mai.

La Dolors sempre li repetia: «No hi has d’anar a fer res, al bar. Mai en trauràs res de bo, d’allà». I així era. Quan a mitja tarda els senyors del poble en corrua es dirigien al bar, ja feia estona que el senyor Turbat estava ajagut a la barra buidant vidre. Un got darrere l’altre. Tenia el bigoti tan humit de licor que semblava que hi tingués goteres. Tots i cada un d’aquells senyors que tornaven de feinejar, o de fer-ho veure, el saludaven sorpresos de la seva presència: «Guaita’l!», «Que t’has perdut?», «Avui ens han vingut a veure les autoritats! Això és tot un honor!»

La veritat és que les novetats en les trobades vespertines al bar eren una cosa molt valorada, puix que normalment sempre acabaven sent els mateixos: xerrant dels mateixos assumptes, cagant-se en les mateixes persones, bevent els mateixos gots i marxant amb la mateixa enlairada i amb la mateixa pena al cor. Aquest era el protocol. Però aquell dia, no. Veient com l’alcalde repapiejava, com s’entrebancava amb les paraules i com combatia la gravetat per mantenir l’equilibri, ho van tenir clar: «Avui riurem».

—Què… Ja està preparat? Ja té el cul afinat?

—No, ja n’he tingut pro… prou avui d’això. Prou, de veritat. He de marxar.

—Va, no sigui així. Una més, que pago jo!

A poc a poc, aquella tropa de senyors que anaven venint van començar a fer rotllana al voltant de l’alcalde, que cridava més que tots i que reia més que tots i que bevia més que tots.

—Home! Aquest any per fi li veurem les vergonyes. Quin honor!

—I una medda! Una medda així de grossa! Deixeu-me, jo he d’anar tirant.

—No passa pas res! Va, una altra ronda, que la pago jo!

Es notava que aquella gent necessitaven diversió i nous estímuls: s’aferraven a la presència de l’alcalde i l’espremien. De moment, es fotien un fart de riure important. No cada dia es podia tutejar el poder. I més que tutejar-lo, no cada dia es podia riure del poder a la seva cara. Riure fins a humiliar-lo. Segurament l’endemà tot tornaria al mateix lloc i el poder encara seria un jou de fusta de roure molla, però l’ara i aquí era juganer i no es podia deixar passar. Hi havia celebror i s’havia d’aprofitar.

—Home! Per una vegada a la vida serem nosaltres qui us deixarem amb el cul enlaire. Ja tocava!

—Malparits. Quins malparits. Mira com riuen. No ho faré pas. On es pixa? Aquí mateix, no?

—Ep! Ves servint-ne una altra que sembla que aquesta ja la té païda.

L’alcalde es va posar a pixar directament a la fusta de la barra, escompixant-se les espardenyes d’anar en bici. Tothom reia i ningú no podia parar de riure. Cadascú per un motiu ben diferent, però feia temps que en aquell bar de mala mort ningú semblava tan feliç.

—Això ho hem d’anunciar bé! Un alcalde ensenyant el cul! Això ens pot omplir el pessebre vivent! S’ha de celebrar!

—No em toqueu més la moral, va. No me la toqueu més que us acabaré cardant una hòstia a cadascun i us cardaré a dormir… Va, prou.

—Encara haurem d’anar a donar les gràcies a l’Esbarzer. No havia tingut mai tantes ganes de pessebre!

—Prou… De veritat us ho dic. Cagondeu que m’emprenyo, eh! Va, prou. Adeu.

—Està bé, està bé… Una altra? La penúltima?

—No.

—Segur?

—No.

—Posa’ns-en una altra. La penúltima, va!

L’alcalde estava a punt de dir que no, però va relliscar amb la seva pròpia orina i es va parir tal tambanada que tothom va reaccionar molt més serenament del que realment estava. Primer va tocar descollonar-se, després aixecar-lo. Si estaven una mica de sort, tornaria a caure aviat.

—Estic bé. Tot bé. Que ningú es preocupi. Salut.

Va agafar el got i se’l va beure de cop, sense donar treva.

—[Paraules indesxifrables].

—Què diu?

—Huria d’anar tirant!

—L’última. Que fot un fred de déu i la darrera sempre és la que abriga.

Va sortir del bar arrossegant-se. Era ben fosc quan va tornar a agafar la bicicleta. Va provar de pujar-hi un parell de cops. No se’n va sortir. No tenia pebrots d’encadenar tres pedalades. Al tercer intent ho va aconseguir, però un marge viu, mig gebrat i pendent com un dilluns al matí se li va posar al davant. De fet, ja hi era, però no hauria pogut veure’l ni amb unes ulleres sobre les altres.

La Dolors sempre li repetia: «Fes el que vulguis, però a missa hi hem d’anar peti qui peti. Per tu faràs, Pepito!»

—Bon dia, Dolors —La Carmeta Peülles va tocar la porta del mas Turbat—. Hem vingut perquè ara al matí, anant a missa, ens hem trobat el Pepito dormint en una margera. Ai, pobre, amb el xargueno que ha fet aquesta nit. A més a més, es deu haver quedat adormit mentre feia un riu perquè portava els pantalons abaixats. Però ben abaixats, els portava als turmells. Ai, pobre, ha dormit tota la nit amb el cul enlaire. Pots estar tranquil·la, perquè li hem anat a tapar les vergonyes. Això sí, no hem tingut prou coratge per despertar-lo. S’ha llevat un moment, s’ha fotut les mans a les butxaques i ha continuat roncant. Ens ha fet cosa insistir. Doncs això… Que tinguis un bon dia, Dolors.

El Llop

Les campanes van sonar i l’assaig del pessebre vivent es va aturar de cop. Tots amb les vestidures del seu personatge i el rostre compungit van seguir la processó fins a l’entrada de l’església. Ja hi havia el taüt del pastor Guarro. És cert que la part estètica o, per dir-ho d’una altra manera, la part preciosista, en aquestes ocasions no ha d’agafar gaire pes. No cal. La gent ja entén que la mort i tot el que comporta és tràgic i inesperat i no cal cercar la bellesa. Això estava clar, i més a Sant Gonera, on tota la vida de la practicitat i l’anar de cara al gra se n’havia fet virtut. D’altra banda, el panorama que es va trobar tota la gentada no complia ni de bon tros aquells mínims. Sobre un carro atrotinat empès per un burro coix —i quan dic coix vull dir que li faltava una pota del davant i una del darrere la tenia massa curta— hi havia un taüt que l’únic que tenia de taüt era la fusta. Uns llistons plens de corcs que no encaixaven entre ells de fusta bufada, que donaven com a resultat una caixa tancada però oberta per tots cantons. No, no es veia el cadàver. No, però s’intuïa. I algú amb no gaires llums podia imaginar perfectament les formes del carnús mancat de vida. Per sort, ningú no s’hi acostava gaire perquè la pudor i el mosquer que arrossegava aquell carro eren un antídot perfecte contra la curiositat. Si en vida feia bolcar només olorar-lo, en mort feia el mateix però sense esforç.

Era digne de veure l’enteresa dels presents, mantenint el seu rictus seriós i tràgic però amb unes ganes boges de cridar «QUINA CATIPÉN QUE FOT EL MALPARIT!» i marxar a vomitar a la pila baptismal, si feia falta. Però allà, mentre el burro avançava amb molta més pena que glòria, ningú s’immutava. La processó anava per fora, la nàusea per dins.

—És ben estranya aquesta mort.

A mossèn Litrina semblava que li costava més de dissimular. La veritat és que no he tingut l’ocasió de presentar el nou rector. De fet, això ja diu molt de com era aquest senyor. Va arribar a mitjan novembre i encara ningú hi havia pogut intimar: era vell, no li agradava xumar i, sobretot, detestava la gent. Aquests trets no el feien gens proper. Però, veient com havia anat la cosa, ja anava bé un rector àrid i més sec que els peus d’un sant per reconduir tota la feligresia convulsa.

—Es veu que a mossèn Gentil l’han tancat.

—M’ha arribat que el tenen en un manicomi.

—Es veu que allà dins intenta seduir parets, cadires i mobles. Està molt malament.

—Ah, doncs a mi em van dir que s’havia casat i ara treballava embarassant llebres, vaques i animals de càrrega…

—Ves a saber, se’n diuen tantes, de coses…

Els rumors no aclarien res, però pacificaven bastant l’esperit del poble. Tothom tenia claríssim que aquell antic rector havia abandonat el poble i en aquells moments només podia ser un pòtol o una Fera. No res. Dins de l’església tot va anar pitjor. Les parets ho amplificaven tot. Per això, malgrat el xargueno que entrava per la porta, ningú va ser capaç de fer ni el gest de tancar-la. El Guarro criava malves, fet malbé per tot arreu i empudegant fins a l’últim moment. «Ell hauria volgut marxar així», se li va escapar a algú fent conya mentre escoltava el rector. Després del sermó, concís i sense parafernàlia, la Dolors va prendre la paraula per ruixar de certeses tots els rumors escampats per les males llengües:

—Gràcies per ser tots aquí. Des d’allà on sigui, el Guarro estarà molt content de veure’ns tots reunits. Primer de tot, excuso la presència de l’alcalde. Aquesta setmana se l’ha passat tota a la capital per uns compromisos propis del seu càrrec. És per això que s’ha perdut tots els assajos i aquesta cerimònia. Confirmo que no té res a veure ni amb els assajos, ni amb el seu nou paper de caganer. Ell és molt feliç de poder sumar al pessebre. Ja ho sabeu. Tot el que no sigui això és xerrameca i prou. No m’enrotllaré pas, però sí que volia dir algunes paraules: la mort del Guarro ens ha vingut de nou a tots. Les coses com siguin, ningú de nosaltres se l’esperava, i encara menys tal com ha anat. Sé que hi ha molts rumors sobre com va morir. Sembla estrany que avui en dia encara fem petar la xerrada amb aquests temes tan sensibles. Sembla mentida. Per això em veig amb l’obligació d’aclarir el tema. Ho hem investigat i és molt clar: se’ns ha suïcidat! No és mai agradable una mort, però quan és un suïcidi, encara ho és menys. No sé quines històries heu sentit i quines mentides s’han escampat pel poble, però aquesta és la realitat. No cal buscar tres peus el gat. De veritat, no fa cap falta perquè la cosa va anar com va anar i és claríssima. Sí, el Guarro es va matar a força de clavar-se cops de bastó al cap. Entre deu i vint. Ningú no ho sap prou bé. És terrible. És esgarrifós. Jo no ho havia sentit mai, però així va anar. Tantes eren les seves ganes de morir-se, tan cansat estava de tot plegat. Quina carnisseria. Diuen que a les últimes bastonades ja estava mig mort, però la inèrcia el feia continuar picant-se. No m’ho vull pas ni imaginar. Bé, qui ha vist el cadàver, qui ha tingut la mala sort d’haver hagut de guaitar tal destrossa, parla d’una trossejada important. No hi va quedar res. Però res. Una suquera i poc més. Bé, és igual. Com ha pogut passar? No ho sabrem mai. Feia dies que no baixava al poble, però l’última vegada que es va deixar veure, se’l veia bé, feliç, amb aquell optimisme i aquella bona cara que feia habitualment. Què li pot haver passat al Guarro per acabar mort i desllorigat dins aquesta caixa? No en tinc ni idea. No m’ho puc ni imaginar.

—Jo ja ho veia, que venien desgràcies… —va deixar anar una veu—. Jo ja ho veia, però no sabia pas per on vindrien. Però la cosa està clara: aquesta mort, Dolors, ho saps prou bé tot i que t’entestis a amagar-ho…

La Dolors va fer que sí, va empassar saliva, va arrencar a suar i va començar a moure els dits. Tot alhora.

—Aquesta mort té noms i cognoms: les Feres.

—Les Feres. Ha dit les Feres —va repetir el cor dramàtic de senyores que s’eixugaven les llàgrimes al primer banc.

—És un any negre i no és casualitat que el bosc estigui ple: la pèrdua del Sant Prepuci, l’arribada del rector, la seva desaparició, l’aparició de morts al bosc, l’Esbarzer i el seu embogiment, el bosc ple de Feres, els problemes amb el pessebre vivent, i ara… ara el suïcidi del Guarro. Estem en un moment molt delicat. El poble no és el que era… I alguna cosa em diu que no és el final.

—Gràcies, Julià. Tens tota la raó. N’hem estat parlant molt tots dos i hem decidit que no podem lluitar contra aquesta espècie de maledicció: el bosc s’ha cobrat tributs i nosaltres no podem seguir com sempre. Hem intentat viure amb normalitat, però aquest cop el bosc és més fort que nosaltres. Hi ha més Feres que mai, no podem fer com si no estigués passant res… Han de canviar coses. De moment, escoltarem el bosc: què ens està portant últimament tantes desgràcies? Dol molt dir-ho, però és així: el caganer del pessebre vivent. Per tant, i molt em pesa, aquest any farem el pessebre vivent sense caganer. Al Pepito li sabrà molt greu, però serà així.

—COM?

—TOC-TOC…

La reacció emfàtica de la gent va quedar dissimulada per uns cops a la porta. Semblava un gest coreografiat, d’espectacle de carro i fira. Qui acabava de tocar la porta era un carter vestit de carter que estava en posició de carter. A més a més, també fumava a peu d’església.

—Portava una carta… És una carta de l’alcalde de la capital per al senyor… Turbot?

—Turbat.

—Això mateix, Turbat.

La Dolors va llegir la carta. Tot seguit, va continuar.

—Estem en un moment horrible per al poble. Sembla com si tot plegat fos una maledicció. Recordeu el que he dit del caganer? Doncs oblideu-ho. Aquest any no ens ho podem permetre. Per fi ve el senyor alcalde de la ciutat i hem de fer el millor pessebre de la història. Aquest any, sí.

—És estrany que no donessin la carta a l’alcalde, si era a la ciutat… —comentaven un parell de senyores mentre sortien en xoc de l’església.

El Ramon va entrar al bosc de nou. Feia més d’un mes que no s’hi deixava caure i les primeres passes inestables pel terra irregular li van provocar una sensació estranyíssima. Furtívola. Com de llunyania. Com de desconeixença. El bosc, el que sempre havia estat el seu bosc, ja no era el mateix. I ell tampoc.

Mentre escrivia la novel·la, en plena possessió literària, havia anat sentint que ningú no sabia on parava l’Esbarzer: «No li han vist més el pèl», «Ha desaparegut. Aquest ja l’hem vist prou», «No cal ser gaire espavilat. Aquest tornarà en forma de Fera». Feia molts dies que ningú no el veia. La canalla, avorrida de no poder tocar-li la moral a dues mans, deia que la cabana semblava abandonada. Molt es temia el Ramon que l’Esbarzer ja fos un record del passat, d’aquells records que s’endinsaven a les profunditats del bosc i es dissolien per sempre més.

Es movia pesarós entre els arbres, sòlid i garratibat com un roc ple de verdet. Qui l’havia vist i qui el veia: sí, aviat acabaria la novel·la que tota la vida havia volgut escriure, però ja no servia ni per fotre una marrada per la boscúria. Prou que ho sabia ell mateix, això. Tot el que guanyes per tot el que perds. A la seva edat mai més podria rondar a pas de cervatell per casa seva. De fet, mai més hauria entrat al bosc si no l’hi haguessin demanat. Aquella visita era branca a la ferida, vinagre a la sang i calç al pus.

Veure la cabana mig esgavellada, amb les finestres obertes i la xemeneia seca a principis de desembre quan el xargueno refredava com un pou enclotat, era senyal suficient per entendre que estava buida. Buida i morta. O almenys això semblava fins que va veure l’Esbarzer jaient per terra al porxo. Estava tapat amb una manta i acariciava la Punxa.

—Bon dia, Esbarzer! Quants dies sense veure’ns!

—Hola.

Sí que és cert que l’Esbarzer no era la persona més expressiva d’aquelles contrades, però amb el Ramon sempre els havia unit una relació especial, diferent. L’un i l’altre gastaven un tracte aspre, però era el seu tracte aspre. Es deien les coses amb mitja paraula i un gemec. Compartien l’afecte a base de silencis. Tocar-se i més enllà ja era passar-se. No feia per a ells. Si bé no s’esperava unes festes desmesurades en la benvinguda, el Ramon es va quedar parat en veure l’Esbarzer d’aquella manera. Més prim, més barbut i més deixat del que mai l’havia vist. L’Esbarzer era allà, però se’l notava lluny, molt lluny d’aquella cabana i d’aquell bosc i de Sant Gonera. El Ramon va parar atenció i va veure que recolzava l’esquena sobre una motxilla atrotinada i plena fins dalt.

—Vas a algun lloc, Esbarzer?

—En torno.

—Ah, sí?

—Sí.

—On has anat, si es pot saber?

—Al Fons del Bosc.

El Ramon el va mirar directament als ulls: tota la vida compartint passejades i volts per aquelles muntanyes i mai li havia vist aquella mirada, aquella intensitat que va dominar el seu rostre quan va començar a parlar del Fons del Bosc. Empoltronat a terra, mentre acariciava la Punxa, l’Esbarzer li explicava el viatge com mai li havia explicat res de res. Alguna cosa habitava en les seves profunditats: a l’Esbarzer li creixia una mata punxeguda a dins. Li parlava de la fugida. De la por. Del cansament de ser qui era en aquell carall de poble de mala mort. Del dir prou, del no puc més, del fins aquí puc aguantar això. Del caganer del pessebre vivent i les ganes de canviar de vida. Del dia abans de marxar, quan tornava a casa a les fosques, del trobar-se la Punxa morta i penjada en un clau al costat de la jaqueta. Del cridar al buit. Del picar al buit. Del trinxar el buit de la ràbia. De l’Esbarzer que mai s’havia imaginat que era, però que estava naixent. Del prendre la motxilla, encabir-hi quatre coses i marxar. D’abandonar la llar i el suposat confort d’abandonar-se a la gelor de la nit. Del caminar per caminar sense direcció aparent i un únic objectiu al cap: marxar, marxar i marxar. De l’ensopegar amb els arbres i insultar els arbres, del topar amb les pedres i encarar-se amb les pedres, de perdre de vista la lluna i les estrelles i escridassar-les per putes i per esquives. Del perdre’s i no saber on era. Del sentir-se rodejat i no veure-hi res. Del sentir la por més nítida i pura que havia sentit massa. Del tremolar a cor què vols. Del trobar-se cara a cara amb elles. Del conèixer, per fi, les Feres.

—Com?

Es va aixecar i va deixar caure el cadàver de la Punxa a mig podrir però ben pentinat. Sortien bitxos per tots els forats d’aquella pobra bèstia. Una insuflació passional recorria l’explicació de l’Esbarzer. Tenia les venes inflades i aquells ulls no eren els seus. Allò que havia viscut era molt gruixut o, com a mínim, això semblava.

—El Fons del Bosc és una gruta oberta, un solc de terra humida. Està plena de molsa frondosa. És una catifa sobre d’una altra catifa sobre d’una altra catifa. I carda una fresca que congela la vida i fot un vent que tomba endarrere, però és igual. És un lloc ple de vida. Ple de Feres que viuen i sobreviuen a les soques dels arbres, a les petites cavitats de les pedres, als esguerros de les escorces… Ramon, no t’ho creuràs, allò podria ser les tenebres del diable, però és el paradís. M’has de creure, Ramon! T’encantaria veure-ho.

—Si les Feres no existeixen, Esbarzer! Això s’ho ha inventat la gent del poble!

—I les Feres només són Feres! Res més! Jo les he vist! Em sents? Jo les he vist! I soc aquí, no m’han fet res! Les Feres fan la seva i sobreviuen com poden! Qui som les Feres, Ramon? Tu que t’estimes aquest lloc, qui som les Feres de veritat? Els animals? Els pobres animals o nosaltres? Qui es comporta com una Fera? Digue-m’ho, Ramon, digue-m’ho!

El Ramon va fer una passa endarrere quan l’Esbarzer fora de si el va agafar per la solapa.

—Esbarzer, les Feres no existeixen!

—Jo ho tinc clar, Ramon. Les Feres viuen al poble. Les Feres xerren com tu i com jo. I, si no, demana-ho al gaig, que ho sap tot. Ell mateix m’ho va explicar allà al Fons del Bosc.

—Com?

—Com ho sents! El gaig és un ocell intel·ligentíssim. Tu m’ho vas explicar, això. Tu m’ho vas dir! Doncs l’hauries de sentir xerrar. Carda uns sermons llargs i ben lligats. Jo mateix em vaig quedar adormit escoltant-lo. Té un accent preciós. No havia sentit mai ningú enraonar amb la classe amb què enraonen els gaigs.

—Esbarzer, escolta…

—Escolta’m tu a mi, ara, Ramon! I els porcs fers. Què ens passa amb els porcs fers? Qui ha fet que odiéssim els porcs fers? Mai ningú m’havia tractat tan bé com em van tractar els porcs fers! Hi hauries de parlar. I encara més: els hauries d’abraçar. Les abraçades més sinceres que m’han fet en aquesta vida me les han fet uns porcs fers…

—Esbarzer…

—No! Prou! No em miris com un boig. Jo he conegut les llebres, els esquirols, les martes i els cabirols, Ramon, i tots són millors que nosaltres. Fes-me cas. He pogut rebolcar-me amb ells, menjar el que mengen ells, defecar on defequen ells… Les Feres som nosaltres, Ramon, creu-me, les Feres som nosaltres! De fet, una guineu em va donar records per a tu. Totes les Feres et troben a faltar. Fins i tot un llop, el nostre amic, el llop italià que ronda per aquí, va posar-se a plorar quan va saber que mai més et tornaria a veure.

—Prou, Esbarzer! Prou!

—Calla, collons! Escolta! Perquè allà al mig de tots, encerclat per totes aquestes bèsties, hi ha l’ésser més increïble que he pogut veure mai. El rei del Fons del Bosc. És un animal increïble fet de bosc: mans d’esquirol, cap de guineu, cos d’os, venes d’arrel de roure, ulls de corb, banyes de cérvol, dents de còdols, pelussera d’heura, semaler de matxo…

—No estàs bé, Esbarzer, ho veus que no estàs bé?

—Et prometo que és la cosa més al·lucinant que he pogut veure en la meva vida. Xerra amb accent del sud i fa un terror gegantí mirar-lo als ulls. Jo no en vaig ser capaç. Es fa dir Foll de Folls i em va demanar que tornés per explicar totes aquestes meravelles als burros de Sant Gonera.

—No estàs bé. Hauries de venir al poble. Hauries de descansar. Jo et puc cuidar, jo podria… Escolta’m bé, no existeixen. Això s’ho van inventar per…

—Vindré… És clar que vindré. El poble es va inventar les Feres, però les Feres s’han fet realitat.

Altre cop, es va fer petit, com un fetus primerenc dins de la manta. Va prendre el cadàver pestilent de la Punxa i va tornar a gratar-lo una estona més.

—Esbarzer…

—Ja marxo, però… no he vingut per gust. Ja ho deus haver notat. L’alcaldessa m’ha demanat si et podia insistir una mica més. El poble et necessita. Vindràs a fer de caganer?

Al Ramon se li va encomanar el mal, es trobava fatal, suava gel i li tremolava la pelleringa que havia esdevingut el seu cos. Quan va tornar al poble no servia ni per escurar goles. El bosc ja no en volia saber res, d’ell, el feia fora. Es va dirigir al mas dels Turbat a transmetre la informació a la Dolors.

—Diu que sí. Finalment, diu que sí que farà de caganer. No sé per què, però sí…

—Bona notícia, Ramon. Molt bona notícia.

—Però em fa patir, perquè no està bé.

—I qui està bé? Qui no té un all té una ceba.

El Llamp

—No ho has de fer…

—Ho faré.

—Entesos. Només et volia recordar que, si no vols, no ho has de fer. Et trobes bé?

—Millor que mai. Gràcies, Joana. Tu continues fent de Verge Maria?

—Fins que em mori, suposo. És el que toca.

L’Esbarzer havia tingut la sort de no conèixer el foc descontrolat. Durant tot el traspàs que havia fet amb el Ramon, cap incendi havia arrasat els boscos del poble. Sí que el Ramon li havia parlat d’antics focs que havien devorat els arbres com un afamat endrapa un plat d’estofat de llenties, però sempre havien sonat com contes d’un espai mític i un temps llegendari. «El foc és la mort d’un bosc. L’única cosa que de veritat pot destruir la vida». Aquell matí de desembre d’assaig general del pessebre vivent, l’Esbarzer anava caminant cap al poble. Es va aturar quan va veure un núvol de fum sortir de darrere d’unes mates baixes. Foc en desembre, això sí que era una desgràcia. Això sí que era un senyal inequívoc que alguna cosa s’estava morint a passos forçats. Per pebrots, el foc ho fa rebrotar tot. I si no rebrota és que ja és història d’un temps passat. Es va acostar a la fumera i la sorpresa encara fou més immensa que el pànic: enmig de les mates, en una espècie de refugi natural circular només obert per una claraboia vegetal al sostre, hi jeia el senyor Turbat fumant-se un puro.

—Bon dia.

La salutació el va trasbalsar tant que es va apagar el puro a la mà sense voler.

—Bon dia, Esbarzer. Bon dia, ai… Vine, vine…

L’Esbarzer va creure: no tenia cap mena de ganes de passar-se el dia assajant i corregint posicions amb el cul enlaire. Se sabia perfectament el paper i si es podia evitar les escridassades de la Dolors i de tot el cercle del Cafè, les directores de tot el xou, se les estalviaria. A més a més, si no hi anava l’alcalde, també hi podia faltar ell. Ajupint-se i esquivant espines, va aconseguir entrar a la cova herbàcia. La sensació de seguretat des de dins era gran, era una fortalesa inexpugnable per cap exèrcit, un amagatall secret, una gruta recòndita dins un bosc ple de Feres on ningú els trobaria.

—Com estàs, Esbarzer?

—Bé.

—Així m’agrada… Gràcies per tornar. De veritat, moltes gràcies.

—No es preocupi, senyor Turbat. No es preocupi. Devia aquest favor al poble.

—Si tu ho dius… Vols fumar?

—Entesos.

—I un glopet? —va dir traient una ampolla de vidre que contenia un líquid marronós.

—No bec.

—Una llàstima: avui el sol i sombra m’ha quedat boníssim.

—Un dia és un dia.

Es van començar a passar el puro i l’ampolla com dos infants refugiats de les mirades dels adults. Eren dos nens escapats al bosc fumant vidarsa i bevent del porró furtat al pare. Només canalla que s’amagaven de l’esbroncada i de la pallissa que segur que rebrien i que segur que s’havien guanyat.

—Una vegada vaig guanyar una cursa al Tormalet. Em vaig escapar des del principi de tot. No tenia foc. Quin camí de carros, noi. Se’m va fotre etern. Però que n’és de bonic tot allò. I els francesos, bona gent. No ho dic mai, però és així. Llàstima que parlin malament, perquè, si no, potser encara hi seria…

Van començar a explicar-se la vida, a riure, a cridar, a fer ximpleries… A imitar francesos:

—Pardon, monsieur Turbant! Nous sommes les filles du propriétaire. Vous vous trompez si vous pensez que nous sommes des nymphes de la forêt! Et plus encore si vous pensez que nous sommes des prostitutes. Em vaig confondre, noi!

No havien rigut mai tant. I aquesta vegada l’expressió era totalment certa. Ho podien fer, estaven seguríssims que allà a dins, asseguts amb les cames encreuades i punxant-se de tant en tant amb les branques afuades de l’argelaga, ningú no els trobaria mai. Era impossible localitzar-los perquè tots dos se sentien en un altre món. L’Esbarzer parlava. L’Esbarzer explicava coses i somreia. Ningú no l’havia vist mai així. Se’l notava content, com galopant. Dos senyors que s’acabaven de conèixer, despullats de les vestidures que arrossegaven dia sí dia també.

—Jo no he tingut mai la sort de sortir del poble, però si m’ho pogués apriar d’alguna manera per cardar el camp d’aquí, m’agradaria veure el mar. He arribat a sentir que amb els ulls no te l’acabes. Que hi ha més aigua de la que pot arribar a beure una persona en una vida. Que allà on s’acaba el mar en comença un de nou. M’encantaria veure’l.

—Jo l’he vist i és impressionant. No l’he vist tot, però un bon tros, sí.

Un puro anava encenent l’altre, i el sol i sombra de l’ampolla s’havia evaporat com per art de màgia. Van cantar alguna cançó i després es va fer el silenci. Un silenci agradable ple de grumolls.

—El Ramon ens va explicar que no acabaves d’estar bé…

—Ell sí que no està bé. Està a les últimes, ja ho veuràs. Marxar del bosc el matarà. Estic millor que mai. Que no em veu?

—I tant! No, no, si jo… Però ens va dir que havies volgut marxar del poble.

—Sí. Això és veritat. Vaig anar tirant.

—Cap on?

—Bosc enllà.

—Sí?

—Ho tenia tot a punt per marxar i no tornar mai més.

—Què et va passar?

—Em vaig perdre i vaig acabar al Fons del Bosc.

—Al Fons del Bosc?

—Sí.

—Seriosament, Esbarzer… Existeix realment el Fons del Bosc?

—Si existeix? I tant que sí. Jo hi he estat.

—Pensava que tot eren històries per espantar els nens i per acollonir tot Cristo… Així que existeix?

—Sí… I està ple de Feres.

—No fotis! De veritat? Feres?

—Sí, Feres!

—I parlen? Les Feres parlen? I no et van matar? No et van mossegar? No et van atacar de cap manera?

—Res d’això… Soc aquí, no?

—Sí… I una altra cosa: el Foll de Folls? Vas veure el Foll de Folls? Això sí que no existeix, oi? A mi des de petit que me’n parlen. El pare sempre em deia: «Ja et pots portar bé, si no, se’t cruspirà el Foll de Folls». El vas veure?

—És increïble, senyor alcalde. És la bèstia més terrible i més apassionant que he vist a la meva vida. És fantàstica. L’hauria de veure. De veritat, l’hauria de veure!

—És impossible. Jo no…

—No?

—No puc entrar al bosc així com així.

—Jo tampoc.

—La veritat… M’encantaria conèixer les Feres. M’encantaria veure una vegada a la vida el Foll de Folls. Mai no m’he atrevit a endinsar-me al bosc… No quedaria bé que jo ho fes.

—Un alcalde boig perdent-se pel bosc! On s’és vist, això! Amb un guardabosc boig ja n’hi ha prou, no?

—Exacte! No fotem. Tants bojos en un poble no hi caben.

—Ai…

—Ai…

Un altre silenci va oxigenar la conversa. Tots dos lluïen un somriure plaent. El senyor Turbat va començar a remenar una branca espinosa de l’argelaga: doblegant-la, tensant-la, movent-la fins que va aconseguir partir-la. La manejava mentre prenia forces per prendre la paraula.

—Escolta, Esbarzer, tu algun dia em portaries fins al Fons del Bosc? Sense dir-ho a ningú, evidentment la Dolors no ho podria saber perquè em mataria!

—I tant.

El Pepito va somriure.

—Per cert, has vist aquell roure d’allà al fons? Sempre que vinc aquí, ho penso: mira’l bé, sembla que cridi… Esberlat de dalt a baix, sembla ben bé que l’estiguin matant. No em negaràs que aquest bosc a vegades és una mica tètric: sembla com mig viu i mig mort.

—Me’l conec bé. El va partir un llamp. Gràcies a ell es va evitar un incendi a tot el bosc. Això m’ho va explicar una vegada el Ramon: el llamp el va partir, el va encendre, però el que li quedava de vida la va destinar tota a sufocar el foc.

—Un màrtir.

—I tant…

—Hauríem d’anar tirant, que si no a mi em mataran.

—Amb mi no s’hi atreviran. Si no, haurien de fer de caganer ells i no s’ho poden permetre…

Tots dos es van intentar aixecar. El sostre era baix i el màxim que podien fer era quedar-se ajupits amb l’esquena geperuda. A l’alçar-se van quedar l’un davant de l’altre. Mai sabrien d’on els va vindre el rampell, però es van dedicar una abraçada. Una abraçada d’aquelles sonores, d’aquelles que l’un a l’altre es fan repicar l’esquena amb les mans.

—Caganer, passi vostè primer…

—Sí, home, només faltaria, l’alcalde primer.

El pessebre vivent s’escampava a través del poble: aprofitava els racons més reeixits del seu petit centre per col·locar-hi escenes on s’explicava d’una manera o altra la història del naixement de Jesús Nostro Senyor. Bé, s’intentava. Més aviat el pessebre vivent de Sant Gonera era un recull d’espais i temps atzarosos i tal com ragen. Per exemple, el pessebre començava a la plaça del Caiman, on hi havia tot un seguit de tancats amb bestiar i gent abillada de pagesos que cuidaven els animals a cops de bastó i sense gaire compassió cristiana. No hi faltava la canalleta que s’entretenia i matava l’avorriment de més de quatre hores de pessebre a força d’estirar les mamelles a les cabres, introduir troncs al forat del cul de les vaques i fotre crits a les orelles dels cavalls i les eugues.

D’aquí es passava a l’escena on un senyor treballava el ferro. I per què treballava el ferro? Doncs perquè era ferrer en el seu dia a dia, i es guarnia amb una túnica i unes espardenyes i ja es donava per bo que fos un ferrer de l’època. No res. I del senyor que feia ferro es passava a unes senyores que trenaven espardenyes. Pel mateix motiu que el del ferro. I de les senyores que trenaven espardenyes, a la colla de jovent que elaboraven ratafia i, sobretot, se la fotien. I de la ratafia, a unes senyores que anaven vestides de romanes i semblaven practicar country. Un country ballat amb melodies suposadament ancestrals i llatines, però que es dansaven de manera molt semblant al country americà. I del country a un senyor guarnit amb una túnica llardosa que posava cares, i d’això en feia un ofici —dels millors que s’han vist posant cares, tot sigui dit—. I de les cares, al picapedrer que esculpia escuts heràldics i aprofitava l’avinentesa, sortint totalment del paper, per comunicar que construïa làpides a mida i penjolls per a noucasats. I de les làpides i els penjolls, a una colla de senyors i senyores grans, vells i atrotinats, que feien petar la xerrada a l’entrada del bosc i ningú no sabia ben bé si allò era una escena del pessebre o uns visitants que havien parat a omplir pulmó.

Després de la part més urbana, s’entrava al segment més agraït per a l’espectador. El que en podríem dir el tram més espectacular del pessebre: la part que entrava una mica al bosc. No gaire, això sí. Allà s’aprofitava per encabir-hi l’Anunciació dels pastors, la penjada als arbres de quatre o cinc àngels escampats que anaven marcant el recorregut, els oficis bosquins: el de fuster, llenyataire o cercador de bolets, dues parelles que jeien fent una espècie de mos amb embotit, pallarès i manta, una senyora amb una pròtesi de nas culminat amb una berruga enorme que anava recollint herbes mentre deia: «Soc una bruixa, soc una bruixa»… I, sobretot, el caganer.

El caganer era el plat estrella d’aquell pessebre —m’atreviria a dir que d’aquell i de tots els pessebres vivents que hi havia escampats arreu del país—. Perquè la gent passejava buscant-lo, parant atenció als racons i als angles morts de les escenes per localitzar-lo. Excepte la gent del poble, ningú sabia on estaria amagat aquell any. Era la tradició: al pessebre de casa tothom amagava el caganer; doncs al pessebre vivent de Sant Gonera, també. Sempre se solia utilitzar el bosc, perquè els amagatalls eren més agraïts: rere un arbre o ajagut rere una pedra.

Tot plegat era una cosa preciosa de veure. Tot el poble unit i lliurat al pessebre vivent, deixant de banda la pau i la serenitat del poble per llançar-se al bullici, a la gentada, al temperi comarcal. Ben cert era que un visitant despistat podia detectar que allò s’equiparava talment a una mona de pasqua, a un encadellat sense sentit, fins i tot a una bacanal d’èpoques mesclades sense gust, ordre ni tacte. Ara bé, ningú deia això quan marxava del poble. Ves a saber què opinaven quan arribaven a casa seva.

El Foc

—Ja podeu encendre les torxes —va ordenar la Dolors—. Tothom a lloc. Va, va. Què fot, senyora, quieta aquí al mig? Res? Doncs res no és el que hauria de fer una pastora! Vinga, corri, corri! Sap la mala impressió que fa una pastora al palau del rei Herodes? Merda de tempesta que ens ha fotut anar tard. Eo! I la canalla? On putes és la canalla? Algú em pot contestar on és la canalla? Ah! Molt bé: canviant-se perquè estaven xops. Molt bé. I PER QUÈ COLLONS ANAVEN XOPS? Que no saben que si plou s’han de resguardar de la pluja? L’aigua mulla! Això és de primer de vida! L’aigua mulla! Que s’afanyin, per Déu, que això en qüestió de deu minutets ho hauríem d’anar engegant. Tothom és a lloc, eh? Sí, faré el passi inicial. Heu posat una espelmeta al Sant Prepuci? Ja sé que no hi és, però una espelmeta l’hi hem d’encendre, no? Ho he de fer tot jo? Va, home, va! COM? Ja ha arribat l’alcalde de la ciutat? NO POT SER, HÒSTIA! Estaven enceses les torxes de la plaça? Encara rai. Ves corrent i digue-li que en qüestió de deu minuts estaré per ell. Digue-li que estic acabant de polir algun detallet. No hi xerris gaire, tampoc. Per no cagar-la, vull dir, saps? Ah! I sobretot, res de parlar-li de mossèn Gentil. D’això ja me n’ocuparé jo. No pot ser, Lluïsa, no pot ser! No veus com portes el vestit? Però és que no veus quina llàntia que tens al mig de la roba? QUE ETS LA PUNYETERA VERGE MARIA I NO UNA VERDULERA DEL MERCAT DE LA XONA! De veritat, no em puc ocupar de tot jo! Ves a posar-te l’altre vestit… Au, corre.

I així va començar el pessebre vivent, el dia més important de l’any a Sant Gonera. La veritat és que tot va anar molt bé fins que va deixar d’anar-hi. No res.

Just en aquell moment, en un racó del bosc:

—Però què li ha passat?

—No ho veus? S’ha penjat!

—Però sol? I amb els pantalons abaixats i…

L’Esbarzer s’havia penjat d’un arbre solitari, moribund i llampat. El roure cremat que un dia havia salvat el bosc, ara sostenia l’Esbarzer que aquell dia havia salvat el pessebre. Un mort i l’altre encara més. En la penombra densa de la nit i entre l’escena dels dos boletaires buscant camagrocs i la de les parelles afartant-se d’embotits ajaçats a terra, es podia contemplar el cos pendulant de l’Esbarzer. Ja era una part més d’aquell bosc profund i insondable com el cel o les tenebres.

La torxa que il·luminava l’escena des de sota li donava un aire macabre. Tot era més estètic i més cuidat del que hauria de ser un suïcidi. Encara pendulava el cos d’un costat a l’altre. Algú va intentar despenjar-lo ràpidament, però la vida ja se li havia esmunyit cel enllà. Era ben mort i els ulls ja li miraven cap endins. S’havia penjat amb els pantalons abaixats. Mort, sí, però fent de caganer. Allà tenien el caganer que necessitaven.

—No pot ser…

Per si no n’hi havia prou, un tou de merda va començar a sortir d’aquell cul despistat. Sense cap mena de fre ni de barreres, la femta va començar a brollar com l’aigua de la font, com la carn picada de les botifarres. Des de baix, més d’un va haver de fer una passa endarrere. En general, silenci. En concret, la Dolors va arribar corrents i patia cada vegada més cap enfora. Va arribar el senyor Turbat i, en veure el quadre, es va agenollar a terra i es va fotre a plorar.

—NO! NO!

—I tu per què plores, ara?

Un calbot de la Dolors davant de tot el poble va ser suficient per sufocar el plor infantil de l’alcalde. Ara no tocava plorar. I encara menys per aquell pobre desgraciat que havia decidit matar-se. Tot i això, l’alcalde, agenollat sota el cos, va començar a gemegar com una criatura fent la marranada. El que li anés caient a sobre li era bastant igual.

La Lluïsa va arribar tan ràpid com va poder. Trot de fusta. Quan va veure l’Esbarzer penjat com una pinya verda, va perdre el color de la pell, la força de la mirada, el caliu del cor. Només va guanyar la ràbia als punys. Es va acostar en silenci i es va abraçar als peus penjants. No va dir res i ningú li va dir res. Ni la Dolors s’atrevia a exigir-li prestesa. De cop, una solemnitat de funerària va recobrir aquella escena. I, amb tot, el cadàver continuava cagant. Van ser uns instants eterns com un dolor fluix. Llavors va separar-se del cos, va mirar a tothom, tothom va mirar a terra, es va tornar a tapar el rostre amb el vel i va tornar lentament a ocupar el seu lloc de Verge Maria. Passeig de fusta. Només una cascarrella de merda que se li havia enganxat al vestit deslluïa aquella retirada. Una verge empudegada. No res.

—Ja ho deia jo que tot aniria malament —va dir el Robert, així es deia aquell dia l’oracle, que portava una cicatriu nova al front, quan va arribar a l’escena del succés després d’haver topat amb tots i cada un dels arbres.

—Pot callar una estona, Matafaluga? Pot callar una estona? —se li va escapar, enrabiada com una mula, a la Dolors.

Mai ningú li havia aixecat la veu a l’oracle. No s’ho va prendre bé. Va retirar-se novament cap al poble sense dir res més. Que se’t pengés el guardabosc era una cosa, fer callar l’oracle n’era una altra de molt més grossa. Tothom ho sabia, per això tothom va continuar mirant a terra esperant no veure-hi res. Es va perdre la silueta camí enllà: només se sentien les trompades contra les arrels de roure, contra els troncs de pi.

—Esbarzer! Esbarzer! Desperta! —encara insistia l’alcalde balancejant el mort d’un cantó a l’altre, escampant el que li quedava de vida en forma de matèria.

—A veure, siguem seriosos: ha vingut l’alcalde de la ciutat i hi haurà pessebre vivent. Baixeu-lo, netegeu-li el cul i col·loqueu-lo. La part bona és que, com a mínim, aquest any el caganer segur que no es mourà. Va, tothom a lloc.

Es va fer el que havia ordenat la Dolors i tothom va anar on li tocava. Tothom menys el Pepito, que quan es va quedar sol, postrat al costat de l’Esbarzer, es va furgar les butxaques. En va treure el Sant Prepuci, li va fer un petó i va començar a pregar-li:

—Torna-li la vida, pel que més vulguis, torna-li la vida! Fill meu, ara no, ara no marxis! Vull conèixer les Feres. Ara no marxis, si us plau.

No res.

ORIOL GILIBETS i BARBENS (Solsona, 1991), més conegut com a URIOL GILIBETS, és un escriptor català. Ha escrit i participat en guions per a diversos programes humorístics de TV3 i Catalunya Ràdio. Les feres (2024) és la seva primera novel·la.