Hi ha homes que s’escapen de tot menys del paper que els ha tocat representar. En Muntadas és un fill d’exiliats mal arrelat a la Nova York dels anys seixanta. Un enigmàtic cercabregues que es passa mitja vida a l’antre de l’Owen allargant el compte de deutes. La nit que és expulsat de casa de la seva parella per no entendre els límits de la festa que s’hi havia organitzat, es troba una dona que li ofereix un feix de bitllets a canvi de provocar un divorci. El nostre home es fica de peus a una enorme galleda i comença la seva aventura per l’alta i baixa societat americana, un niu de personatges impensables units per la desfeta de les identitats. Allà hi coneixerà la Maud, la que hauria de ser la seva víctima, i tot fa preveure que en sortirà escaldat. Art, simulacre, fanatisme i referents cinematogràfics en una combinació de ritme endimoniat i absorbent com una espiral.

Víctor García Tur

Els claustres

ePUB v1.0

Puck 24.09.25

Títol original: Els claustres

Víctor García Tur, 2025

Edició digital: Puck (v1.0)

ePUBCat base r1.3

Per a la Irene Guardiola
i el seu gos, l’Alfred.

It isn’t easy to explain. She’s queer… I’m worried about her.

BOILEAU-NARCEJAC,
The Living and the Dead (1954)

I feel a touch of vertigo.

GEORGE L. BORGESON,
The Cloisters (1981)

PRÒLEG
Ciutat de Nova York, 1966

Tres daus van rodolar sobre la taula. Però no era això. No eren daus; tenien aparença de daus. En Muntadas va trigar uns segons a distingir-hi tres terrossos de sucre. Un per cada un dels presents. Com si fossin en una casa d’apostes, els daus falsos s’havien aturat al mig de la taula sense revelar cap nombre. La Midge semblava satisfeta de l’engany i mantenia la mà oberta com un il·lusionista certificant que no hi ha truc. Màgia autèntica.

—¿És l’àcid? —va preguntar en Muntadas.

No gosava tocar el terròs encara. La Judy en canvi en pinçava un amb la punta dels dits. Se’l mirava a contrallum com si n’examinés la quantitat de droga amb un cert criteri… En realitat era tan inexperta com els altres.

—¿Aquí dins hi ha l’LSD? —va preguntar a la Midge, que els havia aconseguit tal com havia promès.

—No són tripis, nois. No n’he pogut aconseguir. Duc una cosa molt més interessant, ja veureu…

—Però nosaltres volíem provar l’àcid.

—I jo us dic que l’àcid és cosa del passat, nois, al laboratori he aconseguit la substància que ho canviarà tot i que ja circula a les universitats i als concerts, la gent del rotllo ja sap que l’àcid té els dies comptats i que la nova droga revolucionària és aquesta…

—No és àcid —va fer en Muntadas, decebut—. ¿Quant n’has pagat?

—Es diu Spirax, la fórmula química us l’estalvio… I també el sintetitza Sandoz, ara que no els deixen produir LSD així com així. El meu contacte, una persona de confiança, m’ha dit que provoca un efecte més poderós, més encara, i que les rates del laboratori resolen el laberint més ràpid sota la influència de l’Spirax, i fins i tot que a Harvard investiguen les possibilitats d’una coalescència mental en el grup de…

—¿Què t’ha costat, Midge? ¿Què et devem per l’estafa aquesta de sucre?

La Midge es va plegar de braços i va mirar desafiant en Muntadas. No sempre s’avenien, aquest parell, i la Judy ja havia decidit que no els faria de tallafoc. ¿Què s’hi podia fer? Estaven condemnats a entendre’s, segons la Judy. Si en Muntadas volia visitar la seva xicota i passar-hi la nit, havia d’acceptar que la Midge hi rondaria, perquè també era el seu piset. Molt més encara: eren amigues des dels dos anys, havien segut juntes a escola i al banc de l’església de Glens Falls. No s’havien acabat de separar mai, ni tan sols d’adultes, i havien fet el viatge a ciutat juntes, i la primera habitació l’havien llogat juntes, dos mesos compartint matalàs per estalviar uns dòlars, mentre entrenaven els dits com a estenògrafes i somiaven amb un salari a Madison Avenue. Inseparables com germanes bessones. Potser ja no se separarien mai. Cada cop que en Muntadas quedés amb la Judy, seria ben probable que ella li digués: «La Midge ens està fent la cua al cinema» o «Ara no, que encara no s’ha adormit».

La Midge era la més alta de tots tres, amb diferència. A en Muntadas això li imposava, i sempre mirava d’atacar-la a distància, verbalment. Li agradava treure-la de polleguera. Des de l’altra banda de la taula, per si de cas.

—¿Preparo la bullidora per prendre el te, senyoreta Bristow?

La Midge no li feia cas.

—M’han dit que provem i que després posem preu a l’experiència i els paguem el que ens sembli just. ¿Què li sembla l’oferta, señor Muntadas?

La Judy ho va trobar divertit. En Muntadas ho va trobar una bona oportunitat per no haver d’afluixar ni un cèntim, en un moment que no n’hi sobraven pas.

—M’han assegurat que hi ha doble gota a cada terròs. La quantitat necessària per a un viatge complet.

Però en Muntadas no les tenia totes. Comptava, per damunt de tot, amb la possibilitat de la decepció. La gent t’enreda contínuament, pensava. La gent és falsa. La màscara somriu però per dins… ¿Terrossos de sucre amb droga? Només hi havia una manera de sortir de dubtes.

—¿Som-hi? —va dir—. ¿Ens quedem aquí o anem al Franz Sigel Park?

—Serà més segur a casa —va demanar la Midge.

—Si no saltem per la finestra…

—Ningú no saltarà per la finestra, Danny.

—¿Som-hi, doncs, o què?

Impacient, en Muntadas va agafar un dels terrossos. Només n’hi havia dos. La Judy reia amb els llavis contrets. Els ulls murris de quan robava una fotesa al colmado portoriqueny de la cantonada.

—¿Te l’has fotut, Judy? —va preguntar la Midge, enjogassada per l’atreviment de l’amiga.

Sense la Judy, la Midge no acabava d’arrencar. Aquí hi havia la clau de la seva relació, o això creia en Muntadas. Per separat devien ser inofensives. Juntes podien tirar endavant una trama homicida, ser diabòliques. Quan s’aliaven per riure’s d’en Muntadas, ell desesperava.

—Ja l’estic desfent —va dir-los la Judy amb la llengua ocupada— i ja podeu córrer a fer el mateix, si voleu que sincronitzem els viatges.

—Tots a una —va sentenciar la Midge, i va ficar-se el cub a la boca.

—Tots a una. —En Muntadas va fer el que tocava, també—. Aviam què ens fot l’Spirax…

En Muntadas agraïa que la droga no fossin pastilles. En les pastilles s’hi encapsulava el record dolorós de la mare. En un terròs de sucre, en canvi, el record d’una mare suïcida s’esvania ràpid i en Muntadas podia concentrar-se en altres coses: en el present, en el present enganxifós, en l’hèlix del ventilador, en el pis calorós, en l’estiu al Bronx i la fortor de gasolina, en el fet que no tenia feina estable des del juny i tocava posar-hi remei… Va preferir mastegar el terròs i no esperar que se li desfés sota la llengua. El record sòlid i cruixent de les ametlles garapinyades (repescat de ves a saber quin raconet de la ment) el va agafar per sorpresa i li va confirmar que, en algun moment remot, havia estat una criatura en un país estrany. Li va retornar, fins i tot, el regust de la coca ensucrada de la infantesa. En Muntadas es va posar la mà al front com si l’ataqués la migranya. Estava suat. Volia una dutxa o un ditet de whisky amb glaçons abans que la droga li pugés. Potser totes dues coses. Volia que tot estigués perfecte, en ell i al seu voltant, per concentrar-se en el que fos que la droga li havia de fer.

—¿Com sabrem que ens ha pujat?

—Ho sabràs —va dir la Midge.

—No. ¿Com ho sabré?

—Et dic que ho sabràs.

—¿I com sabré que el viatge s’ha acabat, llesta?

De vegades la Midge imitava el posat segur de la Judy i això deixava desarmat en Muntadas, com si hi hagués dues Judys a l’habitació i ell tingués totes les de perdre.

—És com l’enamorament, Danny —va dir-li, somrient-li a la Judy—: sabràs quan et puja, signorino.

I

CAPÍTOL U

Les aspes del ventilador comptaven el temps a la seva manera i en Muntadas s’impacientava. Quina incomoditat seure a esperar que passés alguna cosa i que no en passés cap.

Elles no n’havien volgut ni un glop però ell s’havia servit un scotch poc carregat. Ara buscava entre els reflexos dels glaçons la centella que encendria el viatge psicodèlic. A estones li semblava que el gel atrapava una petita imatge, viva, un castell de cristall en un món minúscul i fred que discorria al marge del seu. Després acceptava que tot eren imaginacions seves i que la droga no li havia pujat. I això que gairebé havia passat una hora. En Muntadas va escurar el got. Per avorriment, va jugar amb un dels glaçons desfent-lo amb l’escalf de la boca. Ell seia a terra. Elles al sofà, escarxofades. La Judy havia deixat caure les sabates i s’havia tret les mitges. Animava els dits dels peus amb la gràcia d’una mecanògrafa. Per a ell el disc de la Joan Baez sonava de fons i prou, però sabia que elles n’escoltaven els matisos de la veu, els accents de la guitarreta aquella. Des que en Muntadas sovintejava la Judy no les havia vist triar cap altre elapé que no fos la Baez, i això que la discoteca era més variada.

El pitjor, ara, no era sentir-se en una sala d’espera, amb la Baez de fons, sinó notar-se les aixelles xopes i la camisa suada. Primer se la va descordar i al cap de no res se la va treure del tot.

—Quines confiances, Danny —va retreure-li la Judy, poc seriosa.

—Tu t’has descalçat.

—Pregunta-li a la Midge si se sent segura amb un estrany mig nu a casa.

—¿Et fa res, Midge?

—No veuré res que no hagi vist abans.

—T’entenc —li va dir en Muntadas—. Jo també preferiria veure el que no he vist mai.

—Sí —va fer ella en espanyol.

—Et podries desfer el monyo, que ja no ets a la feina, senyoreta Bristow.

En realitat no li calia desfer-se’l: l’expressió se li havia relaxat, les ulleres li relliscaven uns mil·límetres nas avall i, sorprenentment, havia perdut l’aspecte de monja que tants cops li havien criticat la Judy i ell.

—Estic bé així —va dir-li—. Gracias, señor.

De tant en tant la Midge mal pronunciava alguna fotesa en l’espanyol que sentia als dominicans, o repetia una exclamació dels sicilians que trastornaven la bugaderia de baix: es pensava que en Muntadas s’hi reconeixia i que devia ser la seva llengua familiar. Per a ella (sicilians, napolitans, espanyols, catalans) tot era el mateix: pell d’oliva, pudor d’all.

En Muntadas va oferir-los tabac i, com que l’hi van rebutjar, ell tampoc va fumar.

La Judy va acomodar el cap sobre la falda de la Midge, que li anava apartant el serrell amb la delicadesa d’una germana gran.

—Tens uns bigotis molt bonics —va deixar anar la Judy divertida.

A en Muntadas li va semblar un comentari estrambòtic. La Midge s’havia girat per mirar-se la cara de l’amiga del revés. A en Muntadas li va semblar comprendre el que passava, llavors: la cara invertida caricaturitzava unes faccions ridícules, els bigotis punxeguts de Clark Gable, els ulls sinistres mirant a banda i banda, la barbeta com una petita calba… La Midge va deixar anar una rialleta infantil i va dir:

—Tu fas cara d’ou, Judy.

—I tu!

—Humpty Dumpty!

Devien veure el mateix i reien encara més. Reien perquè el riure els contagiava el riure. En Muntadas va pensar que la droga els feia efecte. A ell no. Elles tenien unes constitucions més delicades, potser, bé que l’alcohol les perjudicava més fàcilment. O potser tenien la regla i això les feia més vulnerables a la droga, es deia. En Muntadas s’ensumava que la Judy avui la tenia perquè al dormitori, sobre la tauleta, hi havia trobat el pessari.

—¿Us ha pujat?

—No ho sé —va dir la Judy.

Després va mirar-se amb la Midge i van esclafir a riure.

—Amb el vostre permís, m’escapo a la dutxa —va tallar-les en Muntadas—. Si en una hora no he tornat és que estic flipant sota el raig d’aigua…

Elles es cargolaven de riure.

—… o que m’ha passat com a la Janet Leigh —va afegir per aportar una imatge més funesta.

Però van riure igualment. A la Judy se li va encendre un rubor a les galtes que era el mateix que en Muntadas li coneixia en la intimitat. I la Midge tenia la mà al pit com si li hagués d’explotar el cor.

Ell va esclafar la cigarreta al cendrer, va fer un manyoc amb la camisa i cap al bany a desfogar-se. No va passar la balda. Es va despullar i es va revisar l’afaitat al mirall, fregant-se les barres i fent una ganyota: els puntets negres recordant que tota la cara són porus i que la barba forceja per aflorar.

Dutxar-se li va fer bé. Aquí l’aigua sortia amb més potència que a la pensió espartana on s’estava perquè no podia pagar res millor. El drenatge xuclava amb més força aquí (no s’hi havien dutxat tants homes peluts) i, al darrer moment, l’aigua s’escolava en una espiral perfecta. En Muntadas havia paït que la droga ja no l’afectaria. Es va eixugar a consciència. Després va desentelar un angle del mirall i va estudiar-se inflant el pit. Es va pentinar amb quatre cops de pinta. Encara estava nu, però va obrir la porta del bany per esbrinar què feien aquelles. Juraria haver sentit corredisses. La música havia emmudit. Elles també s’havien quedat en silenci. En Muntadas va rumiar si es devien haver adormit, si l’Spirax era un opiaci que anestesia els sentits. Es va mig vestir, quedant descamisat. Va lamentar no tenir mudes de recanvi a l’armari de la Judy i va penjar la camisa en una cadira de la cuina. No s’embrutaria amb males sensacions ara que estava net i reposat. Des d’allà, des d’aquell angle de la cuina, va entendre el silenci sospitós de la Judy i la Midge. No s’ho esperava i va pensar que al·lucinava. El marc de la porta del menjador enquadrava un fragment de l’escena al sofà: la Judy i la Midge estaven ben juntes. En Muntadas va fer unes passes en silenci, vigilant de no ser vist, per veure-ho millor: la mà de la Midge acariciava la nuca de l’amiga i la de la Judy desembullava els cabells de l’altra. Es van fer un petó a càmera lenta. Ara que eren tan a tocar l’una de l’altra, en Muntadas apreciava més que mai el contrast entre la rossor de la Midge i la cabellera negra de la Judy. Es van seguir besant. El contrast de colors continuava present, sí, però ara semblaven l’una el reflex de l’altra: la mà d’una s’obria camí, pel coll de la brusa, fins als pits de l’altra, buscaven totes dues una carícia més íntima sota l’spandex dels sostenidors. El que la Judy li feia a la Midge, la Midge l’hi feia a la Judy. En Muntadas estava hipnotitzat. ¿Quanta estona s’hi va quedar, allà palplantat? Un canvi el va espavilar: la imatge geminada va quedar interrompuda quan el cap de la Judy es va alçar, amb els ulls clucs i els llavis badats, mentre la Midge li llepava el coll. En Muntadas va sospirar. Podia deixar-se veure al marc de la porta, si volgués, que de ben segur elles no el percebrien. Estaven l’una per l’altra i tota la resta no importava. Es besaven i després paraven, dos segons, per mirar-se als ulls, amb els nassets l’un contra l’altre. Es besaven, dolçament, i paraven. Es besaven i paraven. Hi havia un cert ritme en el que feien, com qui neda i surt a respirar. En Muntadas no les volia interrompre. No volia interrompre el plaer d’observar-les, de ser i no ser en l’escena. Va notar la incomoditat plaent de l’erecció. Estava duríssim. El cor se li havia accelerat. El batec era més intens entre les cames. Es va descordar el cinturó i va desprendre’s dels pantalons, també de la nosa de la roba interior. Sense l’opressió de la roba, per fi, va avançar cap a elles. Sentia la concentració de sang i poder de la trempera, tot i que caminar així era estrany. Elles seguien a la seva. La trempera era imbatible, gloriosa, desesperada. Havia de donar sortida a tota aquella energia que acumulava. Va recordar que la Judy tenia la regla i que això a ell l’anguniejava, però tot plegat ja es veuria. De moment les volia sorprendre. Que el rebessin amb aquella passió que gastaven l’una amb l’altra. Que l’hi fessin amb la boca, l’una i l’altra. Es va aturar a un parell de metres de les noies i va esperar que el descobrissin per si soles.

La Judy va ser la primera d’adonar-se’n.

Va deixar l’amiga fent un petó a l’aire.

En Muntadas no va dir res. Intuïa que, si els prolegòmens ja havien començat, tot estava en marxa i no hi havia res a dir. Tocava passar a l’acció.

—¿Què fots? —va dir la Judy.

Ara havia captat les mirades de totes dues i la Midge s’havia posat la mà a la boca. Als ulls de la Judy s’hi va dibuixar el somriure que els llavis encara es resistien a alliberar, però no va aguantar més i va esclatar en una riota descontrolada que va ser el tret de sortida perquè la Midge també es deixés anar. El dit de la Midge assenyalava el sexe d’en Muntadas mentre feia servir l’altra mà per picar-se el pit de tant que reia.

Va fer mitja volta, en Muntadas. ¿Què havia de fer, si no? Les va deixar estar i es va vestir a la cuina cagant-se en la droga i en elles. Es va botonar la camisa bruta, quin remei. Va tancar la porta amb cura, tot i que el que volia era fotre el camp amb un cop fort. Les riallades el van seguir escales avall fins al carrer.

CAPÍTOL DOS

Quan algú preguntava a l’Owen per què el seu bar tenia nom de dona, ell senzillament responia:

—Com les tempestes tropicals. ¿Per què no?

No hi treballava cap cambrera, al Claudia’s, cap cuinera que en justifiqués el nom; només l’Owen, escudat a la barra, i un noi que feia anar l’espàtula quan algú volia un sandvitx a la planxa. Tampoc s’hi deixaven veure gaires dones, per allà. Si n’entrava una sense companyia, la parròquia es demanava per la qualitat moral d’aquella dona, qui era i què buscava. El Claudia’s no representava pas el bo i millor de l’avinguda Walton, però l’Owen el tenia ben net i quedava a quatre passes de ca la Judy. En Muntadas ja s’hi havia deixat caure aquella tarda per regalar-se amb un parell de whiskys. Això havia estat hores abans, quan encara confiava que prendrien àcid lisèrgic i que tot aniria com una seda… Ara el bar s’havia animat perquè arribava l’hora en què la gent deixava de pensar en la feina i es concentrava en el que fos que la nit de divendres els oferiria. Tres homes seien en una tauleta i n’hi havia dos més a la barra discutint si en Joe Pactwa era esquerrà o ambidextre. A prop del ventilador, una noia xarrupava una copeta de menta que centellejava com un adreç de Swarovski. Sempre hi havia algun personatge estrafolari, al Claudia’s. ¿Avui qui era? Potser en Muntadas mateix. Però sempre n’hi havia, com a mínim, un. Com aquella vegada que hi van tenir un client amb un macaco que anava explicant a tothom que el mico sabia fer anar ganivets i preguntant si ho volien veure. La parròquia no estava prou beguda per seguir-li la veta. Al final van fer rotllana per veure com la pobra bèstia fumava un Pall Mall amb els ditets precisos i la mirada d’humiliació, tan humana… Sempre hi havia algun personatge, al Claudia’s. De vegades, algú violent, però l’Owen el despatxava ràpid.

—¿Altre cop per aquí? —se’n va estranyar l’Owen.

—Ja ho veus.

—¿I la Judy?

—Crec que estarem una bona temporada sense veure’ns…

—Em sap greu, nano.

Se li notava que ho deia de tot cor.

—No te n’ha de saber —va dir-li en Muntadas—. Et volia demanar una cosa…

Abans que tingués temps de deixar-ho anar, l’Owen se’n va allunyar cap a un dels homes, que feia dringar unes monedes sobre el taulell. En Muntadas es va esperar a dos tamborets de la noia que ara encenia una cigarreta i expulsava el fum cap amunt, en un brollador recte.

Els homes de la taula havien desplegat un plànol i un d’ells feia tot d’explicacions. A en Muntadas se li va acudir que projectaven d’assaltar un banc. No hi feia res que anessin mudats i fessin cara de persones decents. Les aparences…

—¿Què em deies?

L’Owen havia tornat. No s’adonava que, per costum, passejava el drap pel taulell netíssim. Era un home pulcre i delicat, amb les manasses d’un treballador del metall.

—Et volia demanar una cosa. —En Muntadas va abaixar la veu—. Vaig una mica curt de diners, en aquest moment… ¿Em podries deixar deu dòlars?

—¿No són molts?

—Prometo que te’ls tornaré —va dir en Muntadas insegur.

El seu anglès no era perfecte, encara. De vegades ho veia escrit en la cara de la gent. Les cares deien «ets foraster»… Però l’Owen l’havia entès.

—No sé si hi són, a la caixa, deu dòlars…

Sempre havia estat una mica garrepa, l’Owen, l’amo d’un negoci que sap com ha costat guanyar cada dòlar, però en Muntadas comptava que no els hi podia negar des d’aquell dia que va perdonar-n’hi cinquanta, perduts al pòquer.

—Comprova-ho —va demanar-li—. Si us plau.

Mentre l’Owen remenava la caixa al fons del bar, en Muntadas sentia la mirada de la clienta clavant-se-li al clatell. Es va girar i va comprovar que ella no se n’amagava. Feia cara d’estar gaudint amb l’escena i ell també la va guaitar obertament. Va determinar que devia ser llatina, pels tons, els pòmuls i els llavis olmeques, agafava la cigarreta com un jovenet que vol fer el milhomes.

—¿No en tindràs prou, amb vuit? —va dir l’Owen, que ja havia fet arqueig—. Si te’n dono deu em deixes molt just.

—D’acord, vuit. Miraré de tornar-te’ls demà —li va prometre.

Tot i que ni idea d’on els trauria. L’Owen els hi va passar dissimuladament, com un secret vergonyós. La veïna de barra continuava sense perdre’s ni un detall.

—Ara posa’m un whisky —va dir.

L’Owen va arrufar les celles.

—Són els meus diners, company.

Ho eren i no ho eren, però l’Owen va donar-li l’esquena per triar una ampolla de scotch i encetar-la. Mentre esperava a ser servit, en Muntadas va palpar el paquet de cigarretes. Se’n va apropar l’última als llavis i un encenedor va petar a prop seu.

—¿Foc?

La sud-americana s’havia inclinat sobre la barra i en Muntadas va encendre la cigarreta sense deixar de mirar-la als ulls. La flameta tremolava entre tots dos. En Muntadas no hauria imaginat mai que ella busqués, que fos d’aquell tipus… No en tenia els gestos ni l’aspecte, però mai se sap. ¿De què tenia pinta, doncs? De massatgista severa. De mestra d’institut, potser, ben vestida i gens necessitada de sortir pels bars a buscar perquè ja té els seus llibres per satisfer-la… En Muntadas estava intrigat. L’Owen li va servir la beguda i, sense venir a tomb, va repescar una conversa d’hores enrere:

—Quan abans te n’has anat n’ha entrat un que hi havia estat, al Vietnam…

—¿L’han llicenciat?

—Hi va perdre una cama.

—Se n’ha sortit bé —va dir en Muntadas—. ¿I què explica?

—No res —va moure les espatlles—. No en volia parlar.

Va anar a atendre dos homes i una dona que acabaven d’agafar taula i en Muntadas va decantar-se cap a la noia. El ventilador li aixecava un ble de cabells foscos i ondulats com els de la Judy.

—¿Mexicana? —va preguntar a l’atzar.

—No, peruana.

—No m’he equivocat de gaire —va dir.

—Déu-n’hi-do! —va riure ella—. Usted es español, me parece…

—Vaig néixer a Barcelona.

—Mi marido era de Zaragoza.

—¿És mort? —va preguntar, i després va lamentar les maneres.

—Ens vam divorciar.

—Jo també soc divorciat.

—¿Ho veus?

—Sí —va dir esperant no haver d’entretenir-se amb aquella història—. Em dic Danny.

—Jo Rosa.

—¿Com va, Rosa?

—¿Com va, Danny? —va riure—. M’alegro de coneixe’t.

En Muntadas va fer un glopet tímid. Es notava l’estómac buit. Volia tenir el cap clar ara que havia aparegut aquell misteri anomenat Rosa.

—Owen! —va cridar—. A veure si em portes un sandvitx.

—¿El de sempre?

—El de sempre.

Anava a preguntar a la Rosa si la podia convidar a res, però ella havia saltat del tamboret i s’havia escapolit fins a la cabina telefònica de vora els excusats. Caminava amb aires de princesa. En Muntadas va rectificar la imatge que se n’havia fet: no era una pelada com ell. Li costava imaginar una peruana de bona família però potser allà en tenia una.

—¿La coneixes, Owen?

—No, però no t’emmerdis.

—¿Per què?

—Ha vingut amb un altre paio i s’han discutit.

La Rosa va tornar de la cabina i es va enfilar de nou al tamboret; l’Owen es va retirar, rondinant per sota el nas… La Rosa va treure un mirallet de la bossa i va repassar-se el maquillatge, amb un aire més de previsora que no pas de coqueta. Va aixecar una mà cap als cabells de la corona i es va pentinar amb els dits.

—¿Esperes un amic? —li va preguntar en Muntadas.

—No.

—Cap amic a la vista.

—¿És bo, el sandvitx?

—No està malament.

—Potser que me’n mengi un, també…

L’Owen travessava la sala amb els plats d’una taula desparada.

—Un altre sandvitx, Owen. Per a la senyoreta.

—Zeke —va cridar cap al mosso de la cuina—, un altre de pernil.

—¿Fa temps que hi ets, a Nova York? —va preguntar a la Rosa—. Parles l’anglès molt bé.

—Des dels tres anys, soc filla de diplomàtic… Tu no en fa tants.

—Se’m nota, ¿oi?

—Tens un accent molt fort.

A en Muntadas no li agradava tenir accent.

—Vaig venir el cinquanta-cinc —va dir—. Abans vivia a París.

—¿No ets pas un exiliat de la guerra? —Però ella mateixa va contestar-se—: No, ets massa jove.

—Sí que ho soc. Vaig fugir amb els pares a França.

—El meu exmarit també ho és, però ell ja té més de cinquanta anys, em dobla l’edat. Potser el coneixes, el professor Losantos…

—No, no conec ningú… Hi tenia un parent, aquí, però va morir abans d’arribar jo. De primer va viure a Mèxic, un any. Se’n va cansar perquè sempre trobava republicans que li inflaven el cap amb els afers d’un país de l’altra banda del mar…

L’Owen els va allargar un platet amb el sandvitx i li va adreçar una mirada d’advertència. Devia tenir por que en Muntadas es rebentés els seus vuit dòlars.

—N’hi ha bastants, d’exiliats, aquí també.

—A tot arreu, n’hi ha. —I va afegir—: M’has dit que no esperaves ningú, ¿oi?

—Ningú —va fer ella—. ¿Per què?

—He pensat que podríem anar a algun lloc amb bona música…

Els ulls li van riure quan va contestar:

—¿Amb vuit dòlars?

—En tinc deu —va rectificar en Muntadas—. No se t’escapa res, ¿oi?

—Estic segura que no tens feina.

—En aquest moment, no.

La Rosa es va concentrar en el sandvitx com si la conversa s’hagués avortat. Va mastegar tranquil·lament, amb el puny tancat sobre els llavis. Per ajudar-se a empassar va agafar el got d’en Muntadas, amb tota confiança, i va ferne un bon glop. Els narius se li van bellugar lleugerament, però va aguantar prou bé l’alcohol (que és el contrari del que en Muntadas s’esperava). Amb els colzes clavats a la barra, va tornar a alçar el sandvitx, però de cop va interrompre l’acció.

—¿T’agradaria guanyar-ne cinc-cents? —va dir.

Aquesta sí que no l’havia vist venir, en Muntadas. Li va llançar un esguard suspicaç abans de replicar.

—Segons què s’hagi de fer.

—Poca cosa.

—Sempre és poca cosa.

—M’has d’acompanyar a una festa.

En sentir-ho, en Muntadas va buscar el suport de l’Owen, però el bàrman els donava l’esquena per traginar unes caixes.

—Hi deu haver alguna cosa més…

—Sí.

La Rosa es va acabar el sandvitx i es va passar el tovalló pels llavis.

—Aquí no t’ho puc explicar.

—Podem anar a casa teva, si vols —li va insinuar en Muntadas.

Ella semblava no haver-lo sentit. Amb el dit alineava les molles de damunt la barra.

—He deixat el cotxe a l’aparcament de darrere —va dir—. Ens hi podem trobar d’aquí a deu minuts. És un Caravelle de l’any passat, gris perla, descapotable…

—¿I per què no hi anem plegats?

Ella va negar amb un gest impacient del cap.

L’Owen va aturar-se davant les caixes que havia apilat i es va penjar el drap a l’espatlla. Li veien l’esquena gran com era.

—Perquè coneixes el bàrman.

—És l’amo.

—No hi ha cap necessitat que ens relacioni.

—Bé que ha vist que parlàvem…

—És diferent.

—¿Per què és diferent?

—La gent parla, als bars. És normal.

—Com vulguis, Rosa. Si és que et dius Rosa…

—D’aquí a deu minuts.

—Entesos.

Del portamonedes en va treure un bitllet d’un dòlar i va fer servir el plat de pitjapapers.

—Fins ara —va dir en veu baixa.

De reüll, en Muntadas va observar com tocava el dos sense pressa.

—Només valia setanta-cinc centaus —va dir l’Owen en veure el bitllet.

—És generosa —va fer en Muntadas—. M’has dit que discutia amb un individu… ¿Has sentit de què anava?

—M’ha semblat entendre que era qüestió de pecúnia. Ell deia que tindria unes despeses… ¿Per què m’ho preguntes?

—Vol que li faci una feina. M’ha ofert cinc-cents dòlars.

L’Owen va passar el drap per la part de la barra que havia ocupat la Rosa.

—Són molts diners.

—Ho són.

—¿Quina mena de feina?

—Encara no ho sé. Deu ser algun embolic, no ha volgut que en parléssim aquí.

L’Owen va picar amb el puny la barra.

—Compte, Danny…

—Per això t’ho dic, company. Recorda això: es diu Rosa, és peruana de naixement, divorciada d’un professor espanyol, un tal Losantos, condueix un Caravelle descapotable, gris perla, model de l’any passat.

—¿Per què m’ho dius, tot això?

—Pel que pugui passar.

—Més val que ho deixis córrer, Danny.

I de seguida va afegir:

—Pel que pugui passar.

—Són cinc-cents dòlars —li va recordar ell.

—La veritat és que no t’entenc. Ets un bon cambrer, podries trobar feina sense dificultat.

—Ja ho sé.

—¿I doncs?

Es va arronsar d’espatlles.

L’Owen va alçar la barbeta cap allà on una veu el reclamava.

—De seguida —va dir al client—. Acabaràs malament, Danny.

—Potser sí. Ja hi vaig començar, malament…

L’Owen va fer un gest de cremallera sobre els llavis. Semblava més un codi mafiós que un amic dient-li «Jo ja t’he advertit i no penso insistir-hi». En Muntadas es va quedar pensarós. A la dreta hi tenia un ventilador que girava accelerat però que de tant en tant es descompassava i feia un soroll com a punt de trencar-se. Malgrat la mica d’aire que li arribava, tenia el front suat i el coll de la camisa l’ofegava.

—Em vaig a rentar —va dir en veu alta, per bé que l’Owen ja no hi era.

Disposava d’uns minuts. Es va refrescar la cara a la pica. Va prometre al seu reflex que posaria els peus plans i no es deixaria entabanar. No sabia què li depararia la trobada amb la Rosa, i l’Owen podia anar ben encaminat que tot plegat feia pudor, però hi havia una electricitat en l’ambient que l’excitava. I cinc-cents dòlars en joc. Això era tot el que volia sentir.

CAPÍTOL TRES

Això ja ho havia viscut. Déjà vu. Sí. Això també. Aquesta era la sensació d’en Muntadas, forçada pel cansament, o el whisky, o la sang que no irrigava el cervell. Mentre caminava cap a la Rosa, instal·lada rere el volant del descapotable, notava que cada un dels seus gestos era una repetició d’un gest passat. Ella s’havia cobert amb unes ulleres de sol i un fulard sedós al cap, com una Isadora Duncan que no ha après dels seus errors. En Muntadas es va deixar caure al seu costat, amb l’americana sobre els genolls, i va tornar a sentir el pols de la repetició.

—¿Per què tants misteris? —va dir.

Potser ja ho havia viscut, sí, però feia tard a tots els moments reconeixibles que se li presentaven. No podia anticipar el futur malgrat que allò ja havia passat abans, i les paraules de la Rosa connotaven una familiaritat estranya; el mateix es podia dir del gir de la clau, i dels moviments del volant, i del mocador seguint-la com un deixant espectral mentre conduïa.

—Potser sí que no calia —va reconèixer ella—. Al capdavall…

—¿De què es tracta?

—Hem d’anar a una festa on coneixeràs una noia. Els cinc-cents dòlars són perquè te l’enduguis al llit.

En Muntadas es va quedar bocabadat.

—¿Què li passa? ¿És vella, lletja, geperuda…?

—Oh, no! —va protestar ella—. És força bonica, em penso que t’agradarà.

—¿I li cal pagar-se un home?

—No et paga ella, sinó jo.

—Explica’t —va tornar-hi—. ¿És una amiga teva?

—No, no és amiga meva. És la dona d’en Fred Cuthbert.

—¿I qui és en Fred Cuthbert?

—Ell i jo ens volem casar i la Maud no li vol concedir el divorci.

En Muntadas va quedar-se rumiant, llavors, analitzant la situació i, també, com podia agafar les regnes en un assumpte tan tèrbol com aquell. El que li proposava bé podia costar més de cinc-cents dòlars, si jugava bé les cartes.

—Ens cal comprometre-la. Si podem sorprendre-la al llit amb un altre…

—Amb mi —la va tallar.

—Sí, amb tu. No et creguis que és senzill. La Maud és força especial. L’hauràs de fer beure —va repetir— i si pots…

Va callar.

—Si puc, ¿què?

La Rosa va remenar la bossa amb la mà dreta i en va treure un mocadoret malva.

En Muntadas va trigar a entendre que era per a ell.

Així que va desfer-ne el nus, es va trobar, sobre la palma de la mà, un terròs de sucre que ressaltava contra el malva.

Ara va ser en Muntadas que va callar. Va tenir por de perdre el control per culpa d’un cop baix.

—Si li desfàs la droga a la beguda tot serà més fàcil i no sabrà ben bé què li passa.

—Entenc —va dir, ficant-se el mocador a la butxaca.

Planificava una estratègia tan ràpid com podia.

—No la malgastis.

¿Com podia enxampar la Rosa amb la guàrdia baixa? ¿Com fer perdre els nervis a aquella dona tan segura de si mateixa?

—Suposo que he de dur la Madeleine a…

—La Maud! —va desesperar-se ella—. Has de recordar al detall totes les dades que et donaré.

—Haig de dur la Maud a un indret determinat, suposo.

—A l’hotel McKittrick. ¿Saps on és?

—No.

—Normal, és un hotel modest que no destaca. I no ha de destacar. Serà casa teva. Hi tens reservada una habitació a nom de Singer.

—La conec a la festa, la sedueixo i la porto a l’hotel…

—No forcis la situació. Ens cal algú amb tacte.

—¿Aleshores què fas amb mi?

—T’estic dient com has d’actuar amb tacte. Te la guanyaràs encara que triguis un parell de setmanes i te l’enduràs a la teva habitació de l’hotel, però no corris i no siguis barroer.

—M’has proposat de drogar-la.

—L’has de tractar bé, sigui com sigui, fins que us enxampin. L’has de tractar com si fossis un cavaller.

—¿I com ens enxampareu?

—Hi ha una escala d’incendis i un fotògraf se n’encarregarà.

—¿I com sabreu que per fi me l’he endut al llit?

—Ho sabrem.

—No mireu prim, ¿eh? ¿Quanta gent teniu comprada?

No va respondre. Molta gent equivalia a molts diners i ella evitava d’ensenyar les cartes.

—I per això cobraré cinc-cents dòlars.

—Sí.

—Molt bonic. ¿I després què passarà?

—Tindrem la fotografia i en Fred podrà aconseguir el divorci amb totes les de la llei.

—¿Totes les de la llei? ¿Coneixes la llei penal de l’estat de Nova York? —li va preguntar.

—¿Què hi té a veure?

—Molt. La pena que imposa al delicte d’adulteri són sis mesos de presó o una multa de cinc-cents dòlars —va inventar-se la xifra—. O totes dues coses alhora, depèn del jutge, de si ha paït les banyes de la dona o si encara li té rancúnia…

—En teoria —va objectar ella.

—En teoria i a la pràctica. M’exposo a fer un mal negoci —va afegir—. No comptis amb mi. És massa arriscat. Atura’t i deixa’m marxar. No en vull saber res, de la teva història.

—No.

—Et dic que no m’interessa.

—No. Escolta’m…

El cotxe s’havia aturat en un semàfor. En Muntadas s’ho va fer venir bé i va obrir la porta per tenir un peu a fora.

—Espera!

Va sortir del cotxe.

—Mil dòlars —va dir ella—. Puja.

El semàfor es va posar verd. Algun conductor va fer anar el clàxon. En Muntadas va tornar al cotxe i va tancar la porta perquè la Rosa arrenqués.

—M’ho pensaré.

—No hi ha temps perquè t’ho pensis. L’has de conèixer avui. No li agraden gaire les trobades, potser tardaríem mesos a tenir una altra ocasió i que puguis abordar-la sense semblar sospitós.

—Suposem que la conec però que avui no és suficient per guanyar-me la seva confiança. ¿Com torno a ballar amb la Ventafocs?

—A la New York Studio School.

—Ho teniu tot pensat, eh.

—Últimament s’ha obsessionat amb aquesta escola d’art i hi va gairebé cada dia.

—Potser hi té un amant, allà.

—No és això. La Maud no és d’aquestes…

—Entenc.

—És important que entenguis i que improvisis amb astúcia.

—¿Hi anirà amb el seu marit?

—¿A l’escola d’artistes?

—A la festa, dona.

—A la festa, sí.

—¿I no semblarà estrany que jo la rondi?

—No. En Fred se n’anirà aviat. Té una reunió amb uns austríacs.

—¿Et coneix, ella a tu?

—No sap que m’entenc amb ell, si vols dir això…

Es referia a això, sí.

—¿I què hauries fet si no m’haguessis trobat a mi?

—N’hauria trobat un altre.

—¿A darrera hora? T’ha fallat el que tenies, ¿oi?

En Muntadas pensava que ho negaria, però la Rosa va abaixar el cap i va dir:

—Sí.

Això va descol·locar en Muntadas. ¿Una manipuladora disposada a dir-li la veritat? El comentari següent, les consideracions que implicava, tampoc van agradar-li gens:

—Mira, si no t’agrada dormir amb una dona borratxa, no és imprescindible que feu l’amor. —De cop va semblar que l’empatia li feia dir aquesta mena de coses—. N’hi ha prou que us trobin al llit, despullats.

—¿I si no puc seduir-la ni drogar-la? Si és tan dura de pelar… Jo vull cobrar els mil dòlars per endavant.

—No. Te’n donaré dos-cents cinquanta. La resta, després.

—Tots.

—No els tinc, ara.

—¿Quants en portes?

—Una mica més de cinc-cents.

Va allargar la mà.

—Dona-me’ls. Cinc-cents trinco-trinco m’ajudaran a confiar en tu.

—¿No hi confies?

—¿Tu confies en mi?

—Faré una cosa —va dir-li—. Et donaré un taló.

—No. Cinc-cents al comptat ara i cinc-cents dilluns perquè quan hagi acabat la feina pugui desaparèixer del mapa.

Últimament ja li rondava la idea de desaparèixer. Potser ara tot confluïa perquè fos així. A la merda la Judy. A la merda Nova York.

La Rosa va agafar el portamonedes i li va allargar un feix de diners.

—Compta’ls.

Va comptar els diners, gairebé sense creure’s aquell cop de sort.

—¿Hi anem ara, a la festa?

—Sí.

—¿No passem per casa teva, abans?

Ella no va contestar, atenta a la maniobra d’un cotxe que enfilava el carrer.

—¿On vius?

—No n’has de fer res.

—Dilluns he de cobrar cinc-cents dòlars —li va recordar—. Em cal saber on et puc trobar.

—No els cobraràs fins que no hagis fet la feina. Et prometo que te’ls enviaré al McKittrick.

—Te’n podries oblidar. Vull la teva adreça.

—Perds el temps.

—¿Deu estar podrit de diners, oi, en Fred?

—Tampoc no n’has de fer res.

—D’acord —es va resignar—. Parla’m d’ella, doncs. De la víctima.

—Ja la veuràs. Té vint-i-vuit anys, un més que jo, i és rossa. Fins ara no se sap que hagi dormit amb cap home que no sigui en Fred.

—Difícil ho veig, doncs.

—Si no fos difícil no et pagaria mil dòlars —li va recordar—. L’hauràs de drogar, però abans t’hauràs de guanyar la seva confiança.

—¿Ho sap, el seu marit, que farem això?

—Sí.

—Més val que no me’l presentis, doncs. ¿Aguanta bé la beguda, ella?

—Sol beure poc.

—¿I on és la reunió?

—Al Plaza.

La Rosa va conduir cap a l’entrada d’un garatge. Van baixar per una rampa cap al pis inferior.

—Més valdrà que no te la presenti —va dir a en Muntadas—. Ja miraràs de fer-hi coneixença, amb tacte.

—Com vulguis. ¿Qui la fa, la festa?

—En Gilbert Paredes —va pronunciar Paredes a l’anglesa.

¿El nom li resultava familiar?

—¿No saps qui és en Paredes? ¿En quin món vius?

—En un de diferent, ja hi pots comptar.

—En Paredes és el solter d’or. Ja ho veuràs. Un tipus especial.

—Sou tots molt especials.

Ara ella va riure. A en Muntadas no li va agradar.

—Espera’t aquí.

La Rosa va sortir, va obrir el maleter i pel retrovisor ja no va veure què feia ella. Va sentir una cremallera.

—Espera i no miris.

No va tenir paciència i va girar el cos sencer.

Ella s’havia posat un vestit de nit, negre, amb una faldilla de tul i tot de plomes negres decorant-li les muscleres. El més sorprenent era que s’havia emmascarat amb una careta negra, també emplomallada, que només li deixava la boca a la vista. S’havia pintat els llavis d’un vermell moratós com les negres de Lexington.

Se li va apropar. En Muntadas va sentir el repic dels talons.

La Rosa li va allargar una màscara que convertia el nas en un bec. Estava decorada amb geometries en diversos tons bruns.

—Tu seràs un pardal. Jo seré un cigne negre.

—¿Què collons?

—Som-hi —va ordenar-li ella—. És una festa especial i ja fa una hora que ha començat.

CAPÍTOL QUATRE

El primer que li va arribar de la festa van ser els sons, perquè amb l’antifaç d’ocell no acabava de veure-hi bé. El soroll, en canvi, se li va abraonar de seguida que la porta de l’ascensor es va obrir i un servent desemmascarat els va convidar a sumar-se a l’enrenou de la sala de ball: se sentia el dring de les copes, una ampolla de xampany que explotava i el líquid que escumejava a la moqueta, riallades fregant les notes altes del clímax amorós, xerrameca informe aturada quan alguna cosa de cristall es va esmicolar i va desfermar un aplaudiment… Un piano misteriós s’esforçava per sonar a destemps, en mans d’una criatura irisada com un paó, mentre dos corbs feien anar el contrabaix i la bateria.

—Et presentaré l’amfitrió —va dir la Rosa estirant la màniga d’en Muntadas per endinsar-se en aquell somni venecià de plomes i brillants.

Les cares estaven desfigurades; els ulls i les disfresses eren els protagonistes de la vetllada. L’atmosfera era daurada per l’efecte dels canelobres a les taules i per un salamó pompós que en multiplicava la lluïssor, o bé perquè aquella gent atreia aquella aura afortunada. En Muntadas, fora del seu element, estava meravellat.

—I aquí tenim l’amfitrió, en Paredes —ara la Rosa va sonar teatral—. En Paredes és l’escriptor més malvat de tot Nova York i qui s’inventa les festes més cobejades.

En Muntadas va allargar la mà cap a un homenet amb el pap inflat per un gran llaç bordeus, i a qui una cresta de vellut no feia pas més alt.

—Soc la Rosa, Gilbert —va precisar ella—. Si no m’has reconegut…

—Res de noms avui, estimada. Només el meu, que soc el gall d’aquest corral. A la resta us vull anònims, ¿m’entens?

—Perfectament —va dir la Rosa—. Paredes, et presento un bon amic. Amic, aquí en Paredes.

—Em pensava que el teu amic era un altre, bonica.

—No se t’escapa res, a tu.

—Tinc ulls a la cara.

En Paredes va apropar-se a la Rosa i li va palpejar el xal de plomes com si en supervisés la finor.

—Em delecta la teva tria, estimada Odile. Un cigne negre! Sempre he admirat el sadisme del ballet. ¿T’he explicat que un estiu vaig estar amb en Nuréiev? I quan dic estar, vull dir estar…

En Muntadas sentia que no el tenien en compte, però al cap d’uns quants comentaris superficials la Rosa li va parlar a cau d’orella, gairebé un petó:

—Ara voles sol.

Ell també li va parlar a l’orella, tot i que en Paredes ja els havia deixat.

—¿Com sabré qui és la Maud Cuthbert?

—Busca el colom blanc.

—Un colom blanc.

—I no pots espifiar-la, ¿m’has entès?

Li sobraven les amenaces de la Rosa. Estaria a l’altura d’aquella oportunitat, per molt irreal que fos trobar-se colze a colze amb la jet-set i les seves fantasies.

Va passar un cambrer i en Muntadas va alliberar-lo d’una copa de la safata. El cert és que detestava les bombolles. En tastar el Taittinger el va notar més al nas que al paladar, i això el va disgustar. Va irrompre un segon cambrer atrafegat i en Muntadas va fer un bot enrere, per deixar-lo passar sense causar cap desgràcia i cridar l’atenció. Mirant de no quedar-se entre dos que conversaven, esquivant les ventallades d’estruç d’una senyora, vorejant una rotllana impenetrable de plomes de coloraines, va acabar a tocar de la pianista, amb els ornaments de paó al barret i la màscara tornassolada. No va gosar dir-li res perquè estava absorta en la tria de les tecles del piano i apreciant quina nota despertaven. Era evident que no pertanyia al trio de jazz (no era un corb) i era evident també que no tenia dits per a l’instrument: només confiava en els dos índexs, com una ignorant de la mecanografia, per bé que complia amb una certa harmonia, agradable a l’oïda. La banqueta era llarga i en Muntadas s’hi va asseure d’esquena al piano.

—És una bona festa —va dir.

La pianista amateur no va respondre. Pels ulls distants i la boca mig oberta es diria que li faltava un bull. Tocava una absurditat vagament oriental que no acabava de prendre forma, mentre el corb nassut escombrava els timbals i el del contrabaix dubtava en veu alta de quines notes volia tocar.

Va aparèixer un tercer corb. La màscara li penjava sobre l’armilla de l’esmòquing. En Muntadas va pensar que li havia pres el lloc al banc de pianista.

—Bravo, senyoreta, la seva actuació ha estat esplèndida —va dir picant de mans, i va aconseguir que la senyoreta ho deixés estar—. Ha sigut una pentatònica preciosa. ¿Veu com tothom pot tocar el piano? Fins i tot la persona més negada pot assajar una cançoneta bonica, sempre que es limiti exclusivament a les tecles negres…

La senyoreta s’havia aixecat, muda encara. Mantenia les mans alçades com si hagués de tocar un teclat invisible i se’n va anar sense perdre aquella postura ni la beatitud de la cara.

—A reveure, filla de papà —va dir el pianista, l’autèntic.

Anava engominat, les temples meticulosament blanques, i duia les ulleres de pasta d’un guionista jueu. Ara en Muntadas s’adonava que ni tan sols hi havia negres entre els músics de la festa. ¿Com s’ho havia fet la Rosa per ser acceptada en aquell cercle tan selecte?

—Quan jo era jove —va remugar el jazzman mentre s’asseia a compartir el banc amb en Muntadas— preníem drogues que ens acceleraven el cor i els pensaments. Les drogues ens encenien.

Va fer petar els dits, però li va costar uns segons acabar la queixa:

—Ara els joves prenen porqueries que els deixen apagats i no saben ni qui són.

—¿Anava drogada la senyoreta?

—Anava tan drogada que qualsevol espavilat que se li apropi se n’aprofitarà mentre ella tingui el cap a la lluna… ¿Què et sembla, company?

En Muntadas es va quedar confós, i l’altre va continuar:

—¿Quin sentit té apropar-te íntimament a una dona si no és perquè cada una de les seves mostres de passió sigui una demostració dels teus dots amatoris? ¿Quin sentit té que el desig d’un no alimenti el de l’altre i el cercle viciós us condueixi a l’explosió?

El comentari feia pudor de socarrim i en Muntadas va reaccionar:

—¿Per què m’ho dius, això?

—Per què tu no ets com ells.

En Muntadas es va alçar. Potser no podia refiar-se de ningú en un carnaval com aquell. El músic s’havia ocultat rere la màscara negra de metge de la pesta. Va assajar un fraseig tímid amb la mà dreta, una melodia que anava i tornava.

—Es veu d’una hora lluny —va seguir—. Hauries d’esforçar-te una mica perquè no es noti que t’has colat a una gresca on no t’han convidat.

—Estic a la llista.

—A mi no m’has de convèncer de res, company, t’estic donant un consell, d’igual a igual: més val que dissimulis si no vols topar amb la seguretat de l’hotel…

Dit això, va atacar una melodia que va treure els músics de la letargia anterior i els va obligar a respondre amb els seus instruments. La concurrència va celebrar que el volum de la música arrenqués el vol. Semblava que recreessin un estàndard tergiversant-ne les notes perquè en Muntadas no el reconegués. Tot i que li sonava. Ell que no era pas un expert… A París havia lamentat que tothom embogís pel jazz dels negres americans, i un cop aquí no s’hi havia aficionat més, encara que el sentia a la ràdio i fins i tot havia visitat els locals de nit, on el trompetista suava la carcanada per treure alguna cosa de profit a aquell instrument del diable.

En Muntadas va voltar, ara impulsat pels exabruptes d’aquella música familiar i desconeguda. Va voltar pensant de quina manera fingir que el que s’esdevenia entorn seu era normal. El més important era no retratar-se, jugar a ser un altre, fins que descobrís la Maud Cuthbert i pogués parlar-hi.

—Quin paio, aquest Paredes, ¿eh? —va dir a un faisà mascle que bé podia ser un caçador aficionat.

—Oh, maleït marieta xafarder —va ser la resposta—. Es pensa que malparlarem més perquè anem emmascarats.

Si havia de conversar, tirava de l’única cosa que, aparentment, tenia en comú amb aquella gent: l’amfitrió. Fingia que el coneixia, i si requerien detalls d’en Muntadas doncs era un professor universitari i llestos, i si requerien més detalls, ensenyava física i era espanyol… Aquesta mentida el va portar a saber que en Paredes havia escrit Els dos de Kansas a la Costa Brava, i que a la festa rondava una examant de Hemingway apassionada dels toros. Va conversar amb una au del paradís que s’havia adornat amb flors taronges i, poc després, es va deixar convidar a tabac per una parelleta de cardenals rojos.

—No l’hem vist pas, en Fred Cuthbert —li van dir, divertits—, o de moment no l’hem reconegut entre els convidats. N’hi ha més d’un que està jugant a no revelar la seva identitat. Ens han dit que hi ha una duquessa anglesa i una princesa italiana i…

—Perdoneu —va tallar-los allargant el coll—, crec que he reconegut una amiga.

Una figura blanca i radiant s’havia obert camí entre la gentada.

Si era la Maud Cuthbert, ara en Muntadas tenia feina.

—Perdoneu —va repetir.

I va fer un glop llarg per acabar-se el xampany.

CAPÍTOL CINC

Res a veure amb les formes arrodonides d’un colom; la Maud Cuthbert va resultar ser una dona llargaruda de cara angular, abrigada amb plomes de coixí i un vel blanc de núvia aristocràtica. Es va posar a remenar els platets d’una taula i va ficar-se una trufa a la boca, i ràpidament una maduixa. Llepar-se els dits amb picardia no la va fer pas menys elegant. En Muntadas va abordar-la de la manera més natural que se li va acudir.

—¿Són bones, les trufes?

A en Muntadas li va semblar que ella se’l mirava de dalt a baix i que, a la fi, el jutjava per les sabates ronyoses. La Maud no es va ni dignar a adreçar-li la paraula, però en Muntadas no podia rendir-se ara. S’havia fixat en l’arítjol ple de baies vermelles que ornamentava la safata de les ostres. En va arrencar una i la va aguantar entre els dits com si fos un gra de raïm.

—Suposo que aquestes no són comestibles —va dir.

Era una broma pèssima i la Maud no li va seguir el joc.

—M’agrada que algú —últim intent, se la jugava— hagi triat de ser un colom missatger.

—No soc un colom —va contradir-lo ella—. Soc un cigne, idiota.

Un cigne! Ara entenia la llàgrima negra que li baixava dels ulls de l’antifaç, a aquell fals colom blanc.

—¿Què se suposa que ets tu?

—Un pardalet.

—Patètic.

En Muntadas no va fer-se mala sang perquè s’havia de concentrar i perseguir el seu objectiu. ¿On s’havia fotut? A estones li semblava que tots els ulls estaven posats en ell i que li paraven una trampa per riure-se’n; fem-li la broma a aquest pelacanyes estranger, s’imaginava que deien. Pobre com un rupit, que deia la mare… Es girava i comprovava que cadascú anava a la seva i que ell no era pas el centre de la festa, és clar, i que ni rastre de la dona a qui havia de comprometre. Tampoc havia estat capaç d’identificar en Fred Cuthbert entre la munió de convidats. ¿Quanta gent s’hi havia reunit, en aquella soirée mondaine? ¿Més de cinc-cents milionaris? Ell havia saludat la Rosa a distància, esperant-ne un senyal que l’orientés, però l’únic que n’havia obtingut, amb una mímica claríssima, va ser que li reprovés la copa a la mà.

Va aprofitar una conversa sobre negocis amb un mussol que tenia les orelles punxegudes d’un linx per preguntar on parava en Fred Cuthbert.

—Aquell és en Fred —li va indicar.

Es referia a una àguila calba amb una capa espectacular. Feia girar una dona, com si fossin una parella de rock-and-roll, i celebrava que a ella el vestit de nit se li obrís fins al naixement de l’esquena.

—En Frederic M. Cuthbert Jr., ni més ni menys, un Casanova i un Otel·lo integrats en la mateixa persona —va definir-lo aquell desconegut.

L’acompanyant no era un colom blanc, això segur, sinó un gaig o un blauet.

—¿Qui és la dona blava que li riu les gràcies?

—No la conec, o no la reconec. Però la garsa del costat —va assenyalar sense que en Muntadas l’hi demanés— és en Knopf, que s’ha fet acompanyar per una escort i la fa passar per la seva esposa; sap que tots sabem que no és la seva dona, que està tancada en una institució des de fa mesos, però fingirem que sí que l’és i li preguntarem si ja es troba millor…

—Que enrevessat.

—En Knopf és psicoanalista, ¿no el coneix, vostè?

—No n’he tingut el gust.

—L’hi presentaré. És el millor.

—L’hi agraeixo, però no caldrà.

La hipocresia d’aquella gent l’exasperava. Eren els privilegiats que manaven a les multinacionals i als negocis de pes, regien el país com si fos la seva empresa, imposaven un ordre estricte i, després, es pagaven les millors putes de dues en dues. D’això n’estava segur, en Muntadas. Mantenien la reserva de la bancada a primera fila de l’església mentre li llogaven un loft al gigoló. Casaven la filla amb la conveniència d’afermar els interessos familiars i feien que el fill que no heretava la fàbrica fundés un diari o uns grans magatzems. Eren una classe podrida.

—En Cuthbert està podrit de diners. —Això ho va dir en veu alta i era més aviat un pensament que no calia compartir.

—Oh, no s’imagina fins a quin punt —va dir-li el mussol—. Però hi ha una cosa que mai podrà pagar, en Cuthbert, ni amb tots els diners del món. ¿La vol veure? Va acompanyada d’una bona història.

—No tinc temps per a una bona història perquè estic buscant una persona. No s’ofengui.

—Sí, m’ofèn, és la història del meu germà Jack, que en pau descansi…

En Muntadas va vacil·lar. El mussol va riure, més aviat com un porc.

—Li prenc el pèl. No m’ofèn, però és cert que s’està perdent una gran història que molt poca gent coneix. Acompanyi’m.

El va arrossegar del bracet fins a una de les sales adjacents. Li va escapçar un havà que havia esquivat el bloqueig i en Muntadas no va saber negar-s’hi. Va buscar al seu voltant qualsevol indici de la Maud Cuthbert. Flamencs, guacamais, més corbs, una vedet amb una cua de paó en apoteosi. Cap colom blanc. El mussol s’havia tret la màscara. La bona història s’acompanyaria de les seves expressions.

—El meu germà va lluitar al Pacífic sud —va començar—. El 43, l’armada l’havia destinat a les illes Salomó per comandar una llanxa canonera. ¿Em segueix?

El seguia. Però en Muntadas es preguntava què trigaria aquella història a lligar amb la fortuna d’en Cuthbert.

—Endavant —li va dir.

—Tenia dotze soldats al seu càrrec. En Jack era capaç de recordar-ne els noms, els cognoms, la data exacta de l’aniversari (els trucava cada any per felicitar-los fins que un càncer se’l va endur a traïció), i se sabia com si fos el parenostre en quin poblet de merda havien nascut, en quina feina i quin esport excel·lien, se sabia de cor la llista de noms i el color dels cabells de totes les noietes que els seus homes s’havien fet abans que Amèrica els reclamés per batallar contra els nips. S’havia guanyat el respecte d’aquells homes mostrant interès pels detalls de les seves vides, era la seva manera de dir-los que vetllaria perquè sobrevisquessin, que les seves vides li importaven… Però anem a la història, li he promès una història. Una nit d’agost sense lluna s’enfrontaven a una missió decisiva. La llanxa formava part d’un esquadró. Eren quatre esquadrons en total, i en el moment de disparar contra els destructors japonesos sumaven seixanta torpedes. Tots els projectils llançats aquella nit, tots, van fer llufa i l’enemic va quedar intacte. El pitjor encara havia de venir. El retorn fins a una posició segura va ser un desastre digne de la tornada d’Ulisses de Troia. En Jack va veure clar, per primera vegada en aquella guerra, que potser no tornaria sencer a casa. D’entre tots els esquadrons, només quatre embarcacions tenien radar. Per a més inri, una ordre obligava a tallar les comunicacions per ràdio. Això va provocar que les naus americanes anessin a les palpentes en una nit fosquíssima. En Jack temia que l’aviació enemiga els localitzés en una inspecció de vol rasant i va preferir deixar els motors en repòs. Cap a les dues de la matinada, de sobte, van descobrir amb horror que un destructor japonès se’ls atansava a tota màquina. L’impacte amb la quilla de proa va partir la nau en dos i, quan el combustible es va incendiar, va llançar una gran flamarada cap al cel. La mar era una bassa en flames emergida de l’infern dantesc. Dos dels tripulants van morir ipso facto. Tres més van ser llançats per la borda. Alarmades per l’atac, la resta de naus de l’esquadró van obrir foc contra el destructor, però els torpedes van tornar a fallar. Per evitar més contratemps, van girar cua cap a la base. Sense buscar supervivents. En Jack s’havia capbussat per evitar la superfície en flames. En deu minuts decisius, va aconseguir rescatar els tres companys perduts i remolcar-los fins a la ferralla de l’embarcació que havia quedat. Els altres companys els van ajudar a enfilar-se al fragment de proa que els posaria a recer de l’oceà. En realitat, però, estaven a la seva mercè, i en Jack es va prometre que si se’n sortia pagaria el preu que fos. Van flotar a la deriva fins que el sol va despuntar i van poder distingir terra molt enllà. Sense tenir-les totes, van fer un esforç inhumà per nedar-hi. Un dels homes d’en Jack estava ferit de gravetat i impossibilitat per a cap exercici. En Jack va mossegar la corretja del salvavides del ferit i el va remolcar durant les quatre hores de lluita contra les onades i el cansament, fins a arribar als arenys negres d’una illa volcànica. El pitjor de debò encara havia de venir. Havien naufragat en una illa minúscula que no oferia ni menjar ni aigua. En Jack va prometre als seus homes que els salvaria. Els va liderar en una nova proesa de natació de quatre milles fins a un atol verd. De nou, va estirar el ferit aferrant la corretja amb la força de la mandíbula. Durant sis dies van subsistir a base de cocos i d’aigua de pluja que recollien amb fulles. Un cop van atrapar una sargantana i tot van ser festes, fins que en Jack els va fer veure que no pagava la pena matar aquell pobre animaló que no els ompliria la panxa. Va veure les cares dels seus homes omplir-se d’ombres i va dubtar si havia pres la decisió correcta protegint un rèptil insignificant. Aquella nit van encendre una foguera; un foc que, depenent de qui el veiés, podia ser la salvació o la ruïna de tots ells; en Jack ho havia sotmès a assemblea i els homes havien votat que l’encendrien encara que invoqués el diable. Van passar de mà en mà uns tristos bocins de coco i, mentre en Jack entonava Red River Valley, tots els homes van plorar. En Jack es va prometre que, si se’n sortia i salvava els seus homes, pagaria el preu que fos. Mentrestant, era important establir unes rutines per mantenir la moral alta. Va improvisar unes cigarretes amb palmes seques hàbilment cargolades, i va establir uns torns per guaitar l’horitzó i uns altres per fumar. En Jack es llevava el primer i baixava a la platja est per fer els seus exercicis matinals. Els soldats li van preguntar què fotia de bon matí llançant cops de puny a l’aire i amb l’aigua als turmells. Ell els va dir que practicava l’aikido. Un dels seus homes va preguntar-li si allò no era un collons de merda japonesa. En Jack va explicar-los que era l’art de cercar la victòria autèntica, la victòria sobre un mateix, que els japonesos l’havien inventat, sí, però que mai se sap d’on vindran les respostes que donen sentit a la nostra existència. Els soldats van mirar-se amb cara de fumats i, contra tot pronòstic, van coincidir a agenollar-se i implorar que els fes de sensei. Durant una setmana en Jack va ensenyar-los tot el que sabia, i mentre mastegaven la copra del coco reflexionava en veu alta sobre la importància del camí de la pau. Alguns homes li assenyalaven que allò, venint d’un sotstinent de la Marina dels Estats Units d’Amèrica, era un contrasentit, però en Jack els deia que els humans tenen dret a canviar. El terror que havia experimentat darrerament, l’espera i l’esperança d’ara, el fet que habités una illa on podia veure sortir el sol i com es ponia, la celístia de l’hemisferi sud, tot plegat havia convertit en Jack en un home cavil·lós i agraït del do de la vida… Però les meditacions se li van acabar aviat. Un vespre va aparèixer una llanxa amb la bandera del sol naixent. Desarmats, no van poder oferir cap mena de resistència, i els japonesos se’ls van endur presoners cap a una base més al nord. Van acabar engarjolats en una gàbia de bambú, i en Jack no va dir res quan els seus homes van acceptar un brou de nyam miserable, perquè sabia que per dins celebraven d’haver caigut en mans dels japonesos… En Jack observava l’activitat del voltant, la gàbia era al bell mig de la base. Lamentava desconèixer la llengua de l’enemic. Rumiava com s’escaparien i quin preu estava disposat a pagar realment per superar aquell examen de Déu. Els soldats japonesos li semblaven magníficament pulcres i ben uniformats, i li feien pensar que ell i els seus homes eren bàrbars, bruts i penosos, que bé mereixien ser disciplinats amb el càstig de la presó. Va arribar a pensar que els seus raptors eren gent tan refinada que només podrien tractar-los amb cavallerositat i que no havien de patir per res. Un fet excepcional el va convèncer en aquest sentit. Malgrat l’encarcerament i les limitacions d’espai, en Jack i els seus homes van seguir amb el bon hàbit d’exercitar l’aikido, per torns. Un dia se’ls va apropar un dels soldats, amb un cert rang, i va preguntar a en Jack com era que coneixia aquella art excelsa. N’estava sorprès. Tant com en Jack de sentir-lo parlar en anglès amb l’accent de qui ve de jugar al criquet al coi d’Eton College. Era el fill de l’ambaixador Koizumi, va dir-li, s’havia criat a Londres. En Jack va voler saber com era que no s’havia salvat d’anar a combatre. L’home va respondre que de vegades la vida agafa un trencall inesperat i que, sense voler, s’havia trobat «entre tocs de trompeta feroços i embriagadors, crits i tabals baquetejats». En Jack, que també havia estat jove i romàntic, va reconèixer la veu de Keats en aquelles paraules. Va plorar pel sentit nou que aquells versos prenien. Aquella nit, en Jack i els seus homes van dormir com uns sants, convençuts que, en certa manera, algú que els entenia en el seu idioma els empararia. Al matí, el mateix Koizumi va donar la mala notícia a en Jack. Estava pàl·lid com si s’hagués xumat un aiguardent massa fort. La veu li tremolava. L’endemà, va dir, separarien en Jack dels seus homes. L’interrogarien. De la traducció se n’encarregaria en Koizumi; de les tortures, un cuiner de nom Aoshima. Els homes d’en Jack van revoltar-se contra aquella idea i van començar a colpejar, inútilment, els barrots de la gàbia. De seguida van venir a martiritzar-los amb piques i estaques improvisades. En Jack els va demanar que no malgastessin forces. Va intentar ser un exemple per als seus homes. Va dedicar la nit a meditar. L’esperava un dels tràngols més horribles a què es pot sotmetre els homes. Ell va preparar-se per ser prou fort mentalment i no cantar la palinòdia per molt que el turmentessin. L’esperava la mort, el més segur, si no revelava la informació que els japonesos volien. En la seva meditació va concloure que se li obrien tres camins: la mort i llestos, la ignomínia de cedir a la tortura, i la possibilitat que Déu el salvés per encaminar-lo qui sap on… La primera opció no el preocupava (a llarg termini), la segona era inadmissible, i la tercera requeria una gran fe i el compliment d’algun vot… A trenc d’alba, en Jack seguia amb la postura meditativa. Li va semblar sentir un corn llunyà, un corn que anunciava la guerra, una guerra antiga sota la supervisió dels déus antics. Devia al·lucinar. Un nou ardit de la seva ment per protegir-lo de la realitat fatal que havia d’afrontar, va pensar. Però el corn persistia i s’allargassava com si assagés el brunzit de l’obertura de Das Rheingold. Va observar els primers indicis d’agitació entre els japonesos. Es van sentir els primers crits, alguns eren ordres, d’altres laments. Això li va confirmar que no somiava. Sentia un grup d’avions. Els seus homes també el sentien. Al cap de poc, la borinor dels motors, a vol ras, es va sumar a la de l’artilleria japonesa, els crits dels que fugien i les bombes que ho feien saltar tot pels aires. Ara corrien el risc que el foc amic els sepultés per sempre, i poc podien fer dins la gàbia. Els homes d’en Jack la violentaven, és clar, però el bambú no es doblegava a la seva voluntat. La ventada de les explosions ho ennuvolava tot. Pols i fum. Una figura va aparèixer entre la torbonada. En Koizumi venia cap a ells amb una calma que no es corresponia amb l’estat d’alarma general. Nosaltres abandonem la base, va dir a en Jack, estigueu preparats perquè algú vindrà a matar-vos aviat. Entre els barrots hi va fer passar un ganivet de carnisser i es va acomiadar amb una salutació marcial, tot dret. Només va poder fer unes passes en la seva fugida elegant. Una bomba va caure sobre una de les tendes. En Koizumi va desaparèixer en la deflagració com una ombra quan el sol es pon. En Jack va reaccionar, però, per treure els seus homes d’allà. A ganivetades va obrir un forat. Ara no se sentien els avions a prop, sinó els trets comptats dels soldats a peu. Només calia posar-se a cobert i esperar que els salvessin. Ho tenien a tocar. Déu el volia viu encara, va concloure en Jack. No ignorava que n’havia de pagar un preu. Va donar el ganivet a un dels seus homes i es va agenollar vora una roca. Talla’m el dit, li va ordenar. ¿Què? Talla’m el dit, ràpid, he fet una promesa, va dir en Jack. Van discutir. No pas perquè el soldat desobeís, sinó perquè ell també exigia perdre un dit, com el seu sotstinent. La discussió era absurda. Els altres soldats també van voler acompanyar el líder en la seva promesa. Van anar per feina, doncs. Val a dir que amb una certa alegria morbosa. Per torns, amb un tall que era tot convicció, cada un d’ells va anar renunciant a l’índex de la mà favorita. I quan per fi van sortir d’allà, com que no es van molestar a contradir els companys que els rescataven, els altres soldats van confirmar la idea que tenien de la ment depravada dels japonesos i les seves tortures inhumanes…

Dit això, amb en Muntadas sense esma, l’home va treure una capseta vellutada que hauria d’haver contingut una estilogràfica caríssima.

—Un dels homes d’en Jack era de Colorado —va dir aquell home—, i era aficionat a la taxidèrmia.

A en Muntadas no li calia obrir la capseta per saber què s’hi guardava, en comptes de l’estilogràfica. Orgullós, però, el germà d’en Jack va obrir-la i va deixar la relíquia a la vista: l’ungla esmaltada com una perla en un dit d’un color poc natural… Els ulls d’aquell home es van humitejar en una mescla d’emoció i alcohol.

—A en Cuthbert li encanta aquesta història. Vol comprar-me el dit d’en Jack. Però no el vendria ni per tot l’or del món. Me’l va llegar mon germà en el seu llit de mort, ¿m’entén? I aquest coi de Cuthbert sempre em demana que li posi preu, sigui quin sigui. Un cop es va enfadar i tot. No només perquè no l’hi venia… Em va dir que tinc l’obligació moral de dir una xifra, encara que sigui exorbitant i que ell no pugui pagar-la, però que negar-se a vendre de totes passades va contra la llei sagrada dels negocis…

L’home ho va trobar hilarant. D’un cop va tancar la capseta. Va allargar la mà per encaixar amb en Muntadas i el va deixar en pau.

Per fi va poder anar cap a la terrassa. Una briseta removia les plomes de la dotzena de convidats que hi havien sortit. El cel nocturn estava envermellit per l’efecte de les llums de la ciutat i de la quadrícula dels gratacels emmirallats que les refractava. Un ésser blanc, una criatura pura que no semblava formar part de la festa malgrat la disfressa, s’admirava de les vistes al límit de la barana. Si hi havia un centre de la festa, aquell n’era l’extrem més allunyat. Havia de ser la Maud. Tota sola. Era l’única persona que estava dreta. Els altres seien i feien la seva, amb alegria i agitació. La Maud era tota ella quietud blanca, i en Muntadas, previsor, hi va anar amb una cautela gairebé cerimoniosa.

—Amic —va sentir dir abans.

Es va girar per trobar que una garsa, en Knopf, se li apropava.

—Deixi la senyora al seu aire.

—¿Perdoni?

—Vol estar sola. ¿No ho veu? En tota reunió dionisíaca hi ha una figura apol·línia. ¿Que no ha llegit El naixement de la…?

—Que et bombin —va alçar el to de veu en Muntadas—. Que et bombin a tu i tots els teus!

En Knopf va mantenir la calma, cosa que en Muntadas ja no estava disposat a fer. En Knopf va ser llest de tornar-se’n amb el seu grupet i no buscar-li les pessigolles. Coi de pallassos rics. En Muntadas va fer unes passes lentes que el van ajudar a recuperar les formes. Es va repenjar a la barana, al costat de la Maud.

—A mi tampoc m’agraden les festes —va dir-li.

No era cert. Potser no li agradava aquella. Una mitja veritat. Una mitja mentida.

—¿Ah, no?

—Semblen fetes expressament perquè m’hi senti a disgust, com un peix fora de l’aigua. El pitjor és que em transmeten una gran sensació d’absurd de seguida que me les miro des de fora.

—Acaba de descriure tot el que sento jo —va dir ella.

Va semblar complaguda. Es va treure l’antifaç blanc. Era una cara jove, carnosa, bonica malgrat el desequilibri d’un front ample i una barbeta mínima. En el triangle invertit que era el rostre de la Maud Cuthbert, una boca inexpressiva ho delegava tot en els ulls grossos i grisos sota el pes d’unes celles sedoses.

—He vingut perquè avui em trobava bé, però no m’agraden les festes —va deixar anar ella—. M’agraden els pardals, per cert. Són austers.

En Muntadas també es va descobrir la cara.

—A mi m’agraden els coloms missatgers.

—Volia ser l’Esperit Sant; no ho he aconseguit, crec.

—M’ho pensava, que era l’Esperit Sant, el que passa és que no gosava blasfemar —va dir en Muntadas, mig de broma, mig seriosament, però dins del seu paper—. Soc en Daniel Peralta.

—Maud Cuthbert —va fer ella—. Li dono les gràcies, senyor Peralta.

—¿Per què m’hauria de donar les gràcies?

—Per fer-me veure que no vull ser en aquesta festa.

Es va ajustar la màscara de nou, estirant la goma per no desfer-se el lligat dels cabells, i va deixar en Muntadas allà, amb un pam de nas però amb prou mà esquerra per no córrer a retenir aquella Ventafocs estranya.

II

CAPÍTOL SIS

¿Com trobaria la Maud Cuthbert, ara? ¿Com l’abordaria? ¿Com se’n guanyaria la confiança? Pitjor encara: ¿com l’atrauria fins al llit? ¿N’hi hauria prou amb la droga?

La Rosa li havia dit que la Maud es passava les hores a la New York Studio School; en Muntadas va descobrir on parava i s’hi va deixar caure. Com que era dissabte, només hi tenien oberta una petita exposició amb obres d’alumnes. En Muntadas va fer una passejada ràpida entre pintures cridaneres i escultures de gres obscenes (pels genitals i pels acabats matussers). Va preguntar al nano que feia de vigilant de sala a quina hora es reprenien les classes dilluns. Volia saber quan tornar-hi, per si hi havia cap possibilitat de coincidir amb la Maud. Sí, coincidir amb la Maud, ¿però després què? Més li valia calcular els passos a seguir.

De moment va travessar el carrer, sense trànsit. Els joves del Greenwich Village s’aplegaven i marxaven cap a una protesta. Els que no duien una pancarta amb una frase contra en Lyndon B. Johnson alçaven el puny amb un posat prou bel·licós. Hi havia homes i dones, blancs i negres. Els temps estaven canviant. En Muntadas va refugiar-se a l’Eva’s Place. Dues cambreres xicanes i fotos dels Rangers passades vint anys de moda, de quan els homes tornaven de la guerra. Va triar una taula vora la finestra i, amb un cafè fumejant, va comprovar que des d’allà controlava l’accés a l’escola, però sense exposar-se. Se sentia com els policies de les novel·les barates que havia llegit obsessivament de jove. Esmolant la vista i l’enginy, comptant el temps amb cigarretes. Donava el dissabte i el diumenge per perduts, de manera que projectava l’estratègia de dilluns. Potser aquell finestral seria la seva talaia per saber quan la Maud entrava i sortia de l’escola. Potser calia seguir-la i esbrinar on vivia. Potser el millor era determinar els seus moviments al detall. Es va proposar de ser pacient, perquè no es podia permetre el luxe de fer un pas en fals, que la Maud se li escapés i que tot se n’anés en orris. Anava a demanar un llapis a la cambrera (per anotar les seves idees de detectiu privat al paquet de tabac mateix) quan va distingir una cabellera rossa que entrava a l’escola d’art. En Muntadas es va afanyar a llançar unes monedes sobre la taula i va córrer cap a l’altra banda del carrer, tot esquivant un taxi i irritant una camioneta de la Pepsi-Cola. En travessar la porta principal del número 8 de West 8th Street es va frenar. El cor se li havia accelerat. Observaria de lluny, no despertaria sospites, es va dir a si mateix, no la cagaria. Va avançar lentament per mirar de reüll cap al fons de la sala d’art. De puntetes, la Maud besava el vigilant. Les boques es van separar poc després, però la parella mantenia l’abraçada. En Muntadas va posar-se a cobert amb l’esquena contra la paret, com si estigués enmig d’un tiroteig, i va pensar què li diria a la Maud. Notava com la cafeïna l’alterava perquè errés el tir. Va encendre’s una altra cigarreta i, inesperadament, la porta de la sala es va obrir i en va sortir una Maud accelerada que se’n tornava cap al carrer. En Muntadas va adonar-se del seu error, llavors: aquella rossa no era la Maud. Ni tan sols se li assemblava.

—Merda —va dir.

Havia començat a suar i ja es notava greixós. L’estiu era una molèstia, en aquella ciutat, sobretot si t’agafava treballant, i ell bé que treballava ara mateix. Feia d’investigador de la policia i rastrejava una persona perduda. ¿O feia de gos aixecador? ¿Depenia ara de l’olfacte? Va deambular, explorant el terreny, anticipant problemes, assajant encontres amb la Maud i el que ella respondria… Va comprar el diari, el duia enrotllat com una porra. La sirena de la policia va rompre la calma del dissabte. Dos cotxes patrulla van passar-li pel costat, i en Muntadas va trencar cap a un altre carrer per no topar amb la manifestació o el que fos que la bòfia empaitava. Va vagar ben bé una hora, buscant llocs tranquils que l’ajudessin a pensar, i després ja va baixar cap al sotrac sorollós del metro i va tornar a la pensió del Bronx on l’hostatjaven. Llavors es va preparar una bossa amb mudes, sabates de recanvi, la navalla d’afaitar, i va anar a instal·lar-se al McKittrick, on la Rosa li havia reservat l’habitació.

—La seva cosina ha deixat pagades dues setmanes per avançat —va dir la senyora que el va atendre.

Era un hotelet senzill per a homes casats que visitaven la ciutat, signaven papers importants i l’endemà desapareixien. Net i modest, però sense caure en la modèstia ruïnosa de l’altra pensió. En Muntadas va inspeccionar el lloc amb una certa emoció de novetat i sorpresa, com un autoestopista que no sap què passarà a continuació. Xiulant una tonada de la festa d’anit, va escampar la roba neta sobre el llit impecable abans de desar-la als calaixos. Però s’hi va repensar i va baixar cap a la recepció.

—¿Falla res, senyor Singer?

—Tot és perfecte, senyora Corby. Li volia demanar que em recomanés on comprar una jaqueta i uns pantalons…

Ella li va apuntar un parell d’adreces i ell, feliç del poder dels diners, se’n va anar a comprar-se un vestit nou que el fes més presentable als ulls de la dona d’en Fred Cuthbert. Fins i tot triant-ne un dels més econòmics (un vestit de raió d’un gris blavós), va acabar pagant una suma que no s’havia gastat en la vida. Li van prendre les mides i li van assegurar que l’hi tindrien arranjat el dimarts al migdia. Ell, creient-se allò que pagant sant Pere canta, els va dir que el seu amic es casava l’endemà, però no van saber donar-li cap solució. Se’l va endur, doncs, sense els ajustos. Va tornar cap al Bronx per deixar-ho tot en mans d’un sastre asquenazita que li va assegurar que el tindria abans de les set del vespre. Poca cosa més podia fer, en Muntadas. Va dinar unes salsitxes amb puré de patata i gravy, i fins i tot se’n va tornar a l’hotel a fer una becaina. Va dedicar una estona a llegir el diari, va escoltar la ràdio esmorteïda d’un veí d’habitació i va sortir a l’escala d’incendis per ajudar-se a visualitzar el que havia de passar, i també per comprovar, no pas sense vertigen, la quietud del carrer quatre pisos més avall. Després de dutxar-se, va sortir a comprar unes ulleres d’aviador, va anar a buscar el trajo nou i va trobar un bar on li servissin uns whiskys que l’adormissin: va fer tot el possible perquè fos l’endemà, malgrat que ell ja volia que fos dilluns.

CAPÍTOL SET

Calia paciència perquè era diumenge, i fins dilluns, potser, la Maud Cuthbert no es deixaria veure pel Greenwich Village. De paciència, la cambrera de l’Eva’s Place no en tenia ni gota.

—¿De debò que no menjaràs res, rei?

—No, gràcies.

En Muntadas feia una hora que hi era, allà. S’acabava una tassa de cafè que li havien omplert dos cops ja, però no havia tastat el menjar, i no pensava fer-ho perquè la seva preocupació era a l’altra banda del carrer.

—Rei, si has vingut a fer el bohemi aquest és el lloc equivocat.

—Mira, Cassandra —en Muntadas li va llegir el nom a la insígnia i la va tractar amb tota confiança—, segur que deduiràs ràpidament a què em dedico i sabràs com cooperar. Un client d’Albany em paga perquè segueixi la seva dona i descobreixi què dimonis fot a Nova York cada dos per tres…

La Cassandra es va quedar amb les mans als malucs. En Muntadas va apuntar cap a fora amb els dits subjectant la cigarreta.

—Haig de descobrir si ella entra o surt d’aquell edifici del davant, i per això cal que segui aquí. És una feina com qualsevol altra i és important que la faci bé, si la vull cobrar. ¿Oi que m’entens, Cassandra?

—Et portaré la carta —va dir ella.

En Muntadas va trobar divertida la tossuderia de la cambrera. Al matí, davant el mirall, li havia semblat que l’americana nova li conferia autoritat, i fins i tot l’estil d’un actor de Hollywood, però aquella dona se’l mirava de dalt a baix. Potser era perquè ell estava assegut i ella era alta com un castell. O potser era la imperfecció de l’accent.

Quan va tornar amb el menú, la Cassandra li va dir:

—Al meu país diem «Amor a distància, feliços tots quatre».

—El meu client és molt catòlic i no pensa el mateix.

—Et donaré dos consells, rei; a tu, és clar, en la vida del teu client no m’hi penso ficar. —Va abaixar la veu, que va sonar més greu del que era—. El primer consell, deixa en pau una dona que s’estima la seva independència.

—¿I el segon?

—Demana els ous escaldats, que són boníssims, i la salsa holandesa la fem nosaltres.

En Muntadas va somriure. Ella, en realitat, no havia deixat de somriure en tota l’estona. Ell va començar a entendre com funcionava aquella dona.

—Posa’m els ous, Cassandra.

—Et portaré també un tall de pastís.

—¿Pastís de què?

—De ruibarbre, rei. —I donant-li l’esquena, va dir—: Convida la casa perquè t’hi tornis addicte.

Després en Muntadas va lamentar que el menjar l’hi servís l’altra cambrera, l’Esmeralda. Va gaudir d’uns ous cuinats el temps just, carregats de pebre negre i amb una salsa deliciosa que amagava el gust dels espinacs. Però l’últim tros que va punxar va endevinar que es quedaria a la forquilla, perquè un taxi s’havia aturat davant l’edifici de la New York Studio School. A en Muntadas li va fer un salt el cor. Sabia que en sortiria la Maud Cuthbert. En tenia la certesa. Si allò no era intuïció policial, ¿què era? La intuïció no anava mal encaminada. El cotxe va arrencar i allà havia quedat la silueta ben plantada de la Maud: un vestit del color dels nabius de grua, amb les mànigues folgades i un coll aclavellat, que li baixava fins als genolls i proclamava que era una dona refinada que pot pagar-se el bon gust i enlluernar tothom.

Ell va deixar una bona propina i va fer adeu amb la mà. A fora va caminar lentament com si volgués fer coincidir cada passa amb una respiració. No li havia vist la cara, només els cabells rossos —ben arremolinats en un monyo per fer destacar les arracades— i el llaç que nuava el vestit per darrere, però posaria la mà al foc que era la Maud. L’era. Havia de ser ella. ¿L’era? Va concedir-li una mica de marge i tot seguit va entrar a l’edifici per esbrinar quina en portava de cap. Primer es va quedar al passadís de l’entrada i va fer veure que consultava un plafó amb anuncis de tota mena; va girar sobre els talons, a poc a poc, per veure què passava a la sala d’exposicions. La Maud parlava amb el vigilant, que assentia cortès amb cops de cap i finalment la deixava allà sola. La Maud va mirar al voltant, distreta, i en Muntadas va resguardar-se’n passant de llarg com si anés cap a les oficines, tot i que avui eren tancades. Es va adonar que passadís enllà, al peu d’unes escales, hi havia un bany i que bé podia servir-li per amagar-se si calia. De moment va tornar, amb prudència, cap a la porta de la sala d’exposicions. De l’altra banda estant, el vigilant traginava una cadira plegable i acompanyava la Maud cap al fons d’aquell espai blanc com un museu modern. En Muntadas no podia saber què deien perquè els separava el vidre reticulat de la porta de la sala. En realitat ja li anava bé mantenir la distància. Confiava en els ulls, de moment. El vigilant va desplegar la cadira i va tenir la gentilesa de centrar-la perquè la Maud segués al bell mig de la sala, just davant d’una pintura en concret, apaïsada com un marina però rogenca com una llar de foc. El vigilant va deixar la Maud tranquil·la, apreciant la tècnica d’aquella pintura misteriosa. Ella tornava a donar l’esquena a en Muntadas, ell tractava de memoritzar tots els detalls. Com més se la mirava, més se li disparava la imaginació: els detalls florals de la tela del vestit, el fendit de l’esquena exposada, els pelets que li saltaven sobre el clatell nu i li recordaven unes pestanyes, el monyo i l’agulla que el travessava com una fletxa travessa un cor. Tot el fons blanquíssim de la sala semblava pensat perquè la Maud ressaltés com una obra d’art més, part d’una composició ben pensada. Ella s’estava quieta, una estàtua, tal qual, i en Muntadas no sabia què pensar ni què fer tret d’admirar-la. Assumint que la Maud no es mouria d’allà, ni tan sols de la cadira, en Muntadas va tornar-se’n al carrer. Va caminar d’aquí cap allà com algú que fa temps. Ara duia les ulleres posades, i anava variant de lloc per no semblar sospitós i no torrar-se sota el sol. Era un home que esperava, un home qualsevol. L’espera es va allargar una hora; en Muntadas va patir cada minut. De cop va tenir el mal pressentiment que ella se li havia escapat perquè coneixia una altra sortida per abandonar l’edifici. Va maleir la seva mala sort. Va preferir treure el nas per la sala d’art i determinar on donava aquella sortida alternativa. Tanmateix, al contrari del que preveia, es va trobar amb la mateixa imatge de la Maud, encara asseguda, pendent del quadre vermell que per alguna raó incomprensible tant li interessava.

En Muntadas no va dubtar a empènyer la porta de la sala, llavors. Va saludar amb el cap el vigilant. Per simular que valorava la qualitat d’una pintura geomètrica, mossegava la pota de les ulleres. Després, abaixant la veu com si estigués en una església, va demanar al vigilant un fullet que expliqués l’autoria de cada una d’aquelles obres.

—Em sap greu, però no en tenim —va dir—. Hi ha cartel·les a totes les peces… I si li interessen aquelles escultures d’allà, n’hi puc donar tots els detalls perquè en soc l’artífex…

En Muntadas es va limitar a donar les gràcies i el nano va semblar decebut. Mentrestant, la Maud no s’havia bellugat ni un centímetre. Si s’hi fixava, en Muntadas podia notar la seva respiració, l’expansió suau de les espatlles i un bressoleig lleu de la columna, però poca cosa més… Va anar dedicant uns segons a cada una de les obres allà penjades. En el silenci de la sala, sentia les soles dels seus mocassins sobre el parquet i el grinyol d’alguns taulons ja vells. Es va proposar observar el quadre vermell durant prou estona, i que quan la Maud el reconegués, si així passava, es mostraria sorprès.

Es va situar, estratègicament, a l’esquerra de la Maud i unes passes per davant d’ella. Va deixar de vigilar-la de cua d’ull per concentrar-se en la incògnita de l’obra. ¿Què mirava ella, doncs? Mirava la pintura vermella que algú havia refregat sobre un llenç, amb una espàtula o una brotxa, tot d’ondulacions sangonoses que se superposaven com un atapeïment de budells… Es va sentir un ignorant. Va desenfocar la vista com si hagués d’observar en la distància, més enllà del quadre, però l’únic que va aconseguir va ser que tot prengués un to nebulós igualment vermell. Potser la cartel·la resolia una part de la incògnita. O això és el que ell anhelava: una explicació satisfactòria. Va inclinar-se per llegir que aquell llenç era Sense títol #13 d’un tal David Reed. Allò no volia dir res, per a en Muntadas. Però el més odiós de tot plegat va ser que, quan va passar per davant de la Maud, ella ni es va immutar. Malhumorat perquè les coses no sortien com volia, va prosseguir la seva falsa visita. Va fer una volta al pedestal que alçava una d’aquelles escultures sexuals i fins i tot va fingir examinar-la. Llavors va sentir el repic dels talons d’ella i es va notar immobilitzat, incapaç de decidir ràpidament què li convenia.

—Gràcies —va sentir que deia ella—. Fins demà.

En Muntadas la va veure sortir, però no podia abandonar la sala immediatament sense semblar un pervertit o ves a saber què, així que va aguantar un moment davant d’una mena de càntir del qual sorgia un penis.

—¿Què li suggereix? —El vigilant se li havia apropat—. ¿Quines emocions li desperta?

—M’ha entrat gana —va dir en Muntadas.

I se’n va anar de pressa.

Afortunadament, la Maud encara era davant l’edifici. De la bossa n’havia tret unes ulleres de sol aparatoses i se les havia posat abans de reprendre la marxa. En Muntadas també es va cobrir amb les ulleres i la va seguir, separant-se’n tants metres com fos possible. La podia perdre en qualsevol moment. Era la mateixa excitació d’una partida de cartes: coneixia la seva mà, però les cartes de l’oponent ho podien capgirar tot. La perseguia preguntant-se si ella ho podia percebre. La perseguia preguntant-se si algú ho podia notar des de fora. Tenia la sensació d’estar actuant. Per si de cas, es va aturar en un aparador ple de pipes per fumar, es va demorar davant les cobertes de les novel·les d’un quiosquet, i va recuperar el temps perdut (i els metres) afanyant-se al pas de vianants. Era un de tants homes que, al llarg de la història, havien seguit una dona. La Maud va accedir a Washington Square Park per sota de l’arc del triomf, i ell es va permetre de fer una mica més de volta perquè la visibilitat, entre els parterres i la gent que hi passejava, era bona. No, no podia ser que s’adonés de la seva presència. Era invisible com un rapinyaire en la bosquina. Es va anar confiant. Ja hi tenia la mà trencada, o això suposava ell després de seguir-la més de vint minuts, baixant cap al Lower Manhattan, amb tota la calma del món. La Maud Cuthbert devia saber on anava. No tenia la necessitat de parlar amb ningú ni aturar-se per res. En un semàfor, uns homes hi van topar i es van girar per fer-li uns comentaris que en Muntadas, allunyat, no va poder sentir però va intuir desagradables; en part perquè ell també s’hauria girat en passar una donassa com la Maud Cuthbert. Estranyament, estava obligat a anar-li al darrere: era impossible perdre’n de vista l’esquena sensual i la forma agradable del seu cul de pera. Les formes d’ella eren agradables, entesos. Però hi havia alguna cosa més en la Maud Cuthbert, una mena d’inaccessibilitat que la feia més interessant, més cobejable. S’alçava per damunt dels homes d’aquella ciutat tan moderna com vulgar. Levitava a pocs centímetres de terra, no tothom la podia tractar de tu a tu. En Muntadas havia de trobar la manera d’arribar al seu món. Ara sabia que li interessava l’art i potser d’allà podia estirar un fil profitós. Justament pensava que seria bo de conèixer-li altres interessos quan, de sobte, la Maud va arribar fins a la meta de la seva passejada. A Mulberry Street destacava la basílica de Saint Patrick, tota feta de maons rosats, tota ella antiquada i fora de lloc. És cap allà que la Maud va dirigir les seves passes, i en Muntadas es va trobar seguint-la cap a la penombra d’aquella antiga catedral, que semblava més gran del que la façana donava a entendre. Aviat va notar que la foscor interior era compensada pels colors inflamats dels vitralls. La Maud seia vora l’altar, davant d’una crucifixió recolzada pel deliri de la rosassa que desfilava la llum en mil fibres de colors. En Muntadas no entrava mai a les esglésies, i allà, parat a unes quantes fileres rere la Maud i tornant a vigilar-la en silenci, el va guanyar la sensació que el temps s’havia aturat o que aquell era un món a part. En Muntadas observava la Maud: el cap alçat, dedicada a uns pensaments que devien ser afins als que la pintura vermella li suggeria. ¿Quanta estona s’hi quedaria? ¿Què feia que dediqués el dia a aquells passatemps? ¿Quin era l’enigma d’aquella dona? Ell seguia a l’espera. Estava envoltat d’una bellesa que l’empetitia i, si alçava la vista cap a les altures de les voltes, intuïa el paladar d’una bèstia colossal. No es va molestar a consultar el rellotge una sola vegada perquè l’ordre del dia no depenia d’ell, ara. El temps devia passar a la seva manera, però passava: se sentia una fressa creixent a mesura que els bancs s’anaven omplint de gent mudada, de totes les edats. Al seu costat es va asseure una velleta riallera i en Muntadas va patir per si començava la missa. Es va girar per comprovar que, en efecte, la porta s’anava omplint de feligresos. Només havia badat un segon, però quan va tornar a centrar-se en la Maud, ella ja no hi era. Del desconcert va fer uns ulls com unes taronges, i encara va trigar una mica a adonar-se que la Maud no se li havia escapat sinó que travessava la nau lateral. Es va cobrir la cara amb el prec de les mans perquè ella no el reconegués —no aquí— i després ja va afanyar-se cap al pòrtic. De tornada al món real, la llum blanca el va desorientar uns segons. No veia la Maud. Va trotar cap a la cantonada. Va girar-se i va xocar amb una parella. No va amagar la desesperació. No veia la Maud enlloc i no podia entendre com s’ho havia fet. El repic de campanes va acabar per desesperar-lo del tot. Fins llavors no havia tingut consciència que les campanes també sonaven, a Nova York, com sonaven en la seva infantesa. Encara va provar de córrer cap a Lafayette mentre acceptava que havia perdut la Maud Cuthbert i que la resta del dia, per a ell, ja no tindria cap mena de sentit.

CAPÍTOL VUIT

El dilluns, la Maud s’hi va estar gairebé dues hores, a l’escola d’art. Als tallers s’hi treballava, però ella es va limitar a seure en silenci davant dels pigments rogencs de Sense títol #13. I quan se’n va tornar al carrer, en Muntadas hi va anar al darrere, silenciós també. La Maud no es va girar un sol cop ni va accelerar el pas. Al contrari, va insistir en la seva lentitud espectral mentre la ciutat en ple funcionament, amb els repartidors atrafegats i els botiguers que escombraven com si no hi hagués vianants, ajudava en Muntadas a passar desapercebut. Entre la munió adquiria una certa invisibilitat, només que, de tant en tant, la coreografia de gestos i esguards el portava a imaginar que el vigilaven. Un policia multava un Buick, però en Muntadas hauria jurat que, en realitat, l’espiava i anotava l’adreça on l’havia descobert, i més enllà el fruiter construïa una piràmide de cantalups, per dissimular… Sabia del cert que no el vigilaven, és clar, i tot i així no s’esbandia la mala sensació de ser observat. La Maud el va tornar a atraure fins a la pau de la basílica del Lower Manhattan, on l’orgue sonava mentre l’intèrpret restava inadvertit. S’havia assegut al davant de l’altar amb el puny al cor, ell l’observava des de la darrera fila. Quan la peça musical va concloure, la darrera nota encara ressonava a les voltes. Es van sentir els ecos de les sabates d’un capellà i, poc després, la Maud es va entaforar al confessionari. Aquesta vegada en Muntadas va haver d’esperar que la Maud acabés de confessar-se i, un cop fora, va veure que enfilava cap a la cantonada amb East Houston, aturava un taxi i desapareixia sense que ell tingués temps de reaccionar.

El dimarts al matí, per sort, tornava a seguir-la per una ruta calcada. La Maud rondava Manhattan amb l’obsessió repetitiva d’un fantasma i en Muntadas no podia fer res més que duplicar les seves passes sense deixar-se veure. Al parc de Washington Square li va semblar que ella s’encantava amb el vol dels coloms, els núvols, el que fos que s’esdevenia al cel; més tard, en el temps de la confessió, en Muntadas va parar l’orella però no va captar més que xiuxiuejos avergonyits. S’havia cregut el rol de detectiu privat, sense oblidar que aviat li tocaria passar a l’acció, i quan ella va pujar a un taxi ell va ser a temps de parar-ne un altre i anar-hi a l’encalç, fins a les llambordes lluents de Sutton Place. Allà la Maud va entrar en un edifici protegit per la fronda d’una planta enfiladissa. Una remolinada de pardals s’hi ocultava entre les fulles. La porta era distintivament vermella i la llinda presumia amb una cornucòpia de granit. En Muntadas va deduir que devia ser la casa del matrimoni Cuthbert i que, entre molts altres privilegis, devia tenir vistes al riu i al rubor dels matins. Va fer que el taxista passés de llarg i va baixar més enllà. Novament al carrer, amb les mans buides i la curiositat redoblada, en Muntadas va deambular-hi poca estona. Temia que ella el veiés des de la finestra —el pis devia ser prou gran per tenir-ne unes quantes, i a tres vents, potser— i tornava a sospitar que alguns dels ulls del carrer s’interessaven per ell.

Primer va maleir que passaria la tarda amb els braços plegats. Després va tenir la bona pensada d’aconseguir unes pàgines grogues mentre es refrescava amb una pinta de cervesa. Va localitzar un negoci de materials per a artistes i va comprar-hi un bastidor i un carnet à croquis perquè dimecres seria l’hora de la veritat: l’hora que fingiria ser pintor per tal de causar una bona impressió en la Maud. ¿Tenia cap idea de pintura? Cap ni una. Tenia haver viscut a París, tenia un accent europeu que la Maud podia trobar interessant, tenia la capissola de qui s’ha passat la vida espavilant-se per tirar endavant. El cervell ja se li havia disparat planejant el curs del dimecres. Va girar cua i ja tornava a ser a la botiga de belles arts per comprar el tub d’oli carmesí que arrodoniria la seva disfressa. Se’n va tornar cap a l’hotel. A la nit els papers es van invertir i la Maud el va seguir a ell, fins als seus somnis, amb una lluentor irreal que es va accentuar quan ella va mostrar-se nua, d’esquena, perquè ell la pintés. Al somni en Muntadas era un pintor prou hàbil… De manera que va arribar l’hora de la veritat i es va presentar a la New York Studio amb un llenç embolicat amb paper d’estrassa i un cordill en creu que l’ajudava a transportar-lo. També s’havia tacat estratègicament les mans amb pintura vermella, i a estones dubtava, potser s’havia passat, o potser allò no valia per a res… Abans no s’hi presentés la Maud, va consultar els anuncis del plafó informatiu de l’escola. El que deia «Estudi de pintor. Compartim la llum. A. Martin», el va arrencar per no haver d’apuntar-se’n el telèfon. Després va preferir cuitar el pas cap a l’Eva’s Place i comprovar des d’allà que la Maud compareixia a la seva cita amb el quadre enigmàtic. Preferia seguir-la quan sortís i abordar-la al carrer com si tot plegat fos obra de la providència. Va deixar que la Cassandra triés per ell i va esmorzar com si li sobrés el temps. Es va fer reomplir la tassa per l’Esmeralda, que no va sentir la necessitat d’adreçar-li cap paraula. Les dues cambreres eren la nit i el dia en el seu capteniment, però la retirança era indiscutible.

—¿Per què no vol parlar amb mi —va preguntar a la Cassandra—, la teva germana?

—¿Sents què diu, Esme? —va fer ella alçant la veu—. Que som germanes.

L’Esmeralda va riure mentre negava amb el cap i va seguir amb la feina d’enrotllar forquilles amb un tovalló. La Cassandra sempre estava disposada a petar la xerrada, cosa que satisfeia en Muntadas. Els darrers dies no tenia gaires oportunitats de parlar amb ningú.

—¿Però per què no em parla?

—No li agraden els polis.

—Jo no soc poli.

—No li agraden els polis, amb placa o sense.

Ell va mostrar les palmes per dir que acceptava el retret. Amb el vermell de la pintura l’efecte no era el desitjable.

—He estat fent manualitats —va dir en Muntadas.

—¿M’has portat una sorpresa? —li va dir ella referint-se al llenç que havia repenjat contra la finestra—. ¿Quan la podré obrir?

—La sorpresa és que tinc una afició, perquè no tot és treballar.

—Això ho dieu els que en teniu, d’aficions.

—Cassandra, no pot ser que no tinguis vida fora d’aquí.

—Jo no he dit això.

—No sembles de les que ballen.

—¿Sents, Esme? —va tornar a cridar—. ¿Li diem quin esport practiquem a les hores lliures?

L’Esmeralda va inflar el pit. Semblava una dona segura de si mateixa (i de la seva alçada). De bon grat en Muntadas hauria seguit amb la conversa, però havia arribat el moment decisiu: la Maud havia reaparegut a l’altra banda del carrer. Llançant-li un petó a l’aire a la Cassandra, en Muntadas va volar cap a la porta per complir amb la feina. Estava tan convençut que la Maud repetiria el camí de cada dia que la va seguir des de la vorera contrària, sense patir per la possibilitat de perdre’n el rastre. Carregava el llenç com un escut de legionari. Se la mirava de lluny. Avui era una taca blanca entre la gent. La distància conferia seguretat a en Muntadas. Se sentia segur sempre que no s’ensumés que algú el seguia a ell (i que pequés de la mateixa ingenuïtat que la Maud). El moment de travessar el parc va ser lleugerament diferent. La Maud va fer més volta del necessari i va alentir el pas a l’ombra dels oms. Però el tour seguia conduint cap a la basílica. En Muntadas es va quedar al nàrtex, aquesta vegada va fer veure que llegia el suro amb els anuncis del temple, alguns d’ells en italià i en espanyol. Des d’allà va assegurar-se que ella tornava al confessionari i tot seguit va anar a ocupar una bona posició. Va comptar vint passes des de la porta. Quan ella trepitgés el carrer de nou, semblaria que ell hi passava de camí. Havia decidit que seria millor amb el sol il·luminant-lo d’esquena. Tot estava calculat. ¿S’havia excedit empastifant-se les mans de pintura? ¿Que no es rentaven, els artistes, quan abandonaven el taller?

Ara sí. La Maud Cuthbert estava clavada a la porta com una núvia ultramoderna a la Vanity Fair. Duia un vestit blanc de tall molt senzill que convertia els botons negres en grans ornaments. L’ala del barret la protegia del sol i les ulleres n’ocultaven la identitat: una dona amb calés però anònima.

—¿Maud? —va dir en Muntadas mentre se li apropava.

Ell es va treure les ulleres de sol, però ella no va fer el mateix.

—Soc en Daniel Peralta.

—¿Sí?

—Soc el pardal.

—Sí, sé qui ets. M’alegro de veure’t —va dir ella per cortesia.

—M’ho semblava, que eres tu… ¿Què fas per aquí?

—Passejava, mirava botigues, fa bon temps…

—Massa calor —va dir ell—, i jo haig de carregar això. Normalment el meu marxant s’encarrega de tot, però aquest quadre és un regal per a un bon amic que també és artista i vull portar-l’hi en persona.

—¿És un retrat?

—Te l’ensenyaria, però el porto ben protegit. Te’l puc descriure i segur que la teva imaginació el pintarà més bé que jo.

—Soc poc imaginativa i últimament no…

No va acabar la frase.

—Potser l’art no t’interessa gens i t’estic atabalant, Maud…

—No —va fer ella amb un xic més d’entusiasme, però encara desconcertada, com si en Muntadas l’hagués despertat d’una becaina massa llarga—, al contrari, m’interessa molt la pintura; fins i tot en col·lecciono. Tenim una casa a Laud’s Head i en Fred es queixa que sembla el Whitney.

—M’alegra sentir-ho —va fer ell—. Sempre és bo saber que pintes perquè algú s’ho miri amb atenció i ho pengi a la casa que més s’estima.

—Jo no col·lecciono art per decorar la casa. Vaja, que pots comptar-me entre els amants de l’art.

—L’altre dia hauríem tingut un bon tema de conversa, doncs. Les festes m’atabalen però hauríem conversat de gust… —En Muntadas va consultar el rellotge. Si li haguessin preguntat quina hora acabava de veure, no ho hauria sabut—. No sé si tens temps per a un cafè, Maud.

—Però tu has de portar el quadre.

—Ah, no, això pot esperar —va forçar una mica la situació—. ¿Que saps on podríem anar? ¿Algun lloc més fresquet? Convido jo…

Ella no va respondre.

—No tinc son —va cantussejar en Muntadas pensant que era enginyós— i no vaig enlloc…

La Maud es va treure les ulleres i se les va penjar a l’escot. Li havien deixat una petita marca rosada al nas, amb les piguetes pujades de to pel sol.

—¿Aquest és el color del quadre? —va preguntar la Maud assenyalant-li les mans.

—Aquest és el color d’un quadre que m’ha tingut desvetllat aquesta nit —va dir ell.

Després va pensar que els pintors no deuen treballar sense llum natural, però un peu ja el tenia a la galleda, i va afegir:

—De vegades treballo de nit perquè hi ha una quietud que no aconsegueixo de dia, i perquè no som la mateixa persona de nit que de dia…

I aleshores la Maud Cuthbert va fer una cosa del tot inesperada. En aquella ciutat la gent intimava més aviat poc i no es tocava així com així, o això és el que en Muntadas sentia d’ençà que havia aterrat a Amèrica feia deu anys, però la Maud li va agafar les mans, totes dues, amb tota confiança: primer com si volgués comptar cada una de les taquetes rogenques i resseguir-les amb el tou dels dits, després com si li endevinés la vida amorosa a les línies de la palma… A en Muntadas se li va posar la pell de gallina. Li va concedir el seu temps fins que la Maud va tenir una segona sortida inesperada. No tothom mira directament als ulls. No tothom és capaç de permetre’s aquesta franquesa. Ella ho va fer i en Muntadas, breument, es va quedar sense saber què dir perquè havia copsat la tristor distant i impronunciable que afligia aquella dona.

CAPÍTOL NOU

—Soc Kennedy per part de mare, si és el que preguntes —va dir la Maud Cuthbert.

S’aferrava a la tassa de te, sense deixar-la anar, com si en Muntadas l’hagués rescatat d’un accident marítim i a fora la tempesta encara arremetés. En realitat seien vora un gran finestral, a l’interior de la cafeteria, i rere el vidre veien el posat estival de la gent a la terrassa. Sobre una de les taules hi havia un chihuahua, tot tremolós, esperant que la seva mestressa s’acabés un dry martini, però pràcticament tota la clientela eren parelles (home i dona) en actitud romàntica.

—No, no era el que preguntava —va riure en Muntadas—. Era un comentari més general sobre la teva família, però continua, els Kennedy…

De tot el que deia la Maud, en Muntadas en prenia nota mental per si ho podia aprofitar en un futur.

—En Robert Kennedy és cosí segon meu —va seguir ella—. Jo hauria estat família del president dels Estats Units d’Amèrica si a en Jack no se li hagués acabat la carrera política d’aquella mala manera, pobre… Ara en Bobby vol complir amb el destí polític d’en Jack, però no li arriba ni a la sola de sabata, i això que té tots els dits de la mà…

—No t’agrada gaire, el teu cosí.

—Votaria per ell, però l’evitaria si hi ha alcohol pel mig. És un plom. Tu ho hauries de saber. Hi vas parlar a la festa d’en Gilbert Paredes.

—¿Com ho saps? —Aquella dona era una capsa de sorpreses—. Jo ni el conec, ¿com saps que hi vaig parlar?

—Bé, us vaig veure —va dir la Maud—. Vaig ensumar que aquell mussol amb qui parlaves era en Bobby i el vaig evitar perquè no em venia de gust escoltar-me’l més d’un minut.

En Muntadas no va dir res i ella va explicar-se millor:

—Em va sorprendre la teva disfressa, per això m’hi vaig fixar i per això la recordo. ¿Com t’ho diria? Em va sorprendre que fos una disfressa tan… austera.

—Tan pobra vols dir.

—Deus pensar que som una colla de pretensiosos.

—I tu deus pensar que us rondo per vendre els meus quadres a la desesperada.

—No sembles desesperat —va dir ella.

En Muntadas va agrair el comentari. Si ella no el veia com l’arreplegat que era, si el veia com un bohemi, si hi veia un Picasso, tot aniria bé i la distància social podria ser salvada. Va convidar la Maud a una cigarreta i tots dos van començar a fumar, mirant-se, pensant què dir abans que el silenci els incomodés. Ella duia l’aliança de casada i un penjoll amb un crucifix. No es deien res, encara. Els fums es van barrejar. En Muntadas va fer un gest perquè el cambrer els portés un cendrer. Aquí no gosava recórrer a la tassa. Era una cafeteria una mica tibada. L’uniforme dels cambrers no feia per a l’estiu, però eren al típic ambient en què fer patir el servei forma part de l’oferta. En Muntadas sabia com és servir els rics. Ho havia fet en més d’una ocasió, i, de sobte, es va adonar que aquella situació amb aquella dona no era gaire diferent.

—Ara explica’m tu la teva història —va demanar-li llavors la Maud—. ¿Què fas exactament? ¿On has exposat? ¿Qui et fa de marxant? ¿D’on surts? ¿Ets mexicà?

—Surto de París —va resumir ell, que potser era el més interessant que podia dir sense comprometre’s.

—Ets francès.

—No soc ni d’aquí ni d’allà.

—Tothom és d’alguna banda. Fins i tot els desarrelats.

—No soc americà i no soc francès. La meva família es va exiliar a França després de la Guerra Civil espanyola.

—Ets espanyol i comunista.

—No gaire.

—Usted es mucho bueno señor —va pronunciar la Maud a la seva manera—. Aquest és tot l’espanyol que vaig aprendre a Acapulco.

—Jo no parlo espanyol, Maud. L’entenc i el puc llegir, de la mateixa manera que puc entendre i llegir l’italià o el portuguès, però no vaig aprendre espanyol perquè em vaig criar a França i la meva família parlava una llengua que es diu català. Som de Barcelona.

Ella va assentir com si sabés de què li parlava.

—Barcelona, català… Et deu sonar a xinès, el que dic.

—No em subestimis.

—No et subestimo a tu, sinó la meva llengua.

La Maud es va posar a xiular, que era l’últim que en Muntadas s’esperava. Xiulava una cançoneta sense cap ni peus. S’havia begut un te i havia fumat, i el pintallavis seguia allà indeleble per art de màgia.

—¿Què passa, Maud?

—Pensaràs que soc rareta.

—No, digues.

—Sé què és Catalunya, remotament. Sé que existeix, vaja. Els catalans sortiu a La muntanya màgica de Thomas Mann. Recordo que era la primera vegada que en sentia parlar i ho vaig buscar a l’enciclopèdia.

—¿I hi érem?

—Quan jo la vaig consultar hi éreu.

En Muntadas n’estava sorprès.

—I després vaig descobrir una pintura de Miró que es diu El caçador (paisatge català), i vaig trobar útil haver llegit La muntanya màgica i després… T’avorreixo.

—De cap manera.

Ella va sospirar teatralment.

—Deu ser fantàstic per a un artista viure a París.

—París se’m va quedar petit i, no ens enganyem, ara el negoci és aquí.

—Això no ho dubto.

—Però no t’estic venent cap quadre.

—I jo no te n’estic comprant cap.

—Tracte fet —va dir en Muntadas.

I com que ella va somriure, en Muntadas es va envalentir.

—Tot i el risc que pensis que et vull vendre un quadre, t’haig de confessar que m’agradaria retratar-te —va proposar-li.

—¿Un retrat? ¿Hauria de posar?

—No hauries de posar. L’aspecte físic ja el veig. Ara em faltaria saber més de tu, coneixe’t millor, saber qui ets de debò per descobrir què estaria pintant exactament si t’hagués de pintar.

—Si tu em diguessis qui soc —va dir aquella dona tan rica com estranya—, em faries un favor.

—Si em deixessis retratar-te, després te’l regalaria i veuries que no et vull vendre res.

Aparentment ella no se l’escoltava. Tampoc se’l mirava. Va parlar amb la vista més enllà de la finestra i de les parelles que s’esbargien al sol.

—¿Alguna vegada has sentit que eres una altra persona?

La pregunta el va descol·locar. Va pensar que la Maud estava assabentada d’aquella farsa.

—El que intento dir és que, últimament —la Maud es va assenyalar la templa dreta—, he sentit que rebia els records d’una altra persona, records antics, d’una altra època…

—No t’entenc.

—Records que no són meus. Com si en una altra vida hagués estat una altra persona.

—¿Parles de reencarnació?

—Hi he pensat moltíssim. ¿Per què tinc aquestes visions? ¿Què signifiquen? O vaig ser una altra persona en algun moment, o hi ha algú que s’apodera de mi. —Aquí es va aturar i li va canviar l’expressió, atemorida—. Penses que soc boja.

—No, Maud.

—Sí, se’t nota a la cara.

—No. —I va repetir-ho amb més convenciment—: No, Maud, no.

Ella es va alçar i va arreplegar ràpidament les seves coses.

—Maud, espera, no ho penso pas. Explica’t millor i…

—Perdona.

—Espera, Maud —va dir ell alçant-se i allargant la mà cap a ella—. Pots confiar en mi.

Ara sonava desesperat. Ara sí. Era el pitjor que podia fer. Ella fotia el camp, cofant-se el barret i sostenint la bossa contra el pit; ell va deixar que se n’anés perquè era el més convenient. Ara no era cap paranoia: els quatre clients de l’interior de la cafeteria se’l miraven com si sabessin en què consistia l’escena. Un home que fuma. Una dona que corre. Ell que no es molesta a anar-li a demanar perdó, sinó que es demana un whisky. Quan l’hi van portar, el va mostrar als veïns de taula que tant havien gaudit de l’escena.

—A la vostra salut.

Ells el van tractar de maleducat i van demanar al cambrer que els assegués en una altra banda.

—El local és mig buit, idiotes —va dir-los—. Trieu taula.

El cert és que en Muntadas s’havia cregut el seu paper. La darrera hora l’havia viscut com si fos en Daniel Peralta, artista, i la reacció de la Maud havia posat fi a la funció. L’havia fet tornar en si. Es va apropar a la barra i va demanar el telèfon del local i va buscar el paperet que havia arrencat del tauló d’anuncis de la New York Studio School: «Estudi de pintor. Compartim la llum». Va trucar al tal «A. Martin» per saber si encara podia llogar-li el taller. El va atendre una dona amb la veu greu, però no tan greu per no sonar com una dona, va pensar ell.

—No és el senyor Martin, sinó la senyora Martin —va corregir-lo ella.

—Perdoni, senyora Martin.

—I jo no soc l’Agnes —va explicar-li—. Soc la Ginny, del restaurant Rincón de España. L’Agnes no té telèfon i fa servir el nostre, però no s’amoïni que li diré a l’Agnes que passarà a veure-la. ¿Quan li va bé?

—¿Ara?

—¿Li dic a l’Agnes que passarà d’aquí a una hora?

—Seria ideal, l’hi agraeixo.

—Ha de venir al Coenties Slip i buscar el número 27. No hi ha porter i haurà de cridar el nom d’Agnes. Ella el sentirà. Però ha de cridar.

En Muntadas li va donar les gràcies per la gestió. Se n’hi va anar immediatament perquè la tal Agnes li ensenyés l’estudi i li digués si l’hi llogaria. Encara tenia esperances de retrobar la Maud, fàcilment. I, arribat el moment, necessitaria un estudi presentable.

CAPÍTOL DEU

Refugiant-se a la riba, Coenties Slip buscava una pau que el districte financer li volia arrabassar. No costava gens imaginar que, en el passat, la zona tronava amb el tragí dels carretons de càrrega i els brams dels estibadors. Tanmateix, ara era un racó tranquil, mig en ruïnes, amb magatzems oblidats i edificis que clamaven que, abans de la guerra, s’hi havien venut ràdios, rellotges i rodets Kodak. Al número 25 un cartellet assegurava que allà hi sobrevivia el restaurant Rincón de España. En Muntadas es va aturar al 27 i va cridar el nom d’Agnes un parell de cops.

—És obert —es va sentir un crit de resposta—. Pugi a la cinquena planta, si us plau!

No hi havia ascensor. L’escala necessitava una bona enguixada i canviar alguna bombeta. Tot era més o menys predictible, fins que una dona d’uns cinquanta anys el va rebre vestida com una astronauta del Project Mercury: un trajo d’una sola peça, amb cremallera i un relleu de rombes que li inflava el cos. En Muntadas la va seguir encuriosit fins al taller.

—A banda del meu estudi, és també casa meva —va dir amb molta calma— i em sento obligada a oferir-li te.

Se’n va anar a bullir aigua i va deixar en Muntadas sol, mirant-se les llaunes amb pinzells, les roses d’una florera, una escultureta de fusta i claus com un fetitxe del Congo, papers amb càlculs matemàtics, un fòssil fosc d’ammonita, un llibre titulat The World Is a Wedding i un cendrer de plàstic amb la forma d’un eriçó. El sostre, travessat de bigues, era altíssim, amb una petita lluerna per atraure tota la llum possible. Els finestrals estaven disposats en la retícula habitual i, curiosament, els quadres de l’artista —els dos o tres a la vista que no quedaven de cara a la paret— també estaven tots ratllats amb una retícula mil·limètrica. En Muntadas va pensar, ei, això ho puc fer jo, si cal, mentre pensava en la Maud, a tornar-la a trobar i fer-la venir aquí. En Muntadas es va plantar al davant d’una pintura que combinava or i lapislàtzuli com els talismans egipcis del Met que havia vist amb la Judy… L’Agnes va reaparèixer amb una safata i la tetera tota tapada perquè no es refredés. Va mirar el rellotge.

—Set minuts per a un te perfecte.

Continuava amb els cabells mal recollits, però s’havia canviat de roba: pantalons de color d’oli i una camisa tres talles més gran que li devia haver prestat el marit. Es va asseure en un tamboret, agafant-se el genoll que havia quedat més alt, i va deixar que en Muntadas seguís amb la seva inspecció i el te infusionés. Ell va passar la mà per una de les taules esteses sobre cavallets. Malgrat els esquitxos de pintura, res no semblava brut, l’ordre ho domesticava tot.

—¿Què li sembla? Jo li buidaria aquella taula d’allà i podríem compartir la calaixera. Aquella paret seria tota seva.

Va assenyalar una paret de maons pintats de blanc i en Muntadas va caminar-hi per davant, com si es posés en situació.

—La llum és bona, i ja veu que l’únic soroll són les gavines o la sirena d’algun vaixell. Pago només quaranta-cinc dòlars pel loft —va riure per celebrar aquella petita victòria— i podríem acordar un bon preu pel seu espai de treball. Quin és el problema, deu pensar. ¿On és la trampa?

—Això, ¿quin és el problema?

—Al novembre em faran fora. No s’enamori del taller perquè li trencarà el cor.

—¿Li apugen el lloguer?

—L’edifici va a terra. —I va afegir apesarada—: Tota la zona acabarà a terra, al ritme que portem. Els abusananos de Wall Street se’ns menjaran. ¿Com ho veu, doncs?

—Jo ho veig clar —va dir en Muntadas, que només podia fer plans de futur a curt termini.

—Ho ha de veure claríssim. És una ganga.

—És perfecte per al que em proposo. —No volia parlar amb dobles sentits, li va sortir sense voler—. Aquí podria començar a pintar. Fa poc que m’he traslladat a Nova York.

L’Agnes va servir el te.

—¿El pren amb sucre?

—No.

—L’hi agraeixo. És un crim afegir sucre al te negre que jo preparo. N’hi he portat perquè els terrossos de sucre són una preciositat —va riure.

En Muntadas va trobar que ella també recorria als dobles sentits, però va negar aquella possibilitat ràpidament.

Ara l’Agnes va assenyalar una paret amb una gran llibreria muntada amb prestatges de ferreteria.

—Visc aquí, rere aquell envà d’allà. Però el meu dia a dia no interromprà la seva inspiració perquè soc molt silenciosa.

—¿I no molestaré el senyor Martin quan vingui a pintar?

Ella va esclafir a riure.

—Visc sola. No m’he casat. Ni ganes. Soc pintora, i no ho seria si m’hagués casat. Vull dir que no seria la pintora que soc si no m’hagués buscat la manera de quedar-me sola i sense compromís. Ja em vaig casar moltes vegades i vaig tenir molts fills en el passat, en altres vides, ja m’entén, però no he comès el mateix error en aquesta. —Va tornar a riure—. No em molestarà ni tan sols a mi, perquè passaré uns dies a les Catskills. Una bona amiga em deixa una casa. O sigui que no em veurà gaire per aquí, el mes vinent. Aniré pujant i baixant, mentre decideixo què serà de mi l’any vinent. ¿Ha viscut mai al desert?

—Mai. Em penso que m’hi avorriria. —Ara en Muntadas era sincer—. Necessito la vida de la ciutat.

—No s’hi avorriria mai, al desert. És un lloc tan buit que el cap s’omple ràpidament d’idees rellevants. Es buida de foteses i s’omple de vida. Al desert, la solitud es transforma en felicitat.

Aquella dona parlava com una il·luminada. Però amb cada una de les perles de coneixement que compartia tenia el bon gust de riure, com si no es prengués seriosament a si mateixa.

—Hi estarà molt bé, aquí. Hi treballarà de meravella. —I va afegir—: Li presentaré els veïns, els altres artistes. La Lenore, l’Ellsworth, en Bob Indiana és un paio fantàstic, ja ho veurà, en Jack i la Delphine… ¿Ha vist L’Année dernière à Marienbad?

—Sí, és clar —va mentir ell.

—La Delphine, voilà —va dir—. Ja veurà la gran sensació de comunitat que hi ha al Coenties Slip, perquè tots estem d’acord a ignorar-nos.

Va riure. Ho feia tota l’estona amb la naturalitat d’una soprano que refila al final de cada verset. A en Muntadas, que es fes gràcia a si mateixa no li resultava desagradable. Al contrari, hi havia alguna cosa entendridora en aquella dona excèntrica que havia passat massa hores sola. L’entranyable boja de les golfes.

—Tinc curiositat per veure què pinta. M’interessa molt el que feu els joves.

—No soc tan jove.

—Ha vist el món vell i el món nou que neix. Està en una posició d’avantatge, jove no tan jove.

—És una manera de veure-ho.

—El món està canviant. Els que hem conegut el món d’abans ho sabem. Els joves d’avui dia busquen als vint anys el que jo no vaig començar a buscar fins als quaranta. Veig un gran neguit espiritual en l’ambient, unes ganes immenses de millorar la humanitat deixant enrere les xacres del materialisme. Els russos —ara ja desbarrava i en Muntadas va preferir mirar-se la tassa de te—, els soviètics estan a punt d’aterrar a la lluna, ho aconseguiran d’un moment a l’altre, faci’m cas, sé de què parlo, però el món està canviant, i és qüestió de temps que deixem de banda l’exploració de l’espai i comencem l’exploració més important de totes, la del nostre espai interior. Aquesta és la revolució que han engegat els joves i el canvi s’anirà estenent.

L’Agnes mirava cap a la lluerna. No va trigar a afegir:

—Jo ja no tinc edat per a les drogues dels joves. A mi doneu-me el desert. Al desert hi trobaré el meu camí i pintaré el que em pertoca pintar. He trigat vint anys a aconseguir-ho. Tot el que havia pintat abans era un art fals, superflu. ¿Sap què en vaig fer, de totes les pintures fallides de tots aquests anys?

En Muntadas va negar.

—En vaig fer una foguera.

—¿Les va cremar totes?

—Cal pintar des de la innocència. Durant un temps he estat molt feliç, en aquest estudi, i he seguit el camí de la innocència quan pintava. Però ja no hi ha innocència, en aquesta ciutat. Nova York és una gran mentida, massa elaborada i artificiosa, i cada dia és més difícil trobar-te la innocència pels seus carrers. Com pot veure, estic fent les maletes, lentament. M’estimo aquesta ciutat, he estat molt afortunada de viure i treballar a Coenties Slip, però aquesta ciutat està deixant d’existir, es mor, i jo m’hi hauria de fer a la idea.

—El dol és difícil.

—Vostè m’entén —va alegrar-se’n ella—. Costa d’acceptar que el que coneixíem tan bé no tornarà a ser igual. Vostè ho entén malgrat ser jove.

La conversa encara es va allargar més, en part perquè en Muntadas volia ser educat i no la donava per acabada. Quan va arribar el moment de tornar a baixar al pla terrenal, va avançar el lloguer de dues setmanes.

—Gràcies —va dir l’Agnes—, la ciutat que em permet vendre els quadres m’ha fet pobra com una rata d’església.

I encara va riure.

Ara en Muntadas tenia les claus de l’estudi. Estava sorprès que l’Agnes li hagués fet confiança, tenint en compte que allò era casa seva i que ell era un perfecte desconegut amb accent estranger. Era una guillada, segurament. O pitjor, una idealista. Podia ser que tingués raó i els temps estiguessin canviant, en Muntadas no ho negava, però hi havia la possibilitat que el món estigués embogint sota els efectes de la por al desastre final, i que per això la gent s’aferrava a tota mena d’històries rares a l’espera d’una revelació, una força superior que els salvaria… Per a en Muntadas, el més fotut era que tot plegat resultava un deliri de burgesos, de rics amb la vida solucionada. Els que patien per pagar el piset, una feina que no els destrossés tant com les altres, uns calerons més per respirar aquesta setmana, la gran majoria no estaven per punyetes espirituals, perquè quan no tens coberts els mínims no penses en pintures que eixamplin l’ànima ni en deserts on fer-te el místic: tampoc no penses en el perill abstracte de la bomba que ho escombrarà tot, sinó en si tu també seràs carn de canó al Vietnam.

Abandonant l’edifici de l’Agnes, en Muntadas va veure un dels pocs veïns que hi devien voltar. El va saludar, de lluny, pensant si seria un pintor dels que l’Agnes havia esmentat. Vestia una camisa de tirants de marieta del Village, i va negar-li la salutació girant la cantonada bruscament. Potser endevinava que era un intrús i no mereixia participar d’aquella bohèmia, perquè d’artista no en tenia res.

CAPÍTOL ONZE

Tornava a fer temps a l’Eva’s Place. El cap li deia que la Maud avui no vindria, però una altra part d’ell (una part d’ell que a penes coneixia) tenia fe en el retrobament. En Muntadas es preguntava si estava perdent el control de si mateix. Si estava perdent de vista els seus objectius. Si la Maud Cuthbert era un fantasma de la seva imaginació (una persona real, sí, que ell començava a elevar a la categoria d’àngel d’un altre món). Si la veuria. Si hi parlaria. Si s’estava grillant i llestos.

—¿Què serà avui? —va preguntar la Cassandra.

—No tinc gana.

—¿No me l’estàs fotent amb una altra cafeteria, oi?

Va prendre un americà i prou mentre fullejava el New York Times que un novaiorquès matiner havia abandonat al seient del metro. Va llegir com el Quebec feia la vida impossible als vaguistes. Es va proposar que, quan tot això acabés, aniria cap a Montreal i començaria de nou. O potser la solució era Mèxic. Necessitava un canvi. Sempre havia funcionat així, en Muntadas: cremant ponts, deixant-ho tot enrere i ja s’ho faran. No sabia on acabaria aquesta vegada, però era important no perdre el nord de vista. I el nord, de moment, eren els cinc-cents que es guanyaria si executava l’encàrrec. Va avaluar la possibilitat d’esperar la Maud al seu barri i forçar la trobada, allà, amb una bona excusa. L’alternativa era confiar que tornaria a presentar-se en taxi a l’altra banda del carrer. Però malgrat les esperances que excitaven la fantasia d’en Muntadas, l’últim que imaginava que podia passar era que una mà tustaria el vidre de la finestra i que hi trobaria la Maud, mirant-se’l tan sorpresa com ell, i no pas emprenyada amb la casualitat, sinó intrigada i fins i tot agraïda, com si s’estiguessin buscant l’un a l’altre, incapaços de trobar-se com la gent normal… En Muntadas no es va moure del seu lloc. Ella va anar cap a la porta del diner, la campaneta va dringar, i quan la Cassandra la va rebre per assignar-li una taula, la Maud va assenyalar en Muntadas, com si haguessin quedat.

—¿Què fas aquí? —va dir ella, sense retrets.

—¿Què fas aquí? —va repetir ell.

—Vaig a una exposició.

—Jo anava a esmorzar; m’hi acompanyes?

—He esmorzat, ja, però podria fer un altre te.

En Muntadas va cridar la Cassandra pel nom. Li va dir que havia canviat d’idea i que picaria alguna cosa, i que portés te per a dos.

—Sé comptar —va fer la Cassandra.

Li va picar l’ullet, però la Maud no ho devia veure perquè va dir:

—Quina mala educació.

—És tot façana. Juga amb nosaltres. Hi vinc sovint.

—¿Vens sovint al Greenwich Village?

—¿Qui no ve sovint al Village? ¿Quina exposició vols veure?

La Maud va assenyalar cap a l’edifici del davant.

—¿La de la New York Studio School?

—¿Hi has anat?

—En detesto les escultures…

—Hi ha una pintura que vull comprar.

—David Reed —va apostar fort en Muntadas per impressionar-la—. És l’únic que es salva de tota la galeria. És una pintura excel·lent. Deu ser jove, l’artista, però té talent i farà carrera.

Ja estava en el paper. Els dits de la Maud jugaven amb el crucifix del penjoll, i als ulls hi tenia la lluentor estranya de qui ha plorat hores.

—¿Que passa res, Maud?

—No —va mig somriure.

—Si ahir vaig dir res que t’incomodés, et demano perdó. I si hi ha res que pugui fer per tu…

—No ho sé, Daniel. Dubto molt que algú…

—Maud —en Muntadas es va inclinar cap a ella i va abaixar la veu tant com va poder—, pots confiar en mi, ¿entesos?

Va fer un sí que era un piulet d’ocell.

—Deies que havies tingut visions…

—No m’entendràs.

—Prova-ho, Maud.

—Aquí no.

—¿On?

—Allà —va xiuxiuejar ella.

El te que els va servir la Cassandra es va quedar a la tetera. Van fer cap a la sala d’art. Es van quedar drets davant de Sense títol #13. En Muntadas callava. Va fer-se petar les cervicals. Va apropar-se molt a la pintura, a les pinzellades erràtiques i al tramat del lli, i després va fer unes passes enrere, alineant-se amb la Maud. Apropar-s’hi li accelerava el cor.

—Aquí és on va començar tot —va dir ella—. Aquí mateix on soc ara. No sé quanta estona vaig passar admirant la pintura, però hi va haver un moment en què el vermell era tan intens que va començar a vessar, regalimava del quadre, paret avall, s’escampava per terra fins als meus peus.

La Maud va abaixar el cap, avergonyida o recuperant la visió que l’havia colpit.

—El color vermell —és l’únic que va saber dir en Muntadas. En realitat, volia parlar de sang.

—No m’estic explicant, potser. No era una imatge desagradable sinó el contrari. El vermell vessava com la melassa, amb una lentitud i una viscositat que em resultava agradable. I quan em vaig mirar les mans i vaig veure que estaven tacades, tampoc em va sobtar ni em va anguniejar, més aviat era una mena d’honor quedar-ne tacada.

—No passa res, Maud.

—No m’has de consolar, no és això…

Aquí en Muntadas va lamentar no mesurar les paraules prou bé.

—Et dic que la sensació era reconfortant.

—T’entenc —li va assegurar en Muntadas—. ¿I què més vas veure, Maud?

—Aquí dins el que t’he dit i prou. Era només el principi de la visió.

—¿Vols que sortim?

A fora van seguir.

—Aquí em vaig girar —deia— i vaig veure que el vermell continuava cap al carrer i allà també n’hi havia i allà…

Es comportava com una nena que explica un joc fantasiós, aquí hi haurà la cuina, aquí serà la sala d’estar, aquí seurem a prendre el te amb el Senyor Os… Però ella explicava què se li havia aparegut aquí i allà en el trànsit d’una visió sagnant.

—… allà vaig descobrir petjades vermelles i les vaig seguir fins a la cantonada.

—Sí, Maud, sí…

Reconstruïen aquell camí imaginari, ella semblava satisfeta.

—I aquí les vaig perdre de vista.

—I es va acabar la visió. ¿Què vas fer? ¿Quanta estona creus que havia passat?

—No, no ho entens, la visió autèntica encara no havia arribat. Això era només l’avís.

—Maud, bonica, recorda què vas fer tot seguit.

—No em parlis com si fos una criatura —va queixar-se ella.

Potser sí que la tractava com una nena que ha perdut una arracada i els grans li fan reconstruir tot el camí.

—Vaig descobrir que els meus peus encaixaven en les petjades que havia seguit.

—¿I llavors?

—Vaig caminar perduda. No ho recordo bé. Flotava. Vaig arribar a un parc. La visió s’havia extingit, però la sensació beatífica em seguia arreu i jo intuïa que allò era un do del cel, que el que havia experimentat era un regal de Déu… Tenia claríssim que era a les portes d’un gran descobriment, que una gran revelació m’arribaria aviat… Vaig alçar la vista al cel i ho vaig veure.

Els llavis li tremolaven com si mussités el parenostre. Va assenyalar al cel. Al cel no hi havia res. Ni cap indici del que en Muntadas havia d’imaginar.

—El cel es va esquinçar. Primer un petit estrip que deixava veure tot de llum a l’altra banda. ¿Com t’ho diria? ¿Saps el bellugueig d’espurnes que fa el sol al mar? Agafa-les totes i concentra-les allà, al petit esquinç del cel, i entendràs la llum que veia, i que anava vibrant i fent gran el forat, que tenia la forma de…

—Segueix, Maud.

—Vesica piscis —va dir.

En Muntadas esperava una explicació que no va arribar.

—De l’obertura, immensa, va començar a rajar la pintura vermella que havia vist abans, i així vaig entendre que no era pintura sinó la sang de Crist que ens purificava, queia com una pluja sobre la ciutat i anava purificant-ho tot, la sang de Crist rentava els nostres crims i els nostres pecats, tots…

S’havien aturat i la Maud es repenjava en una bústia.

—¿M’entens?

—Sí.

—Però no vull que m’entenguis, vull que em creguis.

—Et crec —va córrer a dir.

—¿Ets cristià, Daniel?

En Muntadas va agafar la Maud per les galtes.

—No et vull enganyar —li va parlar amb confiança, més o menys—. No ho soc. Però sé que vas veure el que vas veure.

—En Freddy creu que soc boja. Vol que sigui boja perquè li convé.

—¿Què vols dir, Maud?

—És llarg d’explicar.

—Tinc temps.

—Tinc hora amb el psicoanalista.

—No hi vagis, si no et fa bé no hi vagis.

—Parlar amb el psicoanalista no em fa ni la meitat de bé que parlar amb tu, Daniel, però hi haig d’anar o en Freddy sabrà que m’ho he saltat.

—Quedem a la tarda, Maud.

—No puc. Anem al club, avui.

—Hi ha d’haver alguna manera d’ajudar-te.

La Maud va fer senyals a un taxi que no va perdre el temps.

En Muntadas li va estirar el braç.

—Deixa’m anar, si us plau.

—No hi vagis.

—Deixa’m.

Un home amb un Fedora antiquat, amb cara de buldog, es va posar en guàrdia i en Muntadas la va deixar anar.

—Demà tornaré a esmorzar a l’Eva’s Place —va cridar mentre ella tancava la porta.

Se sentia patètic, i a sobre era el centre d’atenció de tots els curiosos del carrer.

CAPÍTOL DOTZE

Però la Maud va aparèixer l’endemà. Emmarcada a la finestra de l’Eva’s Place. Tapada amb les ulleres de sol i amb un mocador florit dels que pinten a les matrioixques. No va entrar. Com si en Muntadas fes tard a la cita acordada, ella l’esperava fumant i fent petites passes endavant i endarrere.

La Cassandra va interceptar en Muntadas abans no se n’anés.

—No has estat sincer amb mi, i això no ho perdono.

—T’ho explicaré —li va prometre—, però ara no pot ser.

En realitat dubtava que tornés mai més. Un cop fora es va botonar la jaqueta. No calia, perquè la calor ja començava a fer la vida impossible. A l’infern de l’americana nova hi duia un mocador amb un terròs de sucre. Se suposava que havia de trobar el moment òptim per fer servir la droga, però ara s’ensumava que l’afer amb la Rosa, en Fred i la pobra Maud estava més podrit del previst, i ja no sabia si, amb drogues o sense, era bona idea. S’havia passat la nit amoïnat, repetint-se que la Maud, era evident, patia de problemes mentals. Això, que hauria de fer més fàcil la feina, a en Muntadas li despertava escrúpols. Aquesta era la contradicció que l’afligia: s’havia d’aprofitar d’algú que no estava passant pel seu millor moment, una dona vulnerable, víctima d’un marit fill de puta i qui sap si traïda per una amiga… A la vegada, en Muntadas volia els diners. No anava pel bon camí, si volia els diners. Ara pensava en la Maud com algú a qui protegir. I ella l’havia buscat a ell perquè, d’alguna manera, l’ajudés. Confiava en ell. ¿No era això el que perseguia en Muntadas? ¿Per què no el satisfeia aquell canvi d’actitud en ella?

Van passejar sense adreçar-se la paraula. Vist des de fora, devien ser una parella com tantes altres. Si algú se’ls mirés, és clar. La Maud atreia les mirades, segur, amb el seu devonaire tràgic d’estrella de la pantalla.

—He pensat en tot el que vas explicar ahir, Maud.

—No soc boja.

—Diria que hi ha una explicació per a les teves visions.

—No soc boja —va repetir amb pena.

—Crec que t’estan drogant.

Tal com ho va deixar anar, va lamentar el plural.

—En Fred t’està drogant —va corregir-se—. Em sap greu, però és el que sospito que passa.

—¿Què vols dir? ¿En Freddy? ¿Per què? ¿Per què ho hauria de fer? ¿I com ho fa?

—No ho sé. ¿Te la fa beure, potser?

—L’esmorzar —va saltar la Maud—. L’Ana em porta l’esmorzar cada matí amb te i suc de taronja.

—L’Ana —no era difícil deduir qui era la tal Ana i que qui paga mana—, ¿no et sembla que podria estar conxorxada amb en Fred?

—L’Ana va obeir en Fred quan li va dir que el millor per al meu estat nerviós, i el que recomanava el psiquiatre, era tancar-me a l’habitació.

—No beguis res que no t’hagis servit tu.

—Entesos, Daniel.

—Em sap greu ser jo qui et faci pensar malament del teu marit, Maud.

—Ho fas perquè ets bona persona —li va respondre ella.

Si fos bona persona, i d’això en Muntadas n’era conscient, no tindria facilitat per anticipar les maldats i els subterfugis dels altres. Malpensat, en Muntadas era infal·lible amb els whodunits que llegia. Aquest assumpte no deixava a la vista totes les pistes, però hi deduïa, còmodament, un marit que es vol desempallegar de l’esposa sense aixecar sospites. La fantasia d’en Muntadas era tan fèrtil, quant a malvestats, que intuïa un marit delmant les facultats mentals de la dona, subtilment, desintegrant-la amb paciència i empenyent-la cap a una mort desesperada (pastilles, segurament) que li permetés cobrar una assegurança… Els série noire que havia freqüentat a França, de jovenet, no ajudaven a frenar la seva imaginació criminal. La droga, en tot cas, formava part d’una hipòtesi raonable. No semblava una idea descabellada de novel·leta inversemblant.

—Només dic que si t’han drogat, un dia rere l’altre —va dir—, això explicaria moltes coses. ¿En Fred podria aconseguir el divorci si un professional et declarés desequilibrada mental? ¿És això?

—El divorci li sortiria barat —parlava amb si mateixa, no li calia alçar la veu—. És en Fred qui em va fer anar a veure el seu amic psiquiatre i qui volia que deixés el meu psicoanalista perquè hi perdia el temps.

—¿És això, Maud?

—Hi ha clàusules. El nostre matrimoni està blindat perquè la família no perdi una fortuna si en passa alguna. Si una de les dues parts falla, paga els plats trencats… I no hem tingut fills. Oh, Freddy, ¿és per això? ¿Tant et costa entendre que no tindrem fills mai?

En Muntadas no hi va ficar cullerada, sinó que va deixar que la sospita creixés dintre d’ella, en les espirals del seu monòleg.

De nou va maleir les nissagues benestants, els Kennedy, els Guggenheim, els Rockefeller, els Rosenberg i els Cuthbert de torn, les seves maquinacions borgianes i els seus matrimonis de reis cretins… Amb tot plegat, però, en Muntadas ja no sabia si estava protegint la Maud de les males intencions d’en Cuthbert o si ho aprofitava per atraure-la i acomplir la feina (que irònicament el mateix Cuthbert li pagava). Havia d’enllestir al més aviat possible o acabaria trastocat, això segur. No suportava la carona de desemparament de la Maud. Amb les ulleres de sol, apareixia com una vídua amb estil, incapaç de pair la veritat, sola en el seu dolor. En Muntadas volia abraçar-la. No ho va fer. Al parc van buscar un banc lliure, sense ancians i sense nannies pendents de les revistes de famosos que llegien. Més enllà de la punta dels arbres s’estenia un cel, blau, sense senyals de sang ni pluges redemptores.

La Maud va alçar el cap com si ja hagués rumiat tot el que calia rumiar.

—¿Per què no em podeu creure i prou?

A en Muntadas el va sorprendre aquella acusació.

—¿Per què no em creieu?

—Maud…

—Us dic que el que he vist i el que sento és veritat i em tracteu de boja o de drogada.

La Maud l’havia col·locat al mateix bàndol que el marit.

—Escolta’m —li va dir, dolçament—, no pots descartar aquesta possibilitat. ¿Quants cops has tingut visions?

—Tres dies seguits.

—¿I després s’han acabat?

—Sí.

—¿Tal com han vingut se n’han anat?

—Sí.

—¿I no creus que…?

—Les visions s’han acabat, encara que he fet tot el possible perquè tornessin. ¿I saps per què? No, no ho saps.

Mentre ella hi parlava, li donava l’esquena. Vist des de fora, devien ser una parella discutint, com tantes altres.

—No ho podeu entendre. Pagaria el que fos per tornar a sentir aquella pau. Les visions no han tornat, però jo he continuat sentint que… Mira’m, Daniel, ¿et semblo drogada ara?

—No, segur que no.

Ella tenia la mà al cor.

—Et dic que sento la crida de Déu i que Ell m’envia els somnis i els records d’una altra persona perquè em serveixin d’exemple virtuós i em mostrin el camí a seguir… No ets cristià i hi ha coses que no pots entendre. Sense fe no es pot entendre què em passa.

Encara va seguir amb aquell discurs al·lucinat, sense solta ni volta, sense anar enlloc, com una arneta marejant-se al voltant d’una flama. El més intel·ligent que en Muntadas podia fer era no contradir-la; lògicament, tampoc podia semblar que li donava la raó com als bojos. Anava a proposar-li de reprendre el tomb i no discutir per culpa de la seva ignorància (sí, volia dir-li «ignorància» i pronunciar un mea culpa), quan va distingir algú que coneixia: vorejava la font circular del parc i els donava l’esquena, però en Muntadas juraria que era l’artista que havia vist a Coenties Slip, amb la mateixa samarreta arrapada de tirants.

—¿Coneixes aquell paio?

—No sabria dir-te.

De fet l’home se n’anava, i per a la Maud devia ser difícil de veure’l bé, tret d’una esquena forta, una bossa en bandolera, els camals de campana i unes botines gens estiuenques. La cara, indistingible. En Muntadas ho va deixar estar i es va concentrar a recuperar la confiança de la Maud. Es va alçar i li va estendre una mà.

—Potser tens raó i no tinc la fe necessària per entendre el que estàs vivint —va ser el més conciliador que va ser capaç de dir—. Només vull ser-te útil.

—¿Vindries amb mi a una església?

—¿Què?

—Vine amb mi. Vull que sentis una petita part del confort que sento quan soc a prop de Déu.

En Muntadas va assentir.

—És vora el lloc on ens vam trobar —va dir la Maud—. No és cap casualitat que ens trobéssim, dos cops. ¿No ho has pensat mai?

Ella se’l va endur cap a la basílica de Saint Patrick, evidentment.

Pel camí, a la Maud li va canviar l’humor. ¿Tant la consolava la proximitat d’un temple catòlic? Somreia i li va explicar que tenia hora demanada per a la confessió, que hi anava pràcticament cada dia, que parlar amb el sacerdot l’ajudava, i que entomava l’acte de contrició amb una gran felicitat. En Muntadas va ser un gos obedient. Però no es va quedar lligat a la porta de l’església. A dins, va imitar la Maud amb el senyal de la creu. Ella va introduir la mà a la pila d’aigua beneïda i va tocar el front d’ell amb un dit moll. Van seure plegats en un banc. Als vitralls hi havia el poder de suggestió d’una droga excitant-te l’hipotàlem per a l’epifania.

—¿Ho entens, ara —va preguntar la Maud—, que Ell és més gran que nosaltres?

Se la veia engrescada. No era la Maud entristida d’una mitja hora abans.

—Ho entenc.

—És l’hora que vagi al confessionari, però abans vull confessar-me amb tu.

En la seva condició, la Maud era difícil de manejar, si més no amb tacte. Cada nou comentari d’ella aclaparava en Muntadas i ell no sabia com respondre.

—Molt abans de ser la Maud vaig ser una altra persona —anava dient—. ¿Entens? Vaig ser algú altre. Això va passar a Europa, segles enrere. Vaig dedicar la meva vida a Crist i, en part, a les meves germanes, en un monestir protegit pel silenci de les muntanyes. Les meves visions eren un regal de Déu; amb el permís del bisbe, les escrivia per consolar els altres en l’amor de Crist i per recordar-los que aquesta vida és només el preàmbul, però també la prova per la qual serem jutjats. Ell ens dona una vida curta que serà l’examen per a la nostra ànima, i ens atorga l’oportunitat de triar el camí que preferim. Fins i tot ens dona l’oportunitat d’equivocar-nos perquè aprenguem a rectificar. Ens dona exemples de vida cristiana com a vara de mesura. I ens dona una hora final perquè no badem en el nostre camí… Si sabessis que has de morir aviat, no perdries el temps dubtant i negant les proves que el Senyor t’envia, ¿oi que no?

Es va veure obligat a donar-li la raó. A ella se li van humitejar els ulls.

—Sé la data exacta de la meva mort —va dir—. La sé perquè ja vaig morir una vegada.

Estava com un llum! Com un llum i tot així en Muntadas volia ser al seu costat. ¿Per què? Podia llegir entre línies i detectar el patiment que totes aquelles idees extravagants li ocasionaven. I volia ajudar-la. Sí, volia ajudar la pobra Maud Cuthbert.

—És la voluntat del Senyor —va pronunciar, gairebé inaudible fins i tot en una església—. Moriré el dia de santa Justa i santa Rufina, les màrtirs germanes.

Dit això, se’n va anar cap al confessionari. En Muntadas va pensar que allò li donaria marge per decidir com actuar, però al final no va ser capaç d’aclarir-se. Trobava que el cap d’ella anava i tornava. Era aquesta fluctuació el que desarmava en Muntadas, perquè no sabia a què atenir-se. Potser era qüestió d’esperar. Al seu costat.

A fora li va oferir el bracet perquè ella se li agafés, però la Maud s’estimava més caminar recol·locant-se el fulard i el serrellet que se n’hi escapava.

En Muntadas va encendre una cigarreta. La va llençar de seguida: a l’altra banda del carrer va veure (aquesta vegada no hi havia cap dubte que el seguien) el desconegut de la samarreta de tirants.

—Maud, espera un segon.

—¿Per què?

Sense pensar-s’ho dues vegades, i malgrat el trànsit, va travessar en ziga-zaga. Els clàxons el van increpar com a un boig perillós, entre carrils, i un taxi li va clavar una frenada tan a prop que en Muntadas, enfurismat, va colpejar el capó amb tots dos punys. Tenia pressa per encarar-se al desconegut. Demanar-li explicacions. Això i prou. I si aquell marieta no hagués arrencat a córrer, en Muntadas hauria estat més raonable, però es va veure obligat a córrer darrere seu, a tractar-lo de lladre, esquivant la gent, entre sorpresa i emprenyada per aquella anormalitat. Quan el va tenir a tir, el va estimbar a terra, el va fer rodolar, i estava ben disposat a clavar-li els genolls a l’estómac i llançar-li el primer cop de puny… El va sobtar la cara d’horror d’ell, primer. I segon, que duia una càmera penjada al coll.

—Ets el fotògraf —va dir en Muntadas—. Ets el puto fotògraf!

Es protegia la cara, espantat, no tenia manera d’amagar una càmera amb aquell objectiu.

En Muntadas panteixava. L’adrenalina l’encenia, encara, i volia descarregar un cop contra el que fos per molt que es rebentés els artells… Però va saber deixar-ho córrer. La cara del fotògraf demanava clemència. Va sentir pena per ell. Va girar cua. La gent no havia tingut temps de reaccionar. ¿Qui era el lladre? ¿Qui era l’agressor i qui la víctima? Ningú no va gosar aturar-lo. I quan de nou va ser al costat de la Maud, i l’amoïnava el que pensés de la seva agressivitat, amb tota tranquil·litat ella va dir:

—¿Qui vas ser a l’altra vida que tinc la sensació que ja et coneixia?

—Soc algú que pot ajudar-te, Maud.

Encara li tremolaven els punys. Volia trencar-li la cara a en Fred Cuthbert i que pagués per tota la ràbia que sentia. Però sent violent no ajudaria la Maud. En algun moment es calmaria del tot i, amb el cap serè, sí que sabria ajudar-la. Si hi havia una droga que l’havia tornat neuròtica, n’hi havia d’haver una altra que li fes d’antídot.

CAPÍTOL TRETZE

—No truquis a casa. En Freddy és molt especial —l’havia advertit la Maud.

—¿A quina hora se’n va cap a Boston?

—L’Ana l’hi dirà, si truques.

Van quedar directament, doncs. L’endemà a les quatre al 27 de Coenties Slip.

La puntualitat de la Maud va fer que en Muntadas vaticinés que tot aniria com una seda. L’Agnes no hi era. Una briseta es colava pel finestral obert i, en el seu camí cap a les finestres de l’altra banda, animava les harmonies d’un carilló xinès que penjava d’una biga. La Maud s’entusiasmava explorant l’estudi de l’artista. Alçava lleugerament els braços, com si patinés, i anava tocant les taules, el respatller pelfat d’una butaca, els pètals caiguts d’unes gardènies pansides. De sota el pes de la florera gairebé sense aigua, la Maud en va treure una nota manuscrita.

—«Gaudeix de la solitud. Agnes» —va llegir.

—L’Agnes és qui em lloga l’espai de treball.

—Ara jo no et deixaré gaudir de la solitud —va dir la Maud.

¿Que potser flirtejava?

—M’estimo més passar l’estona amb tu.

Ell sí. Però tota l’atenció de la Maud estava en un quadre gros amb una quadrícula daurada.

—¿T’agrada? —va preguntar-li a l’espera d’una reacció clara que li indiqués com conduir la conversa—. ¿Et recorda res que hagis vist abans?

—¿Què m’hauria de recordar, el quadre? ¿És de l’Agnes o teu?

—Com si no ho fos —va dir ell confiat, perquè havia comprovat que l’Agnes signava al bastidor i no pas al davant—. En aquestes pintures se’m nota massa la influència. Vull fer un pas endavant i començar una etapa nova… ¿T’agraden? Espero que no, perquè penso cremar-les totes.

Ella no va seguir-lo en la seva fatxenderia.

—¿Ets un pintor abstracte —va comentar enriolada— i pretens retratar-me?

—Tinc una idea millor.

De nou ella el va ignorar, breument.

—Daniel…

—¿Sí?

—¿En Fred em fa seguir per l’home d’ahir?

—Podria ser —va dir en Muntadas.

No volia entrar en detalls que el comprometessin. Pensava tirar endavant amb el pla, perquè al capdavall allunyar-la d’un marit que li volia mal seria bo per a ella. Si se l’enduia al llit i el matrimoni s’acabava, tothom hi sortia guanyant. Pensava, fins i tot, a tornar els diners a la Rosa si això ajudava a demostrar que ara considerava la possibilitat de tenir cura de la Maud i guanyar-se-la de debò, per a ell, ¿per què no? Si una dona de la talla de la Maud Cuthbert volia estar amb un tipus com en Muntadas, és clar. Que la Maud el buscava i no pas al revés, que no li havia negat la cita d’avui, que li tenia confiança des del principi, eren fets provats. ¿Com ho havia d’interpretar, en Muntadas? ¿Febleses d’aquella dona misteriosa i dels seus alts i baixos? ¿O l’atracció era mútua? No, no podia ser: sense diners i sense distinció, no podria satisfer mai una dona com la Maud. Ell era un pelat i ella no li dissimularia la grolleria de ser un pelat.

Ara la Maud el va sorprendre dient-li:

—¿Quina és la «millor idea» que se t’ha acudit per combatre la solitud?

—No et pintaré —va contestar—, això segur.

—¿No?

—¿Has pintat mai, Maud?

—Mai.

—Avui pintaràs tu.

—¿De debò?

Les celles li van quedar alçades durant uns segons preciosos. No li devia desagradar la idea. I va acceptar el pinzell i les pintures (de l’Agnes) que en Muntadas li va preparar. Es va encarar al llenç que ell ja havia disposat en un cavallet, i tot seguit se li va girar com si posés per a una foto.

—¿Semblo creïble com a pintora?

—Ja ho crec que sí.

—La veritat és que no sé per on començar.

—No ha de ser perfecte. Només t’has de deixar anar.

—Ajuda’m, Daniel.

Li agradava com pronunciava Daniel i respectava tots els sons de l’eufonia. Daniel. Ell va acceptar la invitació disposant-se-li al darrere, encaixant els peus d’ella amb els seus. Li va conduir la mà per sucar el pinzell i després la va fer anar cap al llenç com si fos un expert. Va posar tota la cura a respirar a la distància justa de l’orella de la Maud.

—Saps fer un oval —li va dir mentre l’acompanyava per dibuixar un oval vermell—. I saps fer un parell d’ulls… Pots començar per aquí.

Va esperar que la mà d’ella anés per lliure, aleshores, i com que no hi va haver cap moviment, tret de la respiració de tots dos, va besar-li la corba del coll.

—Daniel, no puc. No estic preparada.

—¿Què vol dir que no estàs preparada?

—No pot ser.

—¿No pots fer el teu retrat? —va dir ell per destensar la situació—. Vaig a preparar el te i tu pinta, mentrestant.

—Entesos, Daniel.

—Deixa’t anar, Maud.

—Ho intentaré.

Potser en Muntadas era un acudit sobre com són els homes, però el cert és que li costava pensar quan anava calent. Va aprofitar per refredar-se (i pensar) posant el bullidor al fogonet. No li va costar trobar una tetera ni la llauna amb un drac vermell sobre fons negre que contenia el te. Ell encara guardava el mocador amb la droga, i sabia que es quedaria ben guardada i que seria millor així. Va buscar el bany, perquè si la Maud l’hi preguntava no sabia on parava. Després ja va tornar a l’estudi, on ella s’havia aplicat en la pintura. En Muntadas va deixar-li una tassa a la taula. Per seure a mirar com pintava, va girar una butaca pesada que va sonar com un trombó. Ella s’havia deixat anar. Afegia detalls sense dubtar un segon, com les criatures quan dibuixen sense un pla concret. Cobria de vermell els forats blancs. Unes pinzellades més expressives conformaven els cabells. Ombrejava el fons i retornava als ulls. Corregia la línia del nas i altra vegada cap als ulls, que no trobava mai prou afinats, més perfil, més pestanyes…

—Puc preparar-te altres colors, si vols.

—M’agrada el vermell que has triat per a mi —va dir ella.

Al cap de mitja hora (un temps en què la Maud semblava haver experimentat la felicitat més absoluta), va donar per enllestit l’autoretrat amb un pas enrere propi d’un moviment de ballet. El retrat no se li assemblava, però com a obra d’art no era pas pitjor que el que en Muntadas hauria improvisat per fingir-se artista. Tampoc era més naïf que el que podien trobar penjat en alguna galeria.

—Fantàstic, Maud!

En Muntadas ho trobava fantàstic, tot plegat; sí, se li havia encomanat l’excitació d’ella.

—Au, va, és un desastre.

—És la teva primera pintura, i no, no és cap desastre.

—No m’hi assemblo gens.

—Bé…

—Però als ulls —va precisar—, als ulls hi ha alguna cosa que és totalment meva.

Els ulls eren tristos com els seus solien ser, per molt que ara la Maud estigués enjogassada per l’experiència.

—Ara només falta que el signis i que pensis el títol —li va dir en Muntadas des de la butaca.

Havia parlat per parlar i, tot i així, ella es va quedar palplantada, rumiant-s’ho. No li veia la cara, però a en Muntadas no li costava d’afigurar-se-la sobtadament seriosa. S’hi va estar ben bé un parell de minuts, fins que, amb una veu que venia d’una altra banda, un to diferent, va deixar anar:

—Cecília.

En Muntadas es va agafar als braços de la butaca i es va quedar a mig alçar quan ella hi va tornar:

—Cecília.

—¿Cecília?

—Cecília de Foix —va fer ella com si parlés un idioma estrany—. Soc jo. El quadre m’ho ha fet recordar.

La Maud s’abraçava a si mateixa. En Muntadas va tenir un calfred que li va recórrer l’espinada i no sabia què dir.

—Soc la Cecília de Foix, la pobra Cecília de Foix, dissortada des de petita i fins a la mort. Ho recordo tot, ara… Vaig ser la primera dona del comte Àlvar I d’Urgell, però no li vaig donar fills i el bisbe li va atorgar el permís per anul·lar el matrimoni. Em vaig clausurar al monestir de Sant Miquel de Cuixà i allà vaig conèixer la felicitat amb les visions que el Senyor m’enviava. Fins que un bon dia les visions es van acabar i la infelicitat em va tornar a omplir el pit. No ho podia suportar. No tenia cap altra sortida. Vaig morir d’una manera imperdonable, pecaminosa.

—Ets la Maud Cuthbert —va contradir-la ell.

Això la va sobtar i la va treure d’aquells pensaments. Va trontollar com si anés a caure i en Muntadas va saltar cap a ella.

—Soc la Maud Cuthbert.

—Torna-m’ho a dir. —L’agafava dels braços—. ¿Qui ets?

—Fred, no em facis mal, si us plau, no és culpa meva.

—No et faré mal. Soc en Daniel Peralta.

—Fred, si us plau —va cridar.

La va sacsejar, potser sí que li feia mal.

—No em facis mal, Fred.

Ella va aclucar els ulls perquè no devia voler ser allà. En Muntadas la va abraçar, li va besar el front i li va besar els ulls, amb una petita llàgrima que no corria galta avall, la va anar acompanyant fins a la butaca i la va fer seure, s’hi va agenollar al davant, li va amoixar les galtes. En Muntadas va preferir sortir d’allà per si un canvi d’ambient ho transformava tot. De moment, va apropar la tassa de te a la Maud. Ni l’havia tocat. Ja era freda i no faria el servei que li corresponia. Va abocar-la a l’aigua bruta de les flors. Anava a escurar la tetera per oferir-li una altra tassa, però la Maud se n’havia tornat a la pintura i de nou empunyava un pinzell. En Muntadas va suposar que violentaria el dibuix amb tot de guixots vermells i que aquesta seria la millor teràpia per foragitar el fantasma que li rondava el cap. Però ella tenia una idea diferent: va apunyalar la tela perquè les esquinçades esborressin aquella mirada.

—Soc la Maud Cuthbert —deia— i no pots entrar, Cecília. No pots entrar.

En Muntadas la va deixar fer.

—No pots entrar. —I va cridar, al límit de la follia—: No pots entrar!

De seguida que el seu atac va perdre força, en Muntadas va aprofitar per calmar-la entre els seus braços. Ella no acabava de desfer-se en plors. Havia explotat però no explotava del tot.

—M’has d’ajudar, sigui el que sigui que em passa.

L’ajudaria. Tenien reserva al Four Seasons però no hi anirien, perquè el millor per a la Maud seria arrencar-la del seu món. I en Muntadas no podia dur-la al seu hotel perquè això suposaria la seva ruïna. Calia pensar millor què fer. Calia pensar com tornar els diners i anul·lar el tracte amb la Rosa. Calia saber com contenir els brots de demència de la Maud. I caldria explicar-li la veritat en algun moment. Ara per ara, però, calia decidir on podien sopar i relaxar-se i pensar amb el cap més clar.

CAPÍTOL CATORZE

¿En quin moment li havia semblat que el Claudia’s seria una bona opció? S’havia convençut que la familiaritat el beneficiaria, i que, tornant al principi, desfaria part d’un embolic que havia començat allà mateix amb la Rosa contractant-lo… I tenia un petit deute amb l’Owen que ara podia saldar.

La Maud li havia repetit que confiava en ell, que triés per ella, que allunyar-se de Manhattan era una bona idea. Durant el trajecte fins al Bronx va recuperar el color a les galtes i la necessitat (bon senyal) de repassar-se els llavis. Sens dubte, la Maud que havia baixat del taxi no era la mateixa que hi havia pujat. En Muntadas començava a habituar-s’hi, a la seva volubilitat, i parava atenció al més petit canvi. En qualsevol moment el cap se li podia girar en contra. Però en Muntadas seria al seu costat per calmar-la.

Al Claudia’s l’ambient era animadíssim. L’Owen tenia escrites a la cara les ganes de plegar i no tornar a obrir fins dilluns. En Muntadas va fer les presentacions pertinents amb l’Owen (eludint el cognom de la Maud). I així que ella va anar a agafar lloc al final de la barra, en Muntadas va poder parlar clar a l’amic:

—M’has de seguir el corrent —va fer sotto voce—, si sents dir que soc artista, ho soc, ¿entesos? I el meu cognom és Peralta.

—¿En quin merder t’has fotut?

—Pinto quadres, repeteix-ho.

—Pintes quadres.

—Quan sortim per aquella porta ja no seré un pintor perquè li hauré dit la veritat a la Maud, però de moment no, i no vull que em comprometis abans d’hora… I gràcies, això et pertany.

Li va allargar deu dòlars.

—Em penso que eren vuit i prou.

En Muntadas va moure la mà com si espantés mosques i se’n va tornar amb la Maud, que li va dir:

—Tens alguna cosa amb els bars amb nom de dona.

A en Muntadas el va alegrar que ella tingués ganes de conya. Li va explicar que coneixia l’Owen de quan feien de cambrers a Califòrnia, ell per pagar-se els tubs de pintura, l’Owen per vocació…

—El Claudia’s és un bar normal i corrent, sense pretensions, i em fa sentir com a casa.

Ho va dir com si la gent que l’envoltava fossin família. Entre els desconeguts hi havia una mica de tot, de més o menys sorollosos, més o menys trompes o afamats; homes la majoria, això sí. La clientela variada de dissabte, amb poca feina i ganes de passar-ho bé. Repenjada a la barra, la Maud els donava l’esquena. Era un cos estrany en aquell medi.

—No és el Four Seasons —va dir en Muntadas—, però estaves avisada.

—No en tinc cap queixa.

—Es diu Claudia’s —no estava segur de si feia bé explicant-ho— perquè era el nom de la seva dona.

—¿Divorciats?

L’hi va dir ras i curt:

—Accident de cotxe.

—Vaja, no havia pensat…

—Sí.

—¿Quina edat tenia?

Devien invocar l’Owen amb la conversa.

—Una cervesa, un got d’aigua per a la senyoreta i un parell de planxats de formatge.

—Gràcies, Owen.

—I el millor de tot —va cantar—, no caldrà que els pagueu.

—No m’has de convidar, Owen.

Davant la Maud, a en Muntadas l’ofenia aquell favor.

—No convida la casa.

En Muntadas i la Maud es van mirar estranyats.

—Us convida el texà amable d’aquella taula —va dir.

En Muntadas i la Maud van girar el tamboret per descobrir qui era aquell texà: un homenàs amb una corbata de cordó i una camisa embellida amb fil platejat, els dedicava el seu whisky. La taula li valia de pedestal per exhibir el seu barret de vaquer. Tot plegat semblaria una broma si no fos que aquell home emanava orgull, ganes de sobresortir, però amb una certa altivesa marcial. Al costat seia un jovenet amb el cap enfonsat a les espatlles i una camisa més discreta. Educadament, en Muntadas i la Maud van alçar els gots a la seva salut.

—És l’aniversari del fill —va dir l’Owen— i acaba de pagar bitllo-bitllo tot el que s’ha consumit fins ara. ¿Us ho podeu creure?

Va fer un gest amb l’índex per donar a entendre que era un sonat. Al Claudia’s sempre es complia amb la quota de sonats: un a cada vetllada.

—Com a mínim no porta cap mico —li va recordar en Muntadas.

—El fill no té gaire més enteniment que un mico… En fi, us deixo menjar tranquils.

Ara van brindar entre ells, la Maud i en Muntadas, aigua i cervesa, i van tastar els sandvitxos. La Maud mastegava a poc a poc, i va fer pensar a en Muntadas que ell havia fet una mossegada indecent, més gran del que tocava. Havia arrossegat la Maud, tota una reina, a un lloc vulgar, però no calia que ell perdés les maneres.

Després de netejar-se la mantega dels dits, la Maud va dir:

—No és el Four Seasons, no.

En Muntadas va riure a cor què vols. Millor que triomfés el bon humor, havien d’abordar temes espinosos.

—Però hem fet bé de venir al Claudia’s. ¿Quantes vegades tens l’oportunitat de menjar un sandvitx greixós sense forquilla ni ganivet?

—Des dels quinze anys que no ho feia.

—I aquí ningú no ens importunarà —va dir, abans de fer el pas decisiu—. ¿Tenim pendent una conversa, oi?

Anava a beure aigua, la Maud, però ho va deixar estar. Semblava que demanés a en Muntadas que li estirés la llengua, que s’hi posessin de seguida perquè estava preparada.

—I saps que vull estar al teu costat —era una afirmació i no pas una pregunta— i que em pots considerar el teu amic.

—Sí, Daniel.

—No estàs bé, últimament. Tu mateixa m’ho vas dir.

—És cert…

—I també m’has donat a entendre que en Fred t’ha fet mal. ¿De què tens por, Maud? ¿Com t’ho ha fet?

—Ja no me’n tornarà a fer, de mal.

Va posar la mà plana sobre el sac du soir que mantenia a la falda i en Muntadas ho va entendre a la perfecció. Va tenir una esgarrifança.

—Tinc una pistola —va mussitar ella.

Una pistola en una bossa serà disparada, tard o d’hora. En mans d’ella podia ser un perill (per a la Maud mateix).

—No facis cap ximpleria.

—Vull sentir-me segura.

—No és una bona idea.

—M’haig de protegir.

—Dona-me-la.

—No, Daniel, em fa sentir segura.

—Jo puc protegir-te. Dona-me-la.

—No vull que corris cap perill per mi.

—Però acceptes que és perillós anar arreu amb una arma al damunt. N’ets conscient. Dona-me-la.

—No.

Ell va inspirar fort per raonar com cal i sonar convincent. Li va voler transmetre tot el que la policia podia fer per ella i els inconvenients nefastos de prendre’s la justícia pel seu compte.

—Per a mi és evident —va dir amb paciència i calculant cada un dels mots— que és ell qui t’ha intentat narcotitzar i qui t’ha sumit en el teu… estat nerviós. Si hi hagués alguna manera de denunciar-ho, amb proves concloents…

Ara ella va assentir.

—Maud, ¿coneixes una tal Rosa?

—La Rosa Cerro.

—¿Amiga teva?

—No la conec gaire. Érem amics de la parella. Vull dir que vam sopar unes quantes vegades amb la Rosa i el marit. Ja fa temps que no coincidim. ¿Per què m’ho preguntes?

—¿Què més en saps?

—Que es dedica a les antiguitats i aconsegueix peces precolombines per als compradors d’aquí… En Fred li ha adquirit alguna coseta, tot i que ell tenia més relació amb el Losantos perquè importava objectes europeus, talles barroques, armadures renaixentistes, làpides romanes, aquesta mena d’objectes…

—¿Però en Losantos no és professor?

—Sí, del departament d’Història de la Universitat de Nova York.

—No t’entenc.

—És un émigrée espanyol. Durant uns anys es va dedicar a les antiguitats amb la Rosa, ell com a divertimento lucratiu al marge de la universitat. Van fer diners, o els van saber invertir bé. Ho sé perquè en Fred sempre parla amb admiració d’en Losantos i de la Rosa i de com van prosperar. En Fred sent un gran respecte per la gent amb vista pels negocis… Es van divorciar ara fa uns cinc anys, i tot i que d’entrada van mantenir el negoci, al cap d’un temps ho van deixar estar.

En Muntadas es va preparar per al que volia comunicar.

—¿Has pensat que avui en Fred no sigui a Boston per feina?

—¿Què vols dir?

—¿Has sospitat mai que en Fred tingués una amant?

Ella va pensar-hi. Segurament sumava reunions lluny de casa, viatges a la costa oest, sopars que s’allargaven i altres pistes de la vida amorosa del marit.

—¿Per això em preguntes sobre la Rosa Cerro?

—Em sap greu, Maud.

—No pot ser.

Ell va callar perquè ella fes dos més dos.

—¿Com ho saps?

Ara venia la part comprometedora d’explicar.

Però els va interrompre una campaneta de temps mort. Amb la sorpresa tothom va callar, no tan sols ells.

—Amics —van sentir dir.

Van veure el texà aguantant-se el barret contra el pit, amb el fill que havia picat una ampolla de whisky mig buida amb una forquilla que duia a la mà. Més que un orgull marcial, tenia l’orgull del predicador. Aquell vaquer estava encantat d’adreçar-se a la concurrència.

—Amics, jo soc qui us ha invitat, ho sabeu. El que no sabeu és que amb la invitació he comprat el dret a les vostres orelles i ara haureu d’escoltar el meu brindis.

—T’escoltaran de bon grat —va dir l’Owen.

—Temo que hi ha dues o tres dames entre els clients…

—També hi ha en Symanski! —va cridar un borratxo per fotre’s del seu company.

—Hi ha dues o tres dames i en Symanski el Delicadet —alguns van riure—, i jo els volia demanar que em perdonin el llenguatge que faré servir i el repertori a què em referiré, però vull explicar el seguit de successos que ens han dut fins aquí, a mi i al meu Rodney.

Es va aclarir la veu i va fer un bon glop de whisky. No hi havia la més mínima sintonia entre l’accent mastegat d’aquell home i el sermó que els amollava: John Wayne fent de Rei Lear. El barret seguia contra el pit musculós d’aquell vaquer cepat.

—Fa un any em van diagnosticar un càncer —va dir— que em va colpir ben endins en la meva virilitat. No us podeu imaginar el dolor i la vergonya que em va causar aquest mal. I encara sort que el reverend em va venir a parlar en confiança, perquè jo estava ben a punt de desdir-me de la meva fe i del bon Déu per haver-me enviat aquella plaga després d’haver-me arrabassat la dona, la millor esposa que ha existit mai. Si no hagués tingut un fill m’hauria deixat morir de pena per seguir-la fins al cel. Perdre-la havia estat un cop molt dur, com si m’arrenquessin una part del cos, i deu anys després va venir un altre cop injust. El reverend em va confiar que els camins del Senyor són inescrutables i que ell havia sentit parlar d’un tal doctor Fisherman de Nova York, expert en casos com el meu. A mi el cognom del doctor em va fer pensar que el reverend bastia una de les seves paràboles, però es veu que el tal doctor Fisherman existia i que per una vegada el reverend parlava clar, sense l’auxili de la Bíblia. Vaig volar fins a aquesta ciutat per posar-me en mans del doctor Fisherman. L’home era seguidor dels Buffalo Bills, o sigui que no tenia ni punyetera idea de futbol, però era un oncòleg de primera i avui soc viu gràcies a la seva expertesa. Viu, sí. Però que la vista no us enganyi; no estic sencer, avui. Jo que vaig tornar sencer de Corea, he perdut una part important del meu ésser en un hospital de Nova York. No estic sencer però em compto entre els vius, i això em fa feliç, perquè em fa feliç el simple fet de ser viu i perquè em fa feliç continuar viu a la vora del meu Rodney.

El fill se’l mirava amb devoció. Potser sí que li faltava un bull, va pensar en Muntadas, a jutjar per la manera estúpida amb què en Rodney premia els llavis.

—He tornat a Nova York perquè el doctor Fisherman m’examinés i em confirmés que tot està en ordre. Les parts extirpades no han tornat a créixer, però tampoc el tumor, o sigui que li estic agraït de tot cor.

—Amén! —va exclamar un entusiasta o un sarcàstic.

El vaquer no havia acabat, però.

—Avui també estic agraït que fa setze anys va arribar al món el meu petit Rodney. Un nano especialíssim, molt espavilat. ¿Oi que ets espavilat, Rodney?

—Sí, papa.

—Fa cosa d’un mes jo li preguntava al meu Rodney, «Rodney, estimat, aviat serà el teu setzè aniversari, ¿què et plauria que et regalés el papa?». El meu Rodney és molt espavilat i, ¿sabeu què em va demanar?

—Pujar a l’Estàtua de la Llibertat! —van cridar.

—No, el meu Rodney es va quedar mirant-se les sabates i va dir «Follar-me una negra, papa». Jo no li havia sentit mai aquella llengua, ni tenia ni idea dels seus desitjos més íntims, però era culpa meva per preguntar. Li vaig dir «¿És això el que vols pel teu aniversari, fill meu? ¿Tenir relacions amb una noia de color?», i el meu Rodney, aquesta vegada mirant-me als ulls, va dir «Ja soc un home, papa, i vull follar-me una negra». Un es passa la vida intentant que el fill esdevingui tot un cavaller (encara que el pobre hagi tingut la mala sort de créixer sense mare, vols que el dia de demà es converteixi en un home com cal) i de cop aquest fill es fa gran i et diu que el que de debò li vindria de grat és follar-se una negra. Doncs bé, quan arriba aquest dia i t’estimes el fill, com jo m’estimo el meu Rodney, l’únic que pots fer és prometre-li que te l’enduràs amb tu a Nova York, quan hi vagis per a la revisió, i que li pagaràs totes les senyoretes negres que vulgui fins que se n’afarti…

—Gràcies, papa.

—I som aquí per celebrar-ho, amb vosaltres, perquè quan passàvem per aquí ens ha cridat l’atenció el nom d’aquest bar. Jo m’he mirat el meu Rodney i li he dit «Fill, ¿què et sembla? El Senyor ens posa al davant un bar que duu el mateix nom de la teva mare que en pau descansi. ¿Creus que hi hauríem d’entrar a fer una copeta?», i en Rodney, «Però, papa, jo vull la meva negra ara». M’he hagut de posar ferm i agafar-me del cinturó, llavors, i en Rodney sap que quan el seu pare es posa ferm es posa ferm, i ha reconegut que el correcte era acompanyar-m’hi i pagar els respectes a la memòria de la seva mare… És per això que ara m’agradaria brindar en honor de la meva Claudia que en pau descansi, del meu Rodney que ja és un home dret i fet i de tots els que, sencers o amputats, avui som vius. Salut!

CAPÍTOL QUINZE

Al Claudia’s tothom brindava, rient, cridant, atrevint-se amb algun comentari groller. L’Owen descansava contra la barra, ell que era un cul de mal seient, i aplaudia.

A poc a poc la gent va anar retornant a les seves converses i en Muntadas va haver de tornar a mirar-se la Maud als ulls.

—Potser podem demostrar que la Rosa i en Fred han fet tot el possible per… alterar-te els nervis. Han jugat brut.

—Han jugat brut —va repetir ella poc convençuda.

—Podries aconseguir el divorci sense sortir-hi perdent si demostrem l’adulteri…

—¿Sí?

—I si podem provar que s’han conxorxat per fer-te mal.

—Un moment: ¿com ho saps, que en Fred i la Rosa…?

En Muntadas va agafar la mà de la Maud com si hagués arribat el moment de consolar-la. Ja no hi havia escapatòria. Havia de dir la veritat. Una veritat aproximada. De moment no desmentiria que era artista, no fos que ella perdés l’interès en ell. Ja era prou arriscat reconèixer-li que havia acceptat els complots del marit i de l’amant quan encara no la coneixia. Inculpant-se, en Muntadas podia esdevenir una peça fonamental en un judici contra en Fred Cuthbert. Acusant-se podia confiar a la Maud que ella li importava i que volia ser al seu costat passés el que passés.

—Vaig conèixer la Rosa en aquest mateix bar —va començar.

—¿La Rosa?

—Em va explicar que era l’amant d’en Fred Cuthbert i que pensaven casar-se, però abans havien de desfer-se de la seva dona…

—No pot ser.

—Has de confiar en mi, Maud.

—¿I per què t’ho va explicar a tu? ¿Us coneixíeu d’abans? ¿És perquè ets amic amb en Losantos?

—M’ho va explicar perquè pretenia contractar-me —va aclarir—. Em va oferir mil dòlars per seguir-te i trobar la manera de seduir-te, i així poder-te acusar d’adulteri i forçar un divorci beneficiós per a en Fred…

—¿Què? —va exclamar—. ¿Què?

Ara la seva veu estava carregada d’una violència que no li coneixia. ¿Qui era aquesta altra Maud, rabiosa? ¿Era la Maud que necessita una pistola?

—Tu també estàs conxorxat amb ells.

—No és això, Maud.

—¿Aleshores, què fas aquí? ¿Què fas amb mi?

—Vull ser al teu costat.

—¿Per seduir-me? ¿Què t’has pensat? ¿Què us heu pensat tots?

—No, Maud, vull ser al teu costat.

Van callar uns segons i el brogit del bar es va fer més present.

—No puc confiar en tu —va resumir la Maud.

—Sí que…

Tot d’una ella es va alçar i la bossa li va caure. En Muntadas va pensar que s’obriria i que la pistola lliscaria per terra, però la realitat no va complir les seves imaginacions. La Maud la va recuperar a correcuita i va tombar el tamboret. Se n’anava. En Muntadas volia agafar-la a temps però ella li va bufetejar la mà.

—No puc confiar en ningú —va dir-se a si mateixa.

—Espera, Maud.

Van armar un sagramental. Amb espectadors i tot. L’Owen no va saber dissimular com dissimulava davant d’altres situacions incòmodes al Claudia’s. A en Muntadas se li’n fotia tot. La va seguir al carrer. La va aferrar del braç, ara sí. No li volia fer mal. La força justa per retenir-la. Però la va alliberar quan ella li va cridar que la deixés. Volia mostrar-se inofensiu. Volia una oportunitat d’explicar-se. Volia la Maud. Va avançar-se per parlar-li de cara, en comptes d’empaitar-la.

—Escolta’m, Maud…

Ella va girar cap a l’altra banda.

—No vull saber res dels jocs de la Rosa i en Fred.

—Prou mentides.

Va tornar a canviar la direcció de la fugida.

—Maud, he seguit al teu costat perquè m’importes.

—Deixa’m.

—Maud.

—Amic —va sentir a la seva esquena, però ho va ignorar.

—Maud, torna.

—Deixa’m en pau.

—Maud —va sonar amb ràbia.

Oferien un espectacle a la gent que corria per l’avinguda Walton. A l’espectacle s’hi havien sumat un vaquer i el seu fill retardat. A en Muntadas només el preocupava aturar la Maud abans no aconseguís un taxi. Poder-li parlar clar. Convèncer-la. Mantenir-la a prop.

—Maud, si us plau.

Havia aferrat la cadeneta de la bossa i l’estirava per frenar-la.

—Deixa’m —va cridar—. Ajut! Si us plau! Ajut! Deixa’m!

Ella forcejava per la bossa, i quan en Muntadas la va deixar anar va acabar per terra per segona vegada. En Muntadas la va collir. La Maud va aprofitar per accelerar el pas. Amb la carrera se li va trencar un dels talons. Va abandonar les sabates també i va córrer fins que un parell de dones li van fer costat. Altres homes s’ho miraven sense intervenir.

—Amic.

En Muntadas s’hi va girar irat.

—No t’hi fotis.

—¿Què pensarà el meu Rodney si no li faig veure que aquestes no són maneres de tractar una dama?

L’home estava torrat, però duia el cap ben alt. No cauria fàcilment.

—No t’hi fotis.

Un altre vianant va aparèixer amb les mans obertes.

—¿Cap problema amb la senyoreta?

I un altre:

—La meva dona ha anat a trucar a la policia.

El vaquer ni se’ls va mirar. S’encarava a en Muntadas i prou.

—A una dona no se la tracta així, ¿oi que no, Rodney?

En Rodney feia cara d’espantat pel que podia passar.

—Els homes com tu, que s’aprofiten del sexe dèbil, sou uns covards i uns efeminats i una pesta sobre la terra que hauríem d’erradicar. Em repugneu. Us feu els valents amb les dones però no teniu pebrots de confrontar-vos amb un home com cal. Rodney, digue-li a aquest desgraciat quin és el problema de Nova York.

—Que són tot putes i marietes, papa.

—I digue-li què en pensem, els bons cristians de Texas.

En Rodney va obrir la boca per repetir la lliçó ben apresa. En Muntadas va decidir-se pel pare. Va saltar per donar-se el gust de clavar el primer cop. Una còlera diàfana, que no permetia el dubte, el tirava endavant. Va apuntar al nas i va encertar. També va encaixar un ganxo a l’estómac, va picar amb el genoll, va rebre al front esquivant un directe a l’orella, va trencar-li el nas al subnormal, el van atacar per darrere, però la sang li bullia i li feia desitjar que el portessin al límit de les seves forces i del dolor. Va anar rebent més i més cops. Va ser menys i menys capaç d’encaixar-los i tornar-los. Hauria colpejat una última vegada, però va descobrir que ja era a terra. Una puntada a les costelles va segellar l’intercanvi i el va fer plegar-se de dolor. Va notar la humitat de la sang que li rajava de ves a saber on. Una dent li ballava. Estava abraçat a la bossa de la Maud. No oferia millor aspecte que el d’un transvestit a qui el pinxo ha deixat clares les normes de la casa.

III

CAPÍTOL SETZE

El diumenge es va llevar de sobte com si hagués oblidat d’anar a la feina. Era el migdia ja. Havia dormit més del compte perquè el cos l’hi demanava. El cos també demanava fer una llista de les parts adolorides: la cella partida, els artells esgarrapats, la mandíbula ressentida, una dent fotuda, el gust de sang als llavis, un nyanyo de picar contra el paviment. Mantenia les costelles a lloc, però. En Muntadas va riure tot sol mentre pixava. En el passat s’havia enredat en bregues molt pitjors (i també d’altres d’on havia sortit més ben parat, és clar). Ho superaria. El dolor principal provenia del fet que havia perdut la Maud. Era en mans d’en Fred, perquè hi jugués tant com volgués. Ell i la Rosa la maltractarien amb tots els mitjans possibles. No tenia ganes ni de fumar, en Muntadas. No sabia què fer-ne, de la dent, si arrencar-la del tot o esperar. No podia parar de remenar-la amb la llengua. No aniria al metge per quatre blaus i una dent que ballava, això segur. Sí que celebrava haver-se quedat la bossa de mà de la Maud, perquè així l’allunyava de fer un disbarat i, a la vegada, s’assegurava una excusa per anar-la a veure. Potser si l’hi tornava deixaria clares les seves bones intencions. Ara tocava fer les paus amb el món. En Muntadas es va omplir de bons propòsits. Tornar la bossa a la Maud. Tornar els diners a la Rosa per rentar-se les mans en l’assumpte. Tornar la bossa a la Maud sense caure en la temptació d’obrir-la, furgar-hi i deixar la pistola sense bales.

Va anar a trobar la senyora Corby.

—Necessito l’adreça i el telèfon de la Rosa Cerro —va dir-li.

—¿De qui?

—De la meva cosina.

—Jo no la conec, la seva cosina, senyor Singer.

—Vostè va tractar amb ella i devia agafar-li les dades.

—Jo no sé res, senyor Singer.

—Senyora Corby, si us plau, és important.

—Senyor Singer, a mi em van pagar dues setmanes per avançat i això és tot el que necessito saber. Si la seva cosina no ha aparegut a la cita jo no hi puc fer res.

En Muntadas ho va deixar estar. La senyora Corby es devia pensar que la Rosa li pagava l’habitació per citar-se amb l’amant. Als ulls de la senyora Corby, ell era l’amant de la Rosa. Des del fons del passadís, li va sentir dir:

—I recordi que divendres m’haurà de pagar vostè, si allarga l’estada…

De nou a l’habitació, va tancar la finestra que donava a l’escala d’incendis. Fins i tot va córrer la cortina. Llavors va seure al petit escriptori de l’habitació i va obrir la tanca daurada de la bossa. Va tafanejar un moneder amb alguns bitllets, uns trenta dòlars, i un carnet de conduir amb el nom de casada, l’adreça que li coneixia i sense cap infracció apuntada. Després en va treure una agenda de telèfons amb el seu minibolígraf i, evidentment (no era una catxa), la pistola de la Maud. La va agafar. Va sospesar-la. ¿La Maud seria capaç de disparar-la? ¿Ell en seria capaç? ¿Faria diana? Per si de cas, va obrir el carregador i en va extreure les bales. Va desar l’arma al calaix de l’escriptori. Les bales se les va ficar a la butxaca dreta del pantaló. Les armes les carrega el dimoni. Si el dimoni volia carregar aquesta, se li hauria d’enfrontar primer.

Ara que li calia pensar, notava una lleugera pressió a la testa. Potser sí que havia rebut més que no pensava.

No es va molestar a calçar-se per tornar amb la senyora Corby i parlar-hi dos minuts: li va preguntar si algú li havia trucat i ella va dir que si hagués estat així l’hi hauria dit. Li va insistir que apuntés tots els detalls si algú contactava amb ell aquí, i ella li va insistir que sabia fer la seva feina perquè l’havia fet durant més de trenta anys. En Muntadas va demanar, llavors, pel número de telèfon de l’hotel McKittrick. Mentre ella l’hi dictava, en Muntadas el va apuntar a la D de l’agenda de la Maud, a sota de «Danto A.». «Daniel», va afegir. Després ho va subratllar. Tot seguit se li va encendre la llumeta. Va buscar la pàgina amb la C i va fer lliscar el dit fins on deia «Cerro, R.». No es podia creure el cop de sort.

—¿Puc fer servir el telèfon, senyora Corby? —va dir amb l’entusiasme d’una criatura que demana un segon tall de coca.

—El té a l’altre passadís.

Va aguantar el telèfon entre la barbeta i l’espatlla i va girar el disc amb excitació. Esperava la resposta mentre donava copets amb el clatell contra la paret emmoquetada.

Una dona va agafar el telèfon.

—Voldria parlar amb la Rosa Cerro. Soc en Danny Singer.

La veu va dubtar dos segons.

—S’equivoca de número, em sap greu.

—Rosa, sé que ets tu.

—Li he dit que no és aquí.

—Rosa, ens hem de veure. Et vull tornar els diners.

—S’equivoca de persona.

—No, escolta’m.

—…

En Muntadas va colpejar la paret amb força i el mal de cap se li va escampar pel crani. Ara recordava que ahir havia rebut a l’orella dreta. Un no sap quin dolor causa un cop de puny a l’orella fins que no en tasta un de prou encertat. En Muntadas se la va tocar. El mal acabaria remetent, és clar. Va tornar a l’habitació i va jaure al llit, a pensar en el que faria a continuació. Es va penedir de la trucada al cap de poc de rumiar-hi. Si realment era la Rosa amb qui havia parlat, i si realment li havia deixat clar que es desentenia de l’afer, ara donava l’oportunitat a en Fred i la Rosa d’engegar un pla B més dràstic. Amb aquella trucada, potser, li havia complicat la vida a la Maud. Això el va inquietar. Es va calçar, ara sí. Va tornar a ficar la pistola a la bossa de la Maud, però es va deixar les bales a la butxaca. De seguida va dubtar si era una bona idea tornar la pistola. ¿I si en Fred la veia? ¿I si la Maud la feia servir? S’hi va repensar i la pistola, inofensiva, va anar a l’infern de l’americana, amb la droga que, si tot hagués anat d’una altra manera, hauria emprat contra la Maud Cuthbert… Si tot hagués anat d’una altra manera… ¿Com aniria ara? Va fer cap a Sutton Place, sense les idees clares. Va estar-se ben bé una hora pels volts de la casa dels Cuthbert, com un veí més d’aquella zona privilegiada, passejant lentament, amb la bossa d’ella enrotllada amb la pròpia tira i un bony a la jaqueta que el tenia amoïnat. La seva previsió era que la Maud sortiria o arribaria, que en Fred sortiria o arribaria, que la parella sortiria o arribaria, tard o d’hora, i que decidiria com entregar la bossa. Donant la cara o com un bromista que pica al timbre i s’escapoleix. Fins i tot va pensar si calia afegir algun regal per especificar, si no tenia la sort de veure la Maud, que era ell qui l’hi tornava. Li va semblar una cosa d’enamorat adolescent, això del regal, i tampoc sabia quin podria ser. Va madurar la idea. No podia deixar una nota perquè corria el risc que en Fred la interceptés, però podia cridar l’atenció sobre el seu número de telèfon. Va arrencar la pàgina amb la D i la va deixar separada de l’agenda, destacada per quan revisés que hi era tot. Tot tret de l’arma i les bales.

Feia massa estona que voltava. Ara es veia a si mateix com un rodamon, sense llar, com un complet desconegut, que deia la cançó, com un palet de riera, que deia la mare.

Però cap a quarts de cinc la porta vermella es va obrir i a en Muntadas se li va accelerar el cor. Va notar encara més el pes de la pistola a la banda esquerra de l’americana. L’home calb que apareixia al marc de la porta devia ser en Fred. No s’acompanyava de la Maud, sinó d’una anciana a qui calia agafar del braç i ajudar-la a entrar en un cotxe negre que esperava vora la porta. Tot seguit en Fred va tornar a dins la casa. En va sortir aferrat del braç de la Maud, tapada amb un fulard fosc i unes ulleres de sol. En Muntadas la va trobar desvalguda, potser sedada. En Fred la va fer entrar al cotxe i tot seguit va entrar-hi ell. Qui sap on anaven. En Muntadas va valorar la situació. Va resoldre de picar a la porta i una serventa amb còfia i davantal li va preguntar què volia.

—¿És possible que aquí hi visqui la Maud Cuthbert?

—Sí, la senyora Cuthbert, però ara no hi és. ¿Qui la demana?

—He trobat un objecte que li pertany.

En Muntadas li va allargar la bossa i ella la va acceptar.

—Esperi’s aquí un moment —va dir, i el va deixar allà.

En Muntadas va entrellucar un rebedor amb una marededeu vella i corcada, però restaurada per protegir una casa rica.

La serventa va tornar amb uns bitllets.

—Ah, no, no és necessari.

—Agafi’ls —va dir—. Li donarà una alegria a la senyora.

—No he fet res que un altre no faria per mi —va sentenciar.

Després va pensar que la dona esquilaria la Maud dels pocs bitllets que hi havia dins, amb l’excusa que l’havien tornat així. Aquest, però, era el menor dels mals de la Maud, i en Muntadas va concloure que havia fet bé, que la Maud ho interpretaria com un bon gest per part d’ell.

El mal de cap s’anava aguditzant com el so d’una ambulància que s’apropa i en Muntadas va buscar un bar.

I a la nit, amb les poques forces que li quedaven, va deambular per la vora de l’estuari i, repenjant-se en una barana d’aquí i un fanal d’allà, com algú prou borratxo per gaudir de la bellesa nocturna, va esperar que ningú no l’observés i va llançar la pistola a l’aigua. Va deixar uns minuts de marge perquè l’East River fluís i aleshores va tirar les bales, convençut que així faria desaparèixer l’arma d’un crim que no havia comès.

CAPÍTOL DISSET

No somiava mai, o no recordava els somnis. Però avui persistia el record d’un: la mare seguia viva, li explicava que a l’hospital li havien rentat l’estómac, i que no tornaria a fer el que havia fet; aleshores la cara de la mare era la de la Maud i…

En Muntadas continuava amb mal de cap i es notava ennuvolat, però no tant per perdre la iniciativa. Es va presentar a la Universitat de Nova York i va esbrinar on quedava el departament d’Història i si hi havia manera de visitar el doctor (ara en sabia el nom de pila i que era PhD) César Losantos. Als despatxos del departament va explicar a una secretària avorrida que era cosí de l’exdona d’en Losantos i que havia de parlar-hi. Al cap de cinc minuts, el venia a buscar un home rebordonit amb la barba més blanca que negra.

—¿Con quién tengo el gusto de hablar?

—Doctor Losantos, perdoni que no li parli en castellà —va dir en anglès—. L’exili va dur una part de la meva família a França i l’altra al Perú. Jo pertanyo a la branca dels francesos i a casa parlàvem català. Em dic Daniel Muntadas.

—Tant de gust, senyor Muntadas. ¿En què el puc ajudar? La Rosa i jo no som casats, ja. No sé si ho té present…

—Doctor Losantos, no li vull demanar diners, si és això el que està pensant.

—No ho pensava, i no li hauria donat ni un cèntim —va riure—. Però el puc convidar a seure al despatx i gaudir de la meva col·lecció d’espases.

—No caldrà, no li vull robar més temps. Busco la Rosa. M’explico: no som cosins primers, sinó que la seva cosina està casada amb un Muntadas, un tiet meu. La busco, doncs, perquè és l’únic parent que hi tinc aquí als Estats Units…

—N’hi facilitaria l’adreça, senyor Muntadas, si no fos que la desconec. Sé que es va traslladar a Turtle Bay i prou. N’hi podria donar el telèfon, sempre que no li demani diners —va tornar a riure.

Era un home feliç, aquest Losantos. L’exili, lluny de ser la catàstrofe que havia representat per a tantíssima gent, segurament n’havia impulsat la carrera i el reconeixement intel·lectual. La catàstrofe hauria estat quedar-se a la universitat franquista. Aquí, en canvi, el devien respectar i devia cobrar bé. Feliç. El divorci no l’havia privat del seu gran amor, que semblava ser l’antiguitat i tot el que hi tingués a veure. Vet aquí un home que no tindria cap pressa a jubilar-se perquè la feina era una afició i no pas un suplici. És fàcil ser feliç quan tot et va bé, pensava en Muntadas. Es va acomodar al seu despatxet. Una de les parets presentava una vitrina per a la dotzena d’espases d’en Losantos. Com a home cordial i esquifit, de poca salut, no hauria durat ni un assalt a l’època que idealitzava, però aquí s’estarrufava amb l’exhibició de les seves espases.

—Als meus estudiants els impressiona si els faig recuperar un examen aquí —va riure.

Després va consultar l’agenda i va escriure el telèfon de la Rosa Cerro en una targeta de cartolina. En Losantos disposava de papereria amb el seu nom imprès en versaletes i una marca a l’aigua amb l’escut de la universitat, que prometia «Perstare et Præstare». En Muntadas es va adonar que no havia apuntat el número que constava a l’agenda de la Maud i que ara no podia determinar si era el mateix.

—¿Vol fer servir el meu telèfon?

No podia trucar en la seva presència i continuar tan ample amb el subterfugi.

—L’hi agraeixo, però seria abusar de la seva amabilitat. —I va afegir—: Força impressionant, aquella clava.

Va assenyalar una maça amb una bola punxeguda.

—¿Preciosa, oi? És una Morgenstern, una Estel de l’Alba provinent de Baviera. I aquella és una falcata. Me la va vendre un compatriota seu, de Reus, també a l’exili francès.

—¿Es dedica al negoci de les antiguitats, vostè?

—Ja no. Era una cosa més de la Rosa, un impuls seu, té bona vista per al negoci i és imparable fent els contactes més oportuns. És una dona molt persuasiva. Jo no serveixo com a venedor ni com a antiquari. M’ho quedaria tot per a mi. No vendria res.

—Aprofito per preguntar-l’hi: ¿li va bé a la Rosa? ¿La molestaré si hi contacto avui mateix?

—Està com sempre. És una dona molt… independent i decidida. Jo la vaig veure… —va pensar-s’ho— dimarts. Com d’habitud, només em vol quan m’ha d’estirar la llengua per algun negoci que té entre mans…

—¿Vostè també és expert en l’Amèrica precolombina?

—Ah, no, aquesta vegada preguntava per…

Es va aturar per gratar-se la barba. Va agafar un dels llibres de sobre la taula.

—Los condes de Barcelona vindicados… —va dir entre dents.

Va dur el volum al lloc que li pertocava al prestatge i es va quedar pensarós.

—Quina casualitat —va tornar al diàleg amb en Muntadas—, ella preguntava sobre la Catalunya medieval i ara vostè apareix per aquí… ¿No deu ser del Conflent, vostè? ¿La Rosa està avisada de la seva visita?

—No ho sap. —La curiositat d’en Muntadas es va disparar—. ¿Què li preguntava?

—Nocions bàsiques sobre la llengua, els prínceps i els comtes, el cristianisme i els moros… És clar, li va encantar que li expliqués que The Cloisters són, en part, catalans, i ho va voler saber tot sobre les tombes i els nobles a qui pertanyen…

—¿The Cloisters?

—¿No ho coneix? A Washington Heights hi ha una reconstrucció de diversos claustres europeus, amb el seu campanar i tot. És tota una atracció turística i tot un despropòsit històric. En Rockefeller va fer-se portar pedres d’aquí i d’allà. S’hi preserva bona part d’un claustre en ruïnes de Sant Miquel de Cuixà.

—¿I les tombes?

—Les tombes catalanes són les d’Ermengol X i la seva dona, Dolça, i d’Àlvar de Cabrera amb Cecília de Foix.

Cecília. En Muntadas va sentir el mareig d’una gran caiguda. Cecília. No sabia què dir ni què pensar.

—És curiós —va dir el doctor Losantos.

—¿Què és curiós?

—Un català i un aragonès i aquí estem, en territori americà, fent de l’anglès la nostra lingua franca.

En Muntadas li va donar les gràcies. Li estava agraït de debò.

Va buscar una cabina telefònica, llavors. Al domicili de la Rosa ningú no li va respondre. Ho provaria més tard. Estava alteradíssim. Amb el mal de cap que anava i tornava, segons si estava aturat o si es bellugava d’aquí cap allà. Va caminar fins al Greenwich Village, i a la New York Studio School va preguntar, directament, si aquell dia hi havia passat «la dona interessada en Sense títol #13». Li van dir que no.

Dubtava si entrar a l’Eva’s Place per, d’alguna manera, acomiadar-se de la Cassandra. Va cedir a les bones maneres.

—Ja temia que no vindries, Don Juan —va ser la rebuda de la Cassandra.

—Et dec una explicació.

—Em penso que avui em deuràs dues explicacions.

En Muntadas no ho va entendre. Tota la seva atenció estava a formular amb claredat el que li ballava pel cap.

—M’he obsessionat amb la dona que havia de vigilar —va dir.

—El caçador caçat.

—No te’n burlis.

—No només me’n burlaré, sinó que tinc un regal per a tu.

La Cassandra el va deixar un moment. Es va sentir el dring de la caixa enregistradora i quan va tornar tenia un sobre blanc a la mà.

—Com pots veure no he caigut en la temptació…

El sobre estava encolat, en Muntadas en va estripar la vora per obtenir-ne un foli plegat.

—¿De qui és?

—Com vols que ho sàpiga.

—¿Qui l’ha portat? ¿La dona amb qui seia aquí l’altre dia?

—No, no era ella —li va respondre.

—¿Era morena?

—¿Vols dir negra?

—Vull dir morena com tu, llatina.

—No, era caucàsica.

—¿Qui devia ser?

—Vols fer el favor de llegir-la.

CAPÍTOL DIVUIT

Estimat Daniel,

M’has obert els ulls. M’han estat drogant. Em droguen. Les dosis continuades m’han emmalaltit, o han despertat la malaltia latent que amenaça les dones de la meva família.

Encara em costa veure-hi clar. És perquè confio en tu (sí, Daniel) que he pogut acceptar la veritat, malgrat que els sentits em vulguin convèncer del contrari… Tot ha estat tan real. ¿Qui pot negar els somnis mentre encara somia? Però el cert és que m’han enverinat, sistemàticament. No estic sencera, i no em puc refiar de mi mateixa. En Fred ho està fent servir per minar la meva confiança i com a excusa per controlar-me. Avui no em deixaran sortir i hauré de confiar en la Izabella (no pas en l’Ana!), esmunyir la carta per sota la porta i dependre d’ella perquè el meu missatge t’arribi.

Dic que m’has obert els ulls: m’imagino que en Fred (¿i la Rosa, de debò?) està fent servir un al·lucinogen perquè la meva ment no hi sigui tota i li resulti fàcil persuadir-me amb les fantasies que a ell li interessin. Soc més manipulable en aquest estat. En Fred no només ha trobat la manera de narcotitzar-me, també de ficar-me al cap les històries que li convenen.

Però, vet aquí el problema, tot és tan real… T’escric en un moment de lucidesa, perfectament conscient que, tard o d’hora, la malaltia farà de les seves i em deixaré dominar per l’altra Maud (t’ho confesso en aquests termes). Bona part del meu dolor prové del fet que, quan m’envaeixen els seus records i les seves penes, els records i les penes de l’altra, les sento tan meves, tan arrelades en mi, que em costa quedar-me al marge i admetre que no em pertanyen. ¿Pots entendre la meva situació dolorosíssima? No distingir la veritat de la fantasia, no confiar en el que els ulls fan palpable, no t’imagines el que és viure amb això, ni pots imaginar-te la tragèdia que és que el teu cap se’t giri en contra i t’empenyi a assolir la pau, a la desesperada (tinc pensaments que no goso confessar-te, Daniel). Pitjor que una vida dolorosa és viure’n dues. Jo això ho sé perquè ho he viscut en la pròpia pell. I ara que escric amb més o menys integritat (pateixo perquè en Fred entri a l’habitació tant com pateixo perquè torni l’altra Maud), confesso que sovint desitjaria descansar de tot plegat, d’una vegada per totes, perquè visc amb l’amenaça contínua que l’altra Maud (no vull escriure Cecília, no vull deixar-la entrar) tornarà i ja no podré ser jo. Ella haurà vençut.

Et dono les gràcies per fer-me costat. En la meva condició m’ha estat impossible estar a l’altura de la teva bondat i el teu amor. Quan tot això hagi acabat tornaré a tu i podrem emprendre la vida que mereixem. Però ara n’estic impedida.

En Fred m’ha proposat de visitar The Cloisters. Sé que en trama alguna. I que m’hi durà a la força un dia d’aquests. Ell parla dels beneficis de la pau de Fort Tryon Park i d’experimentar el repòs mental dels monjos, però sé que en prepara alguna per suggestionar-me i que ella em domini i jo perdi el seny per sempre.

¿Per què t’escric? Per dir-te que vull que confiïs en mi com ara jo confio en tu i en les teves bones intencions. Et demano que n’estiguis al marge. Sé que et costarà. Però has de confiar que m’enfrontaré a en Fred i acabaré amb aquesta història.

La història hauria d’haver estat d’una altra manera. Tu i jo ho sabem. Gràcies per entendre-ho, amic i amat.

La teva Maud

CAPÍTOL DINOU

La carta era manuscrita, ¿però podia posar la mà al foc que l’havia escrit la Maud?

—¿Problemes amorosos? Pregunti a la Doctora Cassandra.

—¿A quina hora han dut la carta?

—Cap a les vuit.

—¿I no t’ha dit qui era ni res?

—L’ha atès l’Esme, rei. Ha vingut una dona que…

—¿Com era?

—Cabells castany clar, no gaire alta —va dubtar—, més o menys com tu, no sé, una dona de quaranta llargs potser…

—¿Què més?

—Ha demanat a l’Esme que entregués el sobre a «un tal Daniel que cada matí esmorza aquí». Jo ho he sentit i he entès que es referia a tu. Li he preguntat de part de qui venia i ella ha respost que «el senyor ho entendrà quan llegeixi la carta». ¿No va signada?

—Sí que va signada.

En Muntadas va pensar que s’havien referit a ell pel nom i que la Rosa desconeixia el seu cognom, ergo li paraven una trampa, però també era un fet que la Maud l’anomenava Daniel i que potser no recordava un cognom estranger com Peralta, o no esperava que les cambreres el coneguessin… Aquesta mena de detalls no l’ajudaven a esclarir l’autoria del text. Tampoc la cal·ligrafia, perquè ja no tenia l’agenda telefònica de la Maud per comparar. ¿L’estil? ¿El que s’hi deia entre línies?

—¿Fins a quina hora es pot visitar The Cloisters?

—¿Com vols que ho sàpiga, rei?

Massa dubtes. Els dubtes el desesperaven. Repenjant els colzes a la taula, es va fer un massatge a les temples. Les punxades del mal de cap seguien les intermitències d’un radar en un film bèl·lic. La Cassandra va apartar una cadira i es va asseure cara a cara amb en Muntadas.

—Esme —va cridar-la—, ¿pots venir?

L’Esme va entendre que havia d’asseure’s també, malgrat que ho va fer a la taula, com un professor que vol ajudar l’alumne a aprovar l’examen. Sense noms, sense detalls, en Muntadas els va explicar tot l’assumpte amb la Maud i fins a quin punt hi estava emmerdat.

—Per a mi és evidentíssim, el que passa —va dir l’Esme abans d’anar-se’n a seguir amb la feina—. L’has de deixar estar.

Els comentaris de dona eixuta de l’Esme no li valien, és clar.

—És molt poc romàntica, l’Esme. No es casarà mai —va dir la Cassandra. I ho devia trobar molt graciós, perquè va riure amb uns roncs que en Muntadas no li havia sentit encara—. A mi m’agrada que les pel·lis acabin amb casament i em facin plorar, rei. Això o que m’espantin i que la meva parella m’agafi fort al cinema.

L’Esme va tornar amb ells aprofitant que desparava la taula del costat.

—No li fotis cas, a aquesta, té un empatx de pel·lis mexicanes.

—¿Voleu llegir la carta?

El sí entusiasmat de la Cassandra gairebé va ocultar el comentari de l’Esme:

—Ni de conya.

En Muntadas la va donar a llegir a la Cassandra. No tenia temps per a més jocs. Tal com ho interpretava ell, la Maud li demanava ajuda; deia que no però volia dir que sí.

—¿L’estimes? —va preguntar la Cassandra havent llegit la carta.

¿L’estimava o hi estava obsessionat? ¿No era l’amor una obsessió que algun dia remet?

—Corre perill —es va limitar a dir.

La Cassandra va plegar el foli per tornar-l’hi. Poc s’ho esperava en Muntadas que la Cassandra plena de romanticisme s’esvaniria i que la nova Cassandra li recomanaria que anés a la policia i llestos. Senzillament va afegir:

—A banda de la poli, necessita ajuda psicològica.

Però en Muntadas descartava recórrer a la policia. El pla orquestrat al voltant de la Maud amb prou feines havia deixat proves materials i, per acabar-ho d’adobar, ell n’era còmplice, culpable. Si havia d’accelerar el curs dels esdeveniments, bé que preferia presentar-se a casa seva i donar una lliçó a en Fred, endur-se la Maud amb ell i desaparèixer del mapa junts fins que es recuperés…

—Gràcies per tot —va dir a la Cassandra.

No era el que pensava de debò, perquè no li havia sentit dir el que ell volia sentir: que salvés la Maud del vertigen de mentides i hostilitat que la torbava.

De moment va agafar el metro cap a l’Upper Manhattan i va llegir la carta de la Maud un cop rere l’altre, dret, amagant-la dels passatgers mentre s’aferrava a la barra metàl·lica. No sabia quan seria que en Fred conduiria la Maud a The Cloisters. Però en Muntadas estava decidit a presentar-s’hi cada dia de la setmana, si calia, per descobrir-los a temps i veure què podia fer per la Maud arribat el moment.

A Fort Tryon Park, per fi va enfilar cap al turó costerut on s’erigia el museu. No et podies perdre. T’hi guiava l’amenaça constant del campanar romànic: una torre caiguda al continent equivocat, evocant un passat que no existia.

Encara no havia arribat a l’esplanada d’accés al recinte que li va cridar l’atenció un descapotable. Feia marxa enrere per abandonar la plaça on havia estacionat. Sens dubte era un Caravelle gris perla, i tot i que no semblava que el conduís la Rosa, en Muntadas hi va córrer, primer amb un cert control de la situació, aviat agitant els braços i esgargamellant-se perquè no se li escapés. El vehicle va fer via amb un núvol blanquinós que va flotar al voltant d’en Muntadas. ¿La conductora no l’havia vist o no el volia veure? Va xutar una pedra. Va renegar. Tampoc podia assegurar qui anava al volant. Amb amargor, sense confiar gaire si hi trobaria la Maud o en Fred, es va endinsar en aquell decorat estrany que es vantava de portar una vida elevada, al marge de la ciutat que tenia als peus. Va travessar sales amb tapissos i retaules, àngels i unicorns, calzes i reliquiaris, claustres que repetien l’estructura d’un monestir que ja feia segles que s’havia ensulsiat en alguna vall europea. Va inspeccionar la tomba atribuïda a Ermengol X, amb un gos als peus. Quan va reaparèixer per tercera vegada a la sala de l’absis decorat, un vigilant se’l va mirar amb llàstima mentre la Mare de Déu l’esguardava severa. En Muntadas va deixar les penombres d’aquella falsificació medieval i va tornar cap al respir del claustre de pedres rosades, com si la rojor s’hagués destenyit pel bany dels segles. La remor de la font li hauria de desencallar els pensaments. Aturat vora l’espígol, el jusquiam i els cascalls que recreaven una farmaciola monacal, va rellegir la carta.

CAPÍTOL VINT

De tornada a la basílica de Saint Patrick. Per enèsima vegada. En Muntadas s’estressava dins el vagó: que arribar a temps no depengués d’ell li provocava ansietat i cada parada era un suplici. Continuava buscant claus secretes a la carta, indicacions encriptades d’una Maud que no ho estava dient tot perquè no ho podia dir tot. Havia conclòs que, per força, els tics de la Maud havien de ser eloqüents, significatius, i quan es va adonar que el missatge recorria al verb «confessar» tres cops, li va sorgir la necessitat d’interrogar el confessor de la Maud. Estava desesperat. No es podia quedar de braços plegats.

Va entrar al confessionari, intuint que a l’altra banda de la gelosia no hi seia ningú.

—¿Hola?

En sortir-ne, una dona que llustrava els bancs el va auxiliar:

—No ara —va dir en un anglès que tot just devia estar aprenent.

Per l’accent li va preguntar si era italiana.

—Portugal —va dir.

En Muntadas va improvisar un enxampurrat per comunicar-s’hi, però el més determinant va ser assenyalar el confessionari. Ella va fer unes banyes amb els dits i se les va apropar a la galta per convertir-les en un telèfon. Maleintho tot plegat, en Muntadas va repassar els plafons informatius, i en menys de cinc minuts inseria una moneda en una cabina per trucar a l’església que tenia a vint metres de distància. Li van dir que, sentint-ho molt, no podia demanar hora per al mateix dia. Les confessions eren dissabte d’un quart a tres quarts de cinc, o diumenge a… En Muntadas els va interrompre, amb desfici. Excepcionalment, li van concedir, el podien atendre l’endemà, però no pas abans de quarts de deu del matí. A les deu volia ser a The Cloisters i va acceptar l’horari que li imposaven.

Hi va acudir puntual. Suposadament el temple era obert des de les nou. Va passar de llarg un lampista que remenava uns endolls. Li va amagar la cara tot mirant les estatuetes dels sants. Va instal·lar-se al confessionari. Passaven cinc minuts i no hi havia ni rastre del capellà, encara. Això el va irritar. Va acumular enuig contra el capellà dels pebrots, esperant-lo deu minuts més, fins que es van sentir unes passes i tota la caseta va tremolar mentre algú s’hi acomodava. L’enreixat li deixava veure poca cosa més que una silueta, que no li deia res. En Muntadas es va impacientar encara més. Va trigar a adonar-se que ell havia de parlar primer.

—En el nom del Pare… —no sabia com començar.

—Que el Senyor sia al teu cor, perquè, penedit, confessis els teus pecats.

Era una veu greu d’home, amb les esses suaus d’una mare que amanyaga el petit.

—Pare —va dir en Muntadas. Havia decidit fer la comèdia a la seva manera—, confesso que l’estic apuntant amb un revòlver.

—¿Què? ¿Què significa això?

En Muntadas feia el gest d’una pistola amb la mà, posada contra la gelosia.

—Que si es mou dispararé —va entrar en el paper—. És una Oﬃcial Police .38 i després de travessar la fusta no tindrà problemes per foradar-li el crani, sortir-li per l’orella i impactar al Jesucrist tan lleig que teniu allà penjat.

—¿Però què…?

—Encara li diré una altra cosa. Malgrat l’arma amb què l’apunto, no soc policia.

—¿Què vol? Hi ha més gent, per aquí. L’aturaran. No faci cap animalada…

—No la faré si canta la informació que necessito.

—Per l’amor de Déu, ¿què vol?

—Busco una feligresa.

—No té cap revòlver —li va sortir de cop—. M’enganya.

—¿Vol descobrir si li menteixo?

—¿Vol diners?

—Li he dit que busco una feligresa que es confessa sovint al migdia.

—¿Qui?

—Una dona jove. Ve sovint.

—¿La boja?

—¿Com li diu? ¿Què sap d’ella?

—No hi toca. L’atenc cristianament, però és una dement.

—¿És tan boja i perillosa com jo?

—Si us plau. No la conec. No puc saber qui és. L’he atès sempre que ho demana. L’hauria d’haver denunciat a la policia per molestar-nos amb les seves al·lucinacions, però mai li he negat el sagrament de la reconciliació…

—¿Què li diu?

—El que diu és secret de confessió.

—Avui ens el saltarem, si no vol morir.

—Si us plau…

—Parli, collons!

—Ve sempre a explicar-me el mateix pecat.

L’ombra del confessor va abaixar el cap.

—I no es bellugui.

—Sempre el mateix. Em confessa un pecat que encara no ha succeït. Diu que el que passarà ja va passar i seguirà passant, eternament. És boja. Diu que confessa el pecat d’una altra vida i després assegura que tornarà a cometre’l en aquesta. No toca quarts ni hores. Li cal ajuda. Jo faig el que bonament puc. Si us plau, no em faci mal. Ja l’hi he dit, ella no està bé…

—No m’ha dit quin és el pecat.

—Diu que es matarà, que saltarà d’una torre.

En Muntadas es va quedar mut.

—No mogui ni un pèl —va amenaçar, finalment.

Va sortir de la caseta amb l’esperança que el lampista no li veuria la cara. S’hi va repensar i va tornar-hi a entrar.

—¿Quan serà Santa Rufina?

—¿Què?

—¿Quin dia se celebra la puta Santa Rufina?

—Santa Justa i Santa Rufina és avui, 19 de juliol —va somiquejar—. ¿Què més vol? ¿Què més?

Va fotre el camp d’allà com un dimoni.

CAPÍTOL VINT-I-U

No sabia ni què havia pagat de més al taxista. N’havia sortit d’un bot. Havia distingit el descapotable de la Rosa i, per complicar-li la vida, havia pensat de punxar-li els pneumàtics. Va preferir afanyar-se cap a l’entrada dels claustres i trobar la Maud al més aviat possible. Si avui era realment el dia, ara devia estar drogada per en Fred, portada per ell i qui sap què més…

Tots els mals pressentiments se li van confirmar quan va alçar la vista cap al campanar romànic; a l’últim pis, en una de les finestres, hi havia una dona, asseguda, com si s’hi fes una foto per recordar. En Muntadas hi va córrer. La recepció del museu el va confondre, i per uns segons va trigar a saber cap on tirar per accedir a la torre. De seguida va provocar un escàndol d’ecos a les escales, enfilant graons de tres en tres, i quan va ser al capdamunt es va trobar amb els ulls sorpresos de la Maud i en Fred. Ningú no l’esperava. Ningú no l’havia convidat.

—¿Què fas aquí? —va dir la Maud.

—¿Què collons significa, això? —va preguntar en Fred engrapant la Maud del braç—. ¿És ell?

En Muntadas se li va encarar.

—És ell —va pronunciar en Fred sense perdre la mossegada de les dents.

A en Muntadas se li va eriçar l’espinada com si reaccionés a la ira d’ell, la ira que compartien, i el mateix impuls violent els va llançar l’un contra l’altre com dos mastins que es tenen ganes. Es van enxarxar en una baralla de bursades i travetes, cops de cap i de genoll, fins que el colze d’en Muntadas es va enfonsar al cantó d’en Fred, i aleshores, del braç lliure d’en Fred va arribar el primer cop de puny, el primer de veritat. En Muntadas va rebre a la cara però va sentir dolor al coll, per la tensió. Hi va respondre de seguida amb uns cops desesperats. En Fred no era el playboy nyicris que s’esperava, sinó algú que encertava les hòsties i aguantava les que rebia. En Muntadas tenia sang al puny dret. Potser era seva. Va clavar-ne un de fort al fetge. El cos li deia mata’l. El cap li deia mata’l d’una puta vegada. Volia acabar amb en Fred per acabar amb tot. El va empentar contra la paret. Amb la mà li deformava la cara. Però en Fred va aconseguir que anessin tots dos per terra i se separessin breument. Llavors en Muntadas va descobrir que la Maud apuntava amb una pistola. No sabia quan disparar. Ells tornaven a forcejar. A en Muntadas no li importava rebre un tret si, després, un de més encertat destruïa en Fred. Però el tret no arribava. La lluita era cos a cos. En Muntadas va notar que el seu crani enfonsava el nas del rival i amb totes les forces el va estampar contra l’ampit de pedra. L’impuls. El desequilibri. El dolor. En Muntadas va imposar-se a en Fred per abocar-lo a la finestra, doblegar-lo i, ara sí, l’últim esforç: es va sentir un crit llarg i esgarrifós, com si en Fred hagués caigut a dintre d’una foguera i no pas al buit.

De cop en Muntadas tornava a respirar. Tenia la vista borrosa i el regust de la sang a la boca. Es notava el batec a les venes del coll. No el sorprenia el que havia passat perquè era el que havia desitjat en tot moment. La Maud se’l mirava com si no s’ho cregués.

—L’has matat.

Ell va assentir. Encara no podia bleixar. Encara sentia el crit horrorós, i el sentiria per sempre més.

—¿Què hem de fer ara, Daniel? ¿Què passarà?

—Fugim —era tot el que podia pensar: fugir.

En Muntadas li va estendre una mà i va veure que la tenia tacada de sang. Es va obrir l’americana i se la va netejar amb el folre. La Maud s’havia agenollat contra la paret. Va ficar la pistola en un desaigüe. En Muntadas ho va trobar una idea prou astuta i després una idea de les més estúpides. Era incapaç de jutjar. Se sentia sobrepassat. Havia vençut l’amenaça d’en Fred i la Rosa, però tot el que sentia era cansament. Derrotat pels esdeveniments, només veia clara la fugida.

—Anem —va dir a la Maud.

—No, espera, fuig tu.

—Anem, Maud.

—La policia no trigarà a aparèixer…

—Hem de tocar el dos.

—Daniel, desapareix o aniràs a la presó.

Això era cert.

—Si et quedes —li va dir—, jo soc còmplice.

En l’adversitat la Maud s’havia fet més forta que mai, més decidida: una Maud nova.

—Si te’n vas —li va explicar ella—, potser puc salvar-me i buscar-te més endavant… Hauré de dir que no et conec. Hauré de dir que ets boig i que em perseguies, ¿ho entens?

—¿Com ens trobarem? ¿Com em trobaràs si desaparec del mapa?

—L’Eva’s. Escriu a l’Eva’s i jo t’escriuré allà.

En Muntadas no les tenia totes. L’única certesa: havia matat un home i hi hauria conseqüències. Sabia que no li sobrava el temps. ¿Seria capaç d’esfumar-se?

—Ves, Daniel. Et juro que et trobaré, però abans…

¿Com recuperaria la Maud?

—Ves!

Va córrer escales avall i va topar amb un dels guàrdies del museu.

—Ràpid! —va fingir en Muntadas—. Hem de cridar una ambulància!

El vigilant, confós, va seguir cap amunt. Corria agafant-se el barret i el cinturó com si tot li quedés gran.

Ja a la planta baixa, en Muntadas va moure’s amb més prudència, evitant la gent que voltava, conscients o no del que havia passat. Va escapolir-se cap a la sortida sense fer-se notar. A fora, mentre decidia per on travessar el parc sense cridar l’atenció, va trobar el Caravelle de la Rosa amb la capota posada, i la Rosa, amb ulleres i un mocador al cap. Repenjada al capó del cotxe, semblava que l’esperava. Li va llegir els llavis:

—Vine —li deia.

Quan s’hi va acostar, ella li va obrir la porta del davant i en Muntadas va entreveure algú assegut al volant.

—¿Què fas? —va dir en Muntadas.

—Et salvo el cul, Danny.

—¿Què?

—Que pugis al cotxe.

Va seure de copilot. Amb la Rosa al darrere i una dona que no coneixia al volant.

Li venien tots els mals ara, alhora que li revifava l’enteniment. Començava a entendre el que havia passat. El que passaria a partir d’ara. Estava massa cansat per tenir ràbia. Estava en mans de la Rosa (si és que en algun moment no hi havia estat). S’hauria pogut adormir perquè l’esgotament que l’abatia era el de dies i dies d’esforç sobrehumà. Potser s’estava desmaiant per culpa d’una hemorràgia al cap. ¿Perdia sang? Ho estava perdent tot. Es desfeia, en Muntadas es desintegrava sobre el seient d’aquell cotxe que conduïa un altre.

—Aquí tens els cinc-cents que faltaven.

—He matat un home —va dir.

—No era un home, era una bèstia —va dir la conductora amb un petit deix estranger.

—Calleu tots dos —va fer la Rosa des del seient del darrere.

Com que no l’agafava, li va tirar el feix entre les cuixes. La Rosa va encendre una cigarreta i la va col·locar als llavis d’en Muntadas, gairebé a la força. Fumava king size. Les preguntes se li atropellaven.

—No cometis cap estupidesa, Danny. —Havia sonat com la recomanació d’una amiga, més que com una ordre; podia ser totes dues coses—. Si ets llest, no et trobaran, però has de ser llest. Torna-te’n a Europa. Desapareix a Mèxic o a Cuba. Si ets llest, la teva vida continua. En alguna altra banda. La teva vida continua, i no has de patir perquè et carreguin el mort. Aquí et buscaran per homicidi. Tens la sort que els germans d’en Fred Cuthbert no se l’estimen gaire. Estaran preocupats pels diners, això sí, però en cap moment els passarà pel cap de buscar justícia o revenja. No contractaran cap detectiu per seguir-te el rastre. És un assumpte de diners molt lleig, tot plegat, i ara venen uns dies molt i molt lletjos. La Maud ho haurà de fer molt bé. Millor del que ho ha fet fins ara. La Maud és molt llesta, Danny. No et quedis pensant què hauria passat si haguessis fugit amb la Maud, què hauria passat si haguessis dit allò i no allò altre, perquè et faràs un mal servei. Deixa’t estar d’històries, Danny. Tens mil dòlars a la butxaca. Aferra’t a això. Mil dòlars i l’oportunitat de començar de nou. Com més aviat acceptis que la Maud que has conegut no existeix, més aviat et podràs ser útil a tu mateix i redreçar la teva vida. Has de ser llest, i no et trobaran. A la Izabella no la trobaran. A mi no em trobaran. Quan tot això hagi passat, a la Maud i a mi no ens trobaran. No t’imagines com riurem la Maud i jo quan tot hagi passat. Espero que tu també riguis aviat, perquè si tu estàs content és molt probable que nosaltres també puguem estar contentes i puguem portar la vida que volem, la vida que ens mereixem. No és fàcil estar content. Sempre hi ha algun fill de puta que no li agrada que facis el que et fa feliç.

Es van aturar en una benzinera. Si no, el discurs de la Rosa encara seguiria.

—Ara ets un autoestopista, ¿m’entens? —va ser l’últim que li va sentir dir—. Un d’espavilat.

I el van deixar allà, sota el sol, sota una llum tan intensa que el podia amagar de tot. Es va alliberar de l’americana i se la va penjar sobre l’espatlla dreta. Aquí a la carretera no havia de semblar un senyoret.

EPÍLEG

Una camioneta frigorífica el va allunyar cap a l’oest per la interestatal 80. Després, un viatjant que es dedicava als cupons comercials el va deixar a prop de Binghampton. A la fi, va trobar una gent que anava directament al Canadà. La frontera quedava a poc més de tres-cents quilòmetres.

—Nosaltres hi anem.

Era un jovenet, amb qui parlava. Duia els cabells com un casc i un polo ratllat que no camuflava la fòbia als esports. Es deia Doug. Encara no s’havia desenganxat de l’Amazing Stories. Al cap de dos dies seria el seu dinovè aniversari. Tota aquesta informació en Muntadas la va obtenir en menys de cinc minuts de conversa.

—¿Tens lloc al cotxe?

—La nostra furgoneta és el Taj Mahal, nano.

—¿Puc venir, doncs?

—Només hi ha un problema. Coi de cordills…

En Doug es va ajupir per cordar-se la sabata. En Muntadas veia la Volkswagen on l’esperaven els amics. Va suposar que eren uns penjats. Un altre d’aquells joves, amb els cabells encara més llargs, xutava un dels pneumàtics per comprovar-ne la pressió.

—Ens desviarem cap a Guilford Lake i hi passarem la nit —li va explicar en Doug—, o sigui que fins demà no serem a Rivendell. ¿Va bé?

—Va perfecte —va dir en Muntadas.

—¿No portes equipatge?

En Muntadas va mostrar que no amb les mans, sense explicacions. En Doug va semblar trobar-ho admirable. El va convidar a passar als seients posteriors de la furgoneta.

—Us presento en Danny, nanos. Un altre a qui li ha arribat la carta i ara fa cua per ser canadenc.

—Tant de gust, Danny —va dir la conductora.

—Aquest que dorm és en Peter, mon germà, i ella és la Mara. Està embarassada de mon germà i això vol dir que seré oncle dintre d’uns mesos. ¿No ho trobes increïble, Danny? I aquí hi tenim en Mike el Meditabund. —En Mike va saludar amb el cap—. I aquest d’aquí és el meu col·lega d’estudis i flipades, en Fiveaday. Som ànimes bessones i tenim la mateixa novel·la favorita. ¿No és increïble? Dels milers de novel·les que existeixen, en Fiveaday i jo coincidim a adorar la mateixa. L’hem rellegit milions de vegades. És l’únic llibre que ens agrada més que els d’en Philip K. Dick, que són medalla de plata, no ho dubto, però la medalla d’or és imbatible… Fiveaday, digue-li quin és el llibre que ens al·lucina i que ens va despertar la curiositat per la física de partícules.

—L’home que es va encongir —va dir en Fiveaday, desganat.

—¿Ho veus? Ja coneixes la Germandat de l’Anell al complet. Tolkien és bronze, per cert.

En Muntadas no acabava d’entendre els joves quan parlaven, i no entenia en Doug al cent per cent. I sabia que no era únicament perquè no era nord-americà, ell. L’edat, els anys que separen i la deriva dels continents. A banda, dubtava si aquest Doug no li prenia el pèl.

—¿T’haig de dir Fiveaday?

—També em pots dir Wayne —va dir en Fiveaday.

—Wayne Fiveaday. Té un rècord a la regularitat —va dir en Doug picant-lo amb el colze—, i no és pas que es mengi cinc peces de fruita al dia…

—Nois, deixeu en Danny en pau —va tallar-los la Mara—. Us acaba de conèixer i encara falta una estona fins a Guilford.

—La Mara va ser als Jocs Olímpics de Tòquio llançant la javelina. ¿No et sembla flipant?

—He deixat aquestes merdes —va córrer a dir la Mara.

—No dormirem al ras, ¿oi? —va preguntar en Fiveaday.

—No —va respondre-li en Doug—, et pagarem una suite perquè te la pelis tranquil·lament.

—No puc dormir al ras. Ja soc major d’edat.

—Anar cap al nord i no parar a Guilford Lake seria un pecat, nano. Farem una foguera i explicarem històries. No cal ni que dormim.

—Pots provocar un incendi —va dir en Fiveaday—. M’hi jugo deu dòlars que no saps encendre un foc.

—Doneu-me un punt de suport —va recitar en Doug— i encendré un foc.

—Doug, ets un maleït…

Amb la claca, el copilot es va desvetllar.

—¿Som a Coventry, ja? Has de girar a Coventry, Mara.

—Ei, Pete, et presento en Danny.

En Peter, el més grenyut de tots, ulleres d’octàgon, li va fer la salutació militar i després va tornar a fer atenció a la carretera. Va obrir uns quants plecs d’un mapa de la Standard Oil Company. Del retrovisor penjaven un atrapa-somnis inquiet i un rosari de fusta que també ballava amb els moviments de volant de la Mara.

—Escolta, Danny —va fer en Doug—. ¿Tens on anar, un cop al Canadà? Nosaltres pujarem fins a Kitchener. Un parent d’en Fiveaday hi té una granja. Guanyarem uns calerons amb la collita del panís i després ja veurem. En Mike sap arranjar motors de cotxe i en Fiveaday…

—Jo puc fer de fuster com l’avi —va explicar ell mateix—, i després m’agradaria voltar una mica i dormir amb tantes canadenques com sigui possible. Blanques, negres, xineses, de tots els colors…

—Jo veuré si puc estudiar. No he contribuït a la fuga de cervells per acabar cobrant una merda fent d’escombriaire… ¿Tu què fas per sobreviure, Danny?

—El que sigui. Crec que provaré sort a Montreal.

—¿I d’on surts, Danny? —Ara va interrogar-lo la Mara, sense complexos—. A tu no t’han cridat per anar al Vietnam com a aquests desgraciats. No et toca ni per edat ni per país. ¿D’on surts? ¿Quina és la teva història?

—És una història força llarga.

—I ens encantarà sentir-la! —es va entusiasmar en Doug.

—No soc d’enlloc.

—Volem la història de principi a fi, nano.

—Guarda-la per a la foguera —va manar la Mara.

I tot seguit va fer que en Peter anotés en una llibreta el que havien gastat en benzina i Dippy Canoes.

Ara en Doug i en Fiveaday mantenien una disputa, incomprensible, sobre triangulació, azimuts i boscos de coníferes. En Mike, evidentment, no hi participava. No encaixava en aquella colla. Era diferent. No només perquè era negre i anava ben rapat (i perquè la vida li devia haver anat d’una altra manera que a aquells bons jans del New Jersey residencial), sinó perquè no perdia el temps parlotejant. Tenia la cara contra el vidre de la finestra. En una part del clatell no li creixien els cabells. Van posar la ràdio i la xerrameca es va aturar, temporalment. Sonava Dylan, i la Mara va apujar el volum perquè els hipnotitzés explicant-los que, si fos visible el que li passava pel cap, el durien directe a la guillotina. Dylan, un altre xerraire de mena. Tots, tret d’en Mike i en Muntadas, podien cantar cada una de les estrofes d’aquella cançó. Després, quan van retronar grups més elèctrics que en Muntadas desconeixia, el volum continuava sent excessiu, amalgamant-se amb el brogit del motor i la fricció de les rodes. Els pensaments d’en Muntadas corrien a tota velocitat. Pensaments del futur i pensaments del passat. Li venien i se n’anaven. Alguns pensaments retornaven. Havia mort un home. Era un desarrelat. Havia mort un home a consciència. Fugia. Transformava la seva condició de vagabund en la de fugitiu. Se n’anava amb el desig de començar de nou, tot i saber que ningú no comença de zero. Ja ho havia provat una vegada i una altra, i no és possible. No hi ha zero possible. La pols de les ruïnes del passat sempre t’embruta. Brut, però, començaria en una altra banda. Havia viscut sota més de vint sostres diferents, alguns ni tan sols podien anomenar-se «casa». Havia canviat de feina mil vegades. En realitat era un dropo que preferia evitar l’asfíxia regular d’una feina. Sempre havia errat sense un rumb coherent i avui la seva carrera, cap a ves a saber on, prosseguia en direcció nord, cap a una nova frontera. La història es repetia. Deixava països enrere. Oblidava la gent que, breument, li havia importat. Canviava de llengua com qui muda de jaqueta, o l’adaptava a les particularitats, els sons, les exclamacions, els renecs del lloc on s’estava. Aviat tornaria a parlar francès. O un dialecte que se li assemblava. Si arribava a Montreal, és clar. I tot això, tot això que es deia a si mateix, en Muntadas encara ho pensava en una llengua que ja no parlava amb ningú més, una llengua que no podia compartir i que no sentia en públic des de feia molt de temps. Li havien inculcat que aquella era la seva llengua. Els pares. Els pares li havien dit que ells eren catalans, però en Muntadas no podia ser d’un país que agonitzava a set mil quilòmetres de distància, sota un monòlit militar, fosc, infrangible. Ni tan sols quan vivia a França s’imaginava a si mateix tornant a Barcelona perquè Barcelona tenia molt poc a veure amb ell malgrat haver-hi nascut. Ni el pare hi volia tornar. Ja no és el país que recordo, deia. Al cap d’uns anys va viatjar a Barcelona temporalment, per uns assumptes familiars. No li va agradar el que va veure. No li va agradar el que va sentir. La gent ja no parla català, va dir quan tornava a ser a casa, a França, tot són murcians que no volen parlar el català i catalans que no poden parlar-lo. El pare, a qui els francesos havien tractat de «rata espanyola», menyspreava al seu torn els murcians i els andalusos. El pare s’havia quedat sense el país que considerava seu. Com si volgués estalviar-se les decepcions, en Muntadas, directament, havia crescut sense un país propi. Els francesos també s’havien encarregat de deixar-li clar que no era un francès de ple dret. No tenia país, en Muntadas, i a trenta-tres anys ja feia tard per tenir-ne un. Un dia es moriria en una terra que algú anomenaria el país de tal, i llestos, fi de la història. Qui sap. El Quebec. El Canadà. La colla amb qui aconseguiria creuar la frontera havien parlat de fumar marihuana un cop arribats a Guilford Lake. El fet és que el porro va començar a circular molt abans. La furgoneta feia una bravada forta de barbacoa. Van buscar el trosset de terra que encara pertanyia a la família d’en Doug i en Peter i van aparcar a tocar dels arbres. El llampurneig del llac s’intuïa al fons. En Muntadas esperava trobar-hi una cabana, en aquella parcel·la, però va resultar que no hi havia res edificat: tan sols un petit moll amb els taulons desequilibrats, un cobert amb llenya apilada i una latrina torta que destacava en vermell sobre el verd de la pineda.

En Doug caminava amb els braços oberts com si digués missa. Els altres caminaven per estirar les cames.

—Aquí és on vaig aprendre a pescar truites, nano. On vaig aprendre que no has de tocar les ortigues. Tots els estius de la meva infantesa estan concentrats aquí, en aquest tros de terra.

En Doug va abraçar-se a en Fiveaday, que no va trigar a desempallegar-se’n.

—Et podria ensenyar a pescar, Fiveaday, potser no ens cal res més per sobreviure.

—Jo vaig pujar l’hivern del 59 —s’hi va ficar en Peter—. El pare m’havia proposat de fer campana a l’escola. Érem al mig del llac esperant que les truites piquessin. Era un dia boirós i ens va semblar veure la canoa d’un altre pescador i que el paio ens feia senyals des de la distància. Quan per fi es va fer audible el que cridava l’home, em vaig quedar de pedra. Ens deia: «S’ha mort Buddy Holly, s’ha mort Buddy Holly en un accident d’avió…». No ho oblidaré mai.

—Si hi ha un lloc al món que trobaré a faltar quan visqui al Canadà, és aquest —va acabar en Doug.

Es va quedar com un estaquirot melancòlic al final del moll i els altres van aprofitar una rotllana de roques, arrodonides com confits d’ametlla, per seure. Eren al voltant d’un cercle ennegrit: la foguera de tots els campistes que hi havien pernoctat.

—Deixeu els germans Lee amb les seves collonades —va dir la Mara—. ¿Qui té gana?

El pa dels sandvitxos que havien preparat s’havia estovat amb l’enciam i el tomàquet. Van obrir un pot de cogombres dolços i una bossa de Dippy Canoes. Tenien cervesa, el pa de motlle que havia sobrat, una llauna de mongetes Campbells i una poma. Tot el que van anar traient de la furgoneta va ser compartit amb en Muntadas. També la marihuana. Van parlar de tot i de res (sobretot en Doug) i, quan fosquejava, la Mara va encendre el foc perquè no confiava que els germans Lee se’n sortissin. La panxa li feia pressió al vestit de floretes.

—No hauries de fumar marihuana, Mara —es va queixar en Peter—. És nociu per al fetus.

—Calla, Pete —el va tallar ella.

—La tele, el cinema, la ràdio i els diaris sí que són verí per al fetus —va sentenciar en Doug.

Després va riure dels seus pensaments. Tenia els ulls enrogits i el riure fàcil.

—La tele i les convencions que inocula són verí. O sigui que la tele és la droga. De la tele en surt la droga nostra de cada dia, que ens emboira el cap i ens ho fa veure tot en Technicolor. Però quan et prens un tripi, el tripi t’obre els ulls i veus la realitat tal com és i no com ells volen que la vegis. Et penses que el tripi et fa al·lucinar, però l’al·lucinació és la percepció ordinària que ens indueixen. El tripi, simplement, et cura de l’al·lucinació.

—Mare de Déu, Doug —va queixar-se la Mara.

—Feu-me cas: la tele és la droga, els psicodèlics l’antídot.

—El foc sí que és una bona tele —va dir en Peter.

—Demà a Niàgara, per fi —va dir la Mara.

—El Canadà. —En Peter ho va pronunciar com qui diu «la Terra Promesa».

—Tinc un nom per al nadó, ¿el voleu sentir?

I la Mara:

—No, Doug, no el volem sentir.

Era fosc. Fins aquell moment la foscor del capvespre havia estat gradual. Ara s’havia fet de nit, de sobte. Tenien una foguera. Els porros passaven de mà en mà. Un en el sentit de les agulles del rellotge, l’altre t’arribava de l’altre costat. Amb el nerviosisme d’un esquirol, en Doug anava esmicolant una pinya i llançant-ne les escates al foc.

—¿Explicaràs la teva història, Mike?

—Ja esteu convençuts que el Vietnam és una mala idea, no us en calen els detalls —va dir en Mike, que va tornar a quedar amagat per les ombres.

—¿Quina és la teva història, Gambús?

En Doug es referia a en Muntadas, apuntant-lo amb el con d’una pinya. Ell va fer una segona pipada i va observar el grup. El feien sentir vell, amb les cares joves i les il·lusions infantils (els que les mantenien vives). La parella de futurs pares també el feia sentir vell. Vellíssim. Tothom esperava que en Muntadas, el venerable ancià, parlés. Fins i tot en Mike havia alçat el cap per atendre a la seva història i en Doug havia tancat la boca d’una vegada. La foguera va espetarregar amb més ànims. El foc agitava les ombres, que anaven saltant d’una cara a l’altra, com si la colla també disposés de les ombres en comú (no tan sols la marihuana), i en Muntadas, sense embuts, va explicar tot el que havia viscut les darreres setmanes. Sabia que no el creurien, perquè ell mateix se’n feia creus, de la història que narrava. Sabia que no el creurien i no el van creure. En Doug va ser el primer a dir-hi la seva:

—No hi ha cap droga que es digui Spirax, Danny.

—Putes lesbianes —va rondinar en Fiveaday—. ¿Vols dir que això que estiguin enrotllades no ho treus d’una pel·li?

Amb una branca jugava a picar un tió i n’alliberava espurnes que voleiaven.

—L’Spirax existeix i tot el que he explicat és veritat —va dir ell.

—Au, Danny —va dir en Peter.

—No ens prenguis el pèl —va dir la Mara.

—Que no ens mamem el dit, nano —va dir en Doug.

Potser l’únic que el creia era en Mike. Però en Mike feia muts.

En Muntadas va treure el terròs de sucre i el va ensenyar. Tornava a ser el centre d’atenció. En Doug fins i tot aplaudia.

—Això és Spirax. Si el voleu és vostre.

Les mirades van anar d’una banda a l’altra.

—Si ningú no el vol —va proposar en Doug—, jo me’l prendré de seguida que siguem a l’altra banda.

—Tot teu —va dir en Peter.

—El podem compartir, Fiveaday, i flipar junts.

—Tot teu.

La Mara i en Peter havien tret unes mantes brutes de la furgoneta i s’hi havien estirat, sense allunyar-se del foc. En Mike encreuava les cames com un Buda i en Fiveaday s’havia alçat i s’espolsava els pantalons d’herbetes i líquens.

—¿Qui es vol banyar en pilotes? —va preguntar en Doug.

—Jo me’n vaig a la furgo a dormir.

—Au, Fiveaday, vine a nedar, purifica’t, demà seràs un altre.

—Passo.

—Vinga, nano. És avui o mai. La vida passa volant.

—Doug, has fumat massa.

—Jo vinc —va saltar en Muntadas.

Ningú més s’hi va apuntar.

Es van despullar al moll. En Doug va fer uns estiraments. Era un noiet llarg i prim, una persona sense formar encara. En Muntadas va deixar la roba amb un cert ordre. Duia gairebé mil dòlars al damunt. Però ara no pensava en els diners, sinó en la temperatura del llac. El xipolleig de l’aigua era tot tranquil·litat mentre les granotes raucaven, els grills repetien la seva cantarella i un ocellot desconegut destacava per damunt de tots els sons de la nit.

—Això és l’enganyapastors.

—En-ga-nya-pas-tors —en Muntadas ho va dividir en síl·labes.

—¿No et sembla apassionant?

En Doug va saltar al llac amb un gran esquitx, malgrat el seu raquitisme. En Muntadas va anar-hi al darrere. L’aigua repetia la llum i la fredor dels estels. A en Muntadas no li va agradar notar algues als peus (o ves a saber el què) i va nedar cap a la foscor profunda del centre del llac. La pressió de l’aigua freda sobre el pit li va despertar un riure histèric. Suraven, feien unes braçades, tornaven a surar fent el mort.

—¿Saps què, Danny?

—¿Què?

—M’he proposat una proesa.

—¿Sí?

—Fa tres dies que no pixo, ¿saps?

—¿Vols dir?

La marihuana. En Doug delirava en veu alta.

—Tres dies sencers, llarguíssims. No t’imagines la força de voluntat que requereix una proesa així, m’ho estic guardant. Penso aguantar tants dies com calgui, fins que descobreixi quin riu baixa cap als Estats Units des del Canadà, i quan ho sàpiga faré una pixada monumental que baixarà tota groga i espessa i verinosa cap a aquest país feixista que no penso tornar a veure.

—Em sembla de justícia, Doug.

—Trobaré a faltar la meva terra —va afegir en un canvi de to sobtat.

Van nedar una mica més enllà. En Muntadas es va capbussar i per uns segons ho va perdre tot de vista.

—I a qui més trobaré a faltar serà en Wayne —va dir en Doug, aleshores—. M’estimo en Wayne, Danny.

I en Muntadas va sentir com aquell noiet, a punt per començar de zero i guanyar-se el dret a una vida nova, reia i plorava en l’aigua negra.

THE END

Nota de l’autor

Vaig viure al Putxet, al carrer Ferran Puig, en un piset minúscul que abans havia estat una perruqueria minúscula. Va ser una època molt feliç, després d’una de força infeliç, i tinc un record majúscul d’aquell piset; si l’Ajuntament de Barcelona m’ho concedís, hi penjaria una placa que digués «Aquí vaig ser feliç». Com que vivia sol i tenia una feina que no em consumia, em vaig afartar a llegir en aquella època (felicitat total, ja ho he dit). Feia una cafetera al vespre i llegia fins tard, envoltat d’un silenci que no he tornat a gaudir a cap altre barri (sentia el mussol de la pineda del Putxet i no n’he tornat a sentir enlloc a Barcelona). Després matinava, per gust, i llegia una mica més perquè la feina era a la tarda i em deixava el matí lliure. La compra la feia cada dia ja que no tenia un espai que em servís de rebost. Comprava al Jespac de República Argentina. Sabia que en Perucho havia viscut una mica més amunt, que en Cirlot havia explorat les casetes de Vallcarca seguint els passos de Schönberg, i que en Bagunyà feia la seva entre Gomis i Esteve Terradas. Si agafava el 22 (ja no existeix, el 22) podia trobar-me en Vila-Matas. El millor (ja que em poso mitòman) és que aturant-me al capdamunt de la costa empinada de Ferran Puig podia veure el mar allà al final, i en el meu cap, era talment com viure en un carrer rost de San Francisco amb vistes a la badia. I si vivia a San Francisco, vivia a Vertigo, és clar. No vaig trigar gaire a proposar-me una novel·la que s’emmirallés en el clàssic de Hitchcock i parlés de l’amor tòxic i la follia masculina… Decidit a dir la meva, vaig fer estiraments de dits i vaig crear un document amb el nom d’El_vertigen_01.doc, però aquesta va ser tota l’escriptura de què vaig ser capaç.

Tots aquests anys m’he guardat les ganes d’escriure en homenatge a Vertigo i la dèria pel film no ha remès, al contrari. Fa cosa de tres anys vaig llegir un estudi de la Francina Ribes Pericàs que (parlo de memòria) es titula Absència i excés: lesbianes i bisexuals assassines al cinema de Hollywood. Vaig llegir-li aquest assaig esplèndid el mateix cap de setmana que, als cinemes Phenomena, passaven Mullholand Drive de David Lynch; la vaig tornar a veure, doncs, i vaig prestar atenció al motiu del doble (que apareix des del primer minut!), el joc entre realitat i desig i la calamitat de l’amor obsessiu… També vaig rellegir l’entrevista de Truffaut a Hitchcock (que és un dels millors manuals d’escriptura que s’han fet mai). Que se’m perdoni la saturació de referències: venen a tomb per explicar que, en aquell moment, vaig sentir que tot es posava al seu lloc i ja podia abordar un projecte més o menys hitchcockià.

*

La literatura és un crim irresoluble. ¿Com repartir les culpes i les responsabilitats? ¿Qui va planificar el crim? ¿Qui va deixar l’arma a la vista? ¿Qui va disparar-la? Escrivim perquè ens instiguen les obres dels altres, que, al seu temps, comencen en un altre lloc; ves i troba’l, si pots… Els claustres vol sumar-se a una cadena d’esdeveniments que es va iniciar amb una novel·la negra del duo d’escriptors Boileau-Narcejac titulada Celle qui n’était plus (1952); Henri-Georges Clouzot la va adaptar al cinema amb el títol de Les diaboliques (1955). En la seva versió, Clouzot va eludir la trama sàfica de l’original, va empescar-se un nou final sorprenent i, en acabar el llargmetratge, va incloure un missatge perquè els espectadors no esguerressin la sorpresa als futurs espectadors («Ne soyez pas diaboliques ! Ne détruisez pas l’intérêt que pourraient prendre vos amis à ce film. Ne leur racontez pas ce que vous avez vu»). En tot cas, se suposa que Hitchcock n’havia de comprar els drets per fer el film però Clouzot se li va avançar unes hores. A Boileau-Narcejac els va quedar l’angúnia que el mestre del suspens en persona no havia pogut treballar amb la seva matèria primera i van córrer a escriure D’entre els morts (1954), que, ara sí, acabaria convertida en una obra de Hitchcock amb guió d’Alec Coppel i Samuel A. Taylor: Vertigo (1958).

Però l’homenatge d’Els claustres no s’acaba en Hitchcock, ni en els cameos dels artistes David Reed i Agnes Martin, ni en els deliris de la Maud (influïts per la Victoria Cirlot, la Blanca Garí i les monges visionàries), ni en la coberta a la manera del dissenyador Saul Bass… Hauria de justificar-me: amb molta pena, a la tardor de 2022, vam celebrar diversos actes en record d’en Vicenç Pagès Jordà, que ens havia deixat a l’estiu a causa d’una malaltia i no va arribar a presentar el seu Kennedyana. La dinastia que va crear la trama perfecta (2022). La impressió d’aquells dies ha anat a parar a la meva novel·leta. El paràgraf llarguíssim amb les heroïcitats del soldat Jack Kennedy no és més que una broma afectuosa perquè la llegeixi en Pagès Jordà i jo pugui sentir que li presento els meus respectes i li agraeixo la companyia. El dit, doncs, apunta al mestre.

*

Satisfet el deute amb Hitchcock i Pagès Jordà, no tinc excuses ni compromisos i seuré a rematar Bildungsrobot.

Gràcies per llegir.

No sigueu diabòlics.

VÍCTOR GARCÍA TUR (Barcelona, 1981) és un escriptor i dissenyador gràfic català. El 2008 va guanyar el Premi Documenta, atorgat per l’Editorial Empúries i la llibreria Documenta de Barcelona, amb Twistanschauung, una recopilació de tretze relats sobre les relacions de parella, l’amor, els punts vermells, etc. El 2015 va guanyar el Premi Marian Vayreda - Ciutat d’Olot amb Els ocells. El 2017 va guanyar el Premi Just Manuel Casero, atorgat per la Llibreria 22 de Girona, amb la novel·la curta Els romanents. El 2018 va guanyar el Premi Mercè Rodoreda de contes i narracions amb el recull El país dels cecs. El 2020 va guanyar el Premi Sant Jordi de novel·la amb L’aigua que vols.