El Kai i la Gina, després d’aquest primer contacte, es veuran immersos en la lluita pel càrrec de xef de l’Insòlit. La seva relació es veurà salpebrada per la confecció de menús, sofregits massa salats, amants de Tinder, enganys i mil i una discussions. Entre la revetlla de Sant Joan i les festes de Gràcia, tot trobarà el seu lloc, i cada plat la seva millor recepta.

Els protagonistes ens oferiran un menú innovador amb una contundent explosió de sabors, tot cuinat a foc ben viu on no hi fallaran un bon assortit de somriures que van des d’un petit gest dels llavis fins a la riallada més sonora; un mil fulls d’amor romàntic, d’amistat i de superació. I de postres, la màgia d’uns terrats vestits de vida. Tot tot cuinat a foc ben viu i maridat amb un vi de frescor i d’una possible realitat.

Núria Fortuny

Tu el pebre i jo la sal

ePUB v1.0

Papallona 28.06.25

Títol original: Tu el pebre i jo la sal

Núria Fortuny, 2024

Edició digital: Papallona (v1.0)

ePUBCat base r1.3

1

El líquid daurat

Gina

Em vaig despertar en un llit que no era el meu. Instintivament, vaig mirar a sota d’aquell llençol beix de seda que em tapava i vaig comprovar que estava nua, tal com Déu m’havia portat al món. Mare meva! M’envoltaven quatre parets d’un blanc impol·lut, on només destacaven les fotos d’una casa de fusta amb una porxada i una parella d’esquena agafada de la mà, una porta mig oberta on es podia intuir el que semblava una banyera rodona a l’estil Pretty Woman i un mirall de cos sencer. L’únic element que desentonava era la meva roba, escampada per terra. Era evident que allí hi vivia algú que nedava en l’abundància.

Quan vaig aixecar el cap per buscar alguna pista de la raó de la meva presència en aquella habitació, vaig notar un martelleig insuportable que em maltractava el cervell. De sobte, em van aparèixer imatges a tall de flaixos davant dels ulls: llums de colors, una ampolla de cervesa a les mans, un paio de cabells castany i d’ulls foscos, un ascensor, un petó… Vaig sacsejar el cap per fer fora aquells estímuls. Començava a recordar…

Realment havia passat! M’havia deixat portar! Vaig girar-me lentament amb por de trobar uns cabells castanys al meu costat. I… allà els tenia! Vaig comprovar orgullosa que la quantitat d’alcohol ingerida no afectava el meu bon gust: braços forts, mandíbula marcada i nas gros. Els seus músculs em van transportar a la nit anterior: el bar Tramuntana, els xarrups de tequila i jo, la decepció, la traïció, ell i el seu somriure… Quin somriure!

Em vaig incorporar i vaig seure al llit, desconcertada. De cop, va sonar la notificació d’un missatge de mòbil que vaig reconèixer. Vaig donar un cop d’ull per l’habitació i vaig localitzar el meu telèfon damunt la tauleta de nit.

XÈNIA

On coi ets?

GINA

No en tinc ni idea…

Què?

Vaig mirar l’hora a la pantalla: dos quarts de nou del matí! Em vaig aixecar escopetejada, em vaig mal vestir i vaig fugir. Vaig baixar amb ascensor, un espai que em va resultar familiar, i vaig posar un peu al carrer sense ni tan sols saber on era. Vaig mirar a banda i banda i vaig descobrir gratament que era prop de casa.

XÈNIA

Però què ha passat?

GINA

No ho tinc gaire clar…

Collons, Gina!

Què? Tot és culpa del líquid daurat…

I del malparit de l’Adam!

Vaig a casa a dutxar-me i vinc

Al cap de vint minuts em vaig aturar davant del mirall i em vaig arreglar els cabells curts i rebels. No tenia temps per eixugar-me’ls, així que vaig intentar allisar-los amb els dits. Em vaig vestir amb el primer que vaig trobar a l’armari: uns texans gastats, una samarreta i una dessuadora enorme de color negre. La moda i els colors alegres no eren el meu punt fort.

Vaig agafar la bossa de mà i vaig sortir esperitada de casa per arribar a l’hora. Aquell era un dia important, començava a treballar al restaurant un xef nou. Podia ser una gran oportunitat o un calvari, però la veritat era que no em venia gens de gust que algú altre remenés la meva cuina, encara que fos el germà de la mestressa. Me l’havia de menjar amb patates, m’agradés o no. No tenia opció. La Rut, l’anterior xef, havia plegat i la Sol havia aprofitat l’ocasió per incloure el seu germà dins del negoci, el qual, fins aleshores, no havia estat un negoci familiar.

Vaig baixar les escales de casa saltant els graons de dos en dos, i en un dels salts em vaig fer mal en un turmell. Falsa alarma, no era res greu, tot estava bé. I en menys de trenta segons ja tenia els peus a fora. Des del meu pis, situat al carrer Verdi, fins a l’Insòlit trigava un minut, aproximadament. La plaça de la Virreina, en ple barri de Gràcia, era un bon escenari per a un restaurant que començava a despuntar.

XÈNIA

Espavila! Que no arribes!

GINA

3, 2, 1…

Vaig entrar per la porta de l’Insòlit. Eren les nou en punt del matí i tot l’equip estava pul·lulant pel local mentre arribava el superxef.

Havien passat més de quinze minuts i el que a partir d’aquell dia seria el qui em manaria dins de la meva cuina encara no havia fet acte de presència. La Sol no parava d’anar d’un cantó a l’altre de la sala. Es fregava les mans i mirava el mòbil constantment.

—Em sap greu, nois. No sé què li pot haver passat. Li he trucat, però no agafa el telèfon. —La Sol em va mirar—. El mataré!

—Potser per a ell això no és tan important… —vaig deixar anar.

—És clar que ho és! Alguna cosa li deu haver passat.

—No siguis dolenta —em va xiuxiuejar la Xènia a cau d’orella.

—Ostres! Si jo tingués una oportunitat com aquesta t’asseguro que no faria tard —li vaig contestar.

—Ja… I si haguessis tingut una nit mogudeta com la teva? —La Xènia es va posar a riure.

Vaig decidir entrar a la cuina a comprovar que tot estigués net i endreçat; no volia començar amb mal peu amb el xef.

Quan m’estava assegurant que l’oli de la fregidora fos net, vaig sentir xivarri a la sala. Vaig anar cap a la porta de vaivé blanca que donava entrada a la cuina i la vaig empènyer per sortir. De sobte vaig sentir un crit greu a l’altra banda i em vaig aturar en sec. Aquell tros de fusta lacada continuava movent-se endavant i endarrere. No gosava tocar-la per si de cas. De cop i volta, algú la va agafar i la va mantenir oberta, i aleshores vaig comprendre la magnitud de la tragèdia: tenia davant meu un paio molt elegant, amb els ulls tancats, una ganyota de dolor i les mans tapant-se el nas. Ràpidament vaig deduir que li havia estampat la porta en tota la cara.

—Ostres! —vaig cridar.

Molt temia que el propietari d’aquell nas era el nou xef. «Comencem de puta mare!», vaig pensar.

—Gina! —va cridar la Sol.

—Ho sento! —vaig exclamar—. Em pensava que éreu a la sala i per això sortia de la cuina. Estàs bé? —vaig preguntar al xef, que, ben segur, ja m’havia agafat un pèl de mania.

—Tranquil·la. No és greu —va respondre ell, encara amb les mans a la cara.

La Sol el va fer seure i se li va posar al davant per examinar-lo.

—Porta gel! —em va ordenar ella, visiblement nerviosa.

Vaig dirigir-me cap al congelador a la recerca de glaçons, però un crit em va aturar.

—No cal!

—Que tossut que ets! —va exclamar la mestressa.

—I tu, que pesada! Que no ets ma mare!

L’home va apartar la Sol i va fer un pas endavant.

—Hola, Gina. Soc el Kai, el nou xef —va dir ell somrient.

Quan vaig aixecar el cap i vaig mirar els seus ulls foscos, em van tornar els flaixos de la nit passada: el bar, la cervesa, l’ascensor, el petó, els cabells castanys… i aquell somriure etern que tornava a tenir davant meu.

—Tu?! —vam exclamar tots dos a la vegada.

2

Quina probabilitat hi havia?

Kai

Ella? Em vaig quedar de pasta de moniato. Quina probabilitat hi havia que en una ciutat de més d’un milió i mig d’habitants m’emboliqués amb ella? Un nombre ridícul, molt petit. Casualitat? Destí? Mala sort? En menys d’un segon, el meu record, inevitablement, em va transportar a unes hores abans.

Estava sola, asseguda en un tamboret de la barra amb una cervesa a la mà. Des de la modesta alçada que li proporcionaven aquelles quatre potes, cantava i es movia al ritme de la música que sonava, una cançó de Buhos. Duia posada una mena de boina de color negre i de les orelles en penjaven uns grans cèrcols platejats. Portava un jersei gris, jo diria que d’unes talles més grans que la que li pertocava, uns texans i vambes. Jo l’observava des de l’altra punta de la barra. Ella no es va adonar de la meva presència fins que m’hi vaig apropar. Els meus peus van cobrar vida pròpia. No ho vaig poder evitar.

—Et convido a una birra —li vaig proposar.

—Per què? —em va deixar anar ella sense ni tan sols mirar-me.

—Perquè em ve de gust? Perquè la cervesa que tens a les mans ja està calenta? Perquè soc un paio generós?

—Doncs te la pots estalviar, paio generós.

—Estàs rebutjant un regal?

—Avui no tinc un bon dia.

—Tens ganes de parlar-ne? Soc tot orelles!

Per primer cop ella es va girar i em va mirar. No m’equivocava, era preciosa: tenia una cara rodona i uns ulls foscos incansablement brillants. De la boina negra s’escapaven uns cabells rossos i curts que li espetegaven a les galtes, que es mostraven ben rosades. Aquella dona tenia alguna cosa que la feia especial, i jo estava decidit a esbrinar què era.

—Amb tu? Estàs de conya? —va exclamar ella.

—És una oferta sincera —em vaig oferir.

—Millor que em deixis sola. Avui no vull res que vingui d’un home.

—Ja hi som! Evidentment, els homes som els culpables de tot! Sempre i sense cap mena de dubte!

—Tu ho has dit! —em va engegar.

—Ni tan sols pots acceptar una conversa?

—Ja t’he dit que era un mal dia. Estic emprenyada i amb la ferma intenció d’emborratxar-me. Sola.

—Aleshores t’anirà bé aquesta cervesa —li vaig dir mostrant-li l’ampolla.

Ella em va tornar a mirar i va somriure. Jo vaig entendre aquell gest com una treva i vaig seure en un tamboret al seu costat.

Havia de reconèixer que de seguida m’hi havia sentit fascinat; era natural, espontània, i estava emprenyada amb el món sencer, o més aviat amb els homes. Era clar que feia poc algun energumen li havia jugat una mala passada, i amb la ràbia que destil·lava ens ficava a tots al mateix sac.

M’havia provocat una enorme tendresa amanida amb uns tocs de misteri. Em delia per abraçar-la i acaronar-la en la mateixa mesura que em moria de ganes d’emportar-me-la al llit i esbrinar l’enigma que amagaven els seus ulls negres.

—Tu ets el xef nou? —em va preguntar la Gina amb uns ulls enormes que em feien aterrar de nou a la cuina de l’Insòlit.

Jo vaig assentir amb el cap. Ella es va anar posant cada cop més vermella.

Vaig mirar al meu voltant sabent el que m’esperava. La cara de la Sol tenia dibuixada una infinitat d’interrogants: Que us coneixeu? De què? De quan? D’on? Com és?…

—Ostres! Com si no hi haguessin bars a Barcelona! —va exclamar la Gina, sense sortir de la seva perplexitat.

—A veure… em podeu explicar què passa aquí? —va preguntar la Sol esbossant un gest estrany a la cara.

—Res d’important. La Gina i jo ens vam conèixer ahir en un bar —vaig respondre.

—I? —va voler saber la Sol.

—I… res més! —vaig dir donant per acabada la conversa.

De sobte, la Gina em va mirar intentant escrutar-me dins dels ulls el perquè d’aquella mentida. No va gosar dir res, tan sols es va posar els cabells darrere de les orelles mentre entonava una lleugera raspera.

—No m’agraden els embolics amorosos entre treballadors. Sempre acaben afectant la feina. —La Sol va fer una pausa, ens va mirar i va continuar parlant—: Doncs si ja us coneixeu encara serà més fàcil… —va sentenciar.

La meva germana va començar a moure’s per la cuina mentre m’explicava mil coses. Vaig deixar d’escoltar-la en el moment que vaig adonar-me que la Gina s’anava acostant a mi fins que la seva mà va fregar la meva. Intentava dissimular la seva estratègia d’apropament cap a la meva orella.

—Què coi fas? —va murmurar.

—És una mentida pietosa —li vaig respondre en veu baixa.

—Però no deixa de ser una mentida.

—És per evitar-nos problemes. Creu-me, conec ma germana —vaig insistir.

—Jo també la conec i no hi he tingut mai cap problema.

—I així continuarà si no li expliques la veritat.

—Segur? —em va preguntar amb cara d’incredulitat.

—Segur.

—Que passa res? —va preguntar, de sobte, la Sol.

—No, no. No passa res —vaig respondre ràpidament.

La Sol em va mirar durant uns segons. Estic segur que si hagués tingut un polígraf a mà me l’hauria endollat allà mateix encantada. No sé si es va fiar de la meva paraula o simplement va simular-ho, però ella va continuar amb el seu monòleg sobre el funcionament del restaurant i de la cuina. No li interessava indagar en el tema perquè podia comportar-li la pèrdua d’una bona cuinera o d’un gran xef, però tenint en compte la nostra relació familiar, havia de ser realista: la posició que corria risc era la de la Gina. Així que havíem de mantenir aquella mentida.

—La Sol no suporta les històries amoroses entre treballadors. Va tenir una mala experiència fa uns anys i ho té molt clar. Si s’assabenta de la veritat, la teva feina corre perill —li vaig explicar a cau d’orella.

—I per què és la meva feina, la que penja d’un fil? —em va preguntar la Gina.

La vaig mirar en silenci, els meus ulls ho deien tot. La cara li va anar canviant de gest fins que es va posar tan vermella que semblava estar a punt d’escopir foc per la boca. Suposo que no li va fer gens de gràcia, aquell cop de realitat.

—D’acord, entès! —em va etzibar de mala manera. Es va quedar palplantada al meu costat, de braços plegats i amb cara de pocs amics—. Però que consti que això és tràfic d’influències.

Vaig somriure sense adonar-me’n; en la seva cara de disgust vaig retrobar-me la noia que havia conegut la nit anterior, asseguda en un tamboret a la barra del Tramuntana, queixosa, indignada i emprenyada amb el món.

3

Una personalitat inoportuna

Gina

No m’ho podia creure! Quina refotuda casualitat! Una de les ciutats amb més bars per càpita i havíem de coincidir al Tramuntana la mateixa nit. Que no hi havia més homes al món o què?

Sentia de fons les veus del Kai i la Sol com un murmuri. No les escoltava, em perseguia la idea obsessiva que m’havia ficat al llit amb el meu cap… Mare meva! Quin panorama que se’m presentava! Tenia el cervell embotit… Impossible pensar o verbalitzar res sensat. «I ara què?», em deia.

La Xènia es va apropar a mi i em va donar un cop de colze que em va fer sortir d’aquella abstracció.

—Què coi passa aquí? —em va dir analitzant la meva cara—. Millor dit, què coi va passar ahir a la nit?

—Buf! —va ser la meva resposta.

—Suposo que el Kai no té res a veure amb el fet d’haver passat la nit fora de casa i de no saber on t’has despertat aquest matí, oi?

Se’m va escapar un riure ridícul que responia als nervis que se m’havien apoderat de les cordes vocals, de la coordinació dels moviments i de la, ja de per si, reduïda capacitat de raonament.

—Que exagerada que ets, nena! El que passa és que m’he despertat una mica desorientada, res més —li vaig engegar.

—I una merda! Si d’una cosa puc presumir és de conèixer-te com el si t’hagués parit jo mateixa. Tinc un màster en les aventures i desventures de la Gina. Podria escriure’n un llibre.

—Insinues que soc un desastre?

—Dona, una mica sí… —va gosar dir sense cap mena de sentiment de culpa.

—No ho has dubtat ni un moment.

—Te’n fots o què?

—No, la veritat és que no… Jo no tinc la sensació de ser una desorganitzada conductual.

—Desorganitzada conductual? Hòstia, Gina! Aquest és un altre neologisme dels teus?

—Que no t’agrada?

—Tens un do ampliant el vocabulari de la nostra llengua.

—Això és un intent d’elogi? —vaig voler saber.

—Mmm… No, no era la intenció. Només evidenciava un fet —va dir la Xènia quedant-se més ampla que llarga.

—Ja m’estranyava a mi…

Em vaig girar cap als fogons buscant la silueta del Kai i me’l vaig quedar mirant. Quina gran cagada! Quina espifiada!… Però que guapo que era el paio! I això que aquell vestit que duia li tapava la major part dels seus encants. Involuntàriament, se’m va escapar un somriure trapella en pensar que jo els coneixia a la perfecció.

—Aquesta cara de bleda que poses respon la meva pregunta —em va dir la Xènia a cau d’orella amb un to poc amable.

—Quina pregunta? —vaig deixar anar intentant esquivar el sermó que s’aproximava.

—Ostres, Gina! T’has follat el teu cap! —va respondre la Xènia, que coneixia els meus mètodes d’escaqueig verbal.

—Però què dius?! —No tenia ganes de sentir l’esbroncada.

—Conec cada gest i expressió de la teva cara. I conec la teva manera de ser tan inoportuna.

—Estàs dient que tinc una personalitat inoportuna?

—Personalitat inoportuna? Això existeix?

—I jo què sé!!! —vaig exclamar.

La vaig mirar i vaig abaixar el cap.

—Va, dispara! —em va dir la Xènia acostant-se a mi.

—En la meva defensa he de dir que no sabia qui era. Ens vam conèixer ahir a la nit al Tramuntana i…

—Collons, Gina! No t’hauria d’haver deixat sola —em va interrompre ella.

—Jo només volia estar tranquil·la i desconnectar de la meva vida, bé, del que havia descobert feia tan sols unes hores, però la veritat és que el tio va saber atraure la meva atenció… —vaig dir esbossant una rialla.

—És culpa meva! —es lamentava ella.

—No t’amoïnis! He de confessar que m’ho vaig passar de conya!

—No tens remei! I ara què?

—Ara res!

—T’agrada?

—Només ha estat una nit i els dos havíem flirtejat massa amb la cervesa.

—Ho sap la Sol?

—No! No li hem dit la veritat. No permet que hi hagi cap relació amorosa entre els treballadors, i el Kai diu que és molt estricta en això.

—Relació amorosa? —va insistir la Xènia amb una mirada trapella.

—Ja m’entens, coi!

—Jo tenia raó… Sí que ets una desorganitzada conductual —em va etzibar ella, rient—. Realment podria escriure una novel·la amb les teves anècdotes: «Una cuinera en problemes».

—Ha, ha, ha. Ets molt graciosa.

—I què tal és aquest Kai?

—Al llit molt bé… Com a cap ni idea —vaig deixar anar abaixant la veu quan em vaig adonar que la Sol i el Kai s’apropaven a nosaltres.

La Sol va agafar la Xènia pel braç suaument i la va posar al davant d’ell.

—Aquesta és la Xènia, una de les cambreres de l’Insòlit —va dir la Sol—. Ell és el Kai, el nou xef.

—Encantada —va dir ella fent-li dos petons.

La Xènia el va mirar amb cara de pocs amics, però, evidentment, ell no va detectar la incipient mania que li estava començant a agafar la cambrera.

—Ja estàs preparat per treballar aquí? —li va engegar la molt bèstia sense cap mena de mirament—. Ja t’ho has pensat bé?

Però què coi fotia? Que s’havia tornat boja? Com es notava que a la Xènia li era ben bé igual si la fotien al carrer. Vaig començar a gesticular en excés amb els braços i a fer ganyotes des del darrere de la Sol i el Kai amb el risc que em descobrissin.

—Què vols dir? —li va preguntar la Sol, expectant.

Les meves ganyotes van anar en augment.

—Res, no vull dir res. Tan sols feia broma —va contestar la Xènia en captar les meves gesticulacions com una amenaça en ferm.

—Jo no tinc por de res —va deixar anar el Kai—. De fet, crec que m’ho passaré força bé, aquí… —va dir mirant-me mentre somreia obertament mostrant unes dents ben blanques.

«Que cabronàs!», vaig pensar. A mi no em feia gens ni mica de gràcia la situació. Segurament, aquell seria el clau que em sortiria més car de tota la meva vida. El Kai em va veure la cara, que devia estar de color lila, i es va apropar a mi.

—Tranquil·la que em comportaré. No tinc cap intenció de complicar la teva vida ni la meva. Tinc coses més importants en què pensar —em va deixar anar a cau d’orella.

—Doncs t’ho agraeixo perquè ja em veia buscant feina a les borses de treball.

—Fem un pacte?

—Dispara!

—Jo no recordo res del que va passar ahir a la nit. M’ha sobrevingut una amnèsia brutal que afecta les últimes dotze hores de la meva vida —va dir oferint-me la mà a mode de tracte.

—Jo… —Les meves neurones estaven funcionant a la màxima velocitat que els permetien les seves connexions per esbrinar si allò tenia bona o mala pinta—, jo tampoc recordo res. Ahir a la nit? Què va passar ahir a la nit? —vaig decidir seguir-li el joc, no fos cas que encara la cagués més amb les meves acostumades males decisions.

Vam encaixar les mans acceptant un pacte del qual va ser testimoni la Xènia i… la Sol.

—Què coi feu? —ens va preguntar.

—Ens estem presentant —va dir el Kai.

—Una altra vegada? —va insistir ella.

—Ara ho estem fent de manera formal —va deixar anar ell.

Havia de reconèixer que el paio tenia bones respostes i era ràpid. Segurament allò es devia a una vasta experiència en disfressar la veritat. Segurament el més sensat era mantenir aquell xef lluny de mi i del meu llit.

—No puc més! —va exclamar, de sobte, la Xènia—. Quin paperot! On és la càmera oculta?

—Però què dius? —li va etzibar la Sol.

—Que tot això és injust! La Gina porta treballant a l’Insòlit… quant? Quatre anys?

—I? —va insistir la Sol.

—Xènia, calla! —vaig cridar per aturar el que sabia que s’aproximava.

—No vull callar!

—Sigues clara d’una vegada —va intervenir ell.

—Que la xef de l’Insòlit hauria de ser la Gina. Això és un cas flagrant de tràfic d’influències! I no vull dir que no t’ho mereixis —va dir mirant el Kai—. Segur que cuines de puta mare, però aquí ja tenim una xef —va deixar anar la Xènia.

I es va quedar tan ampla. En canvi jo vaig empal·lidir, el meu cor es va accelerar i una imatge perfectament nítida es va apoderar del lòbul frontal del meu cervell. La imatge de nosaltres dues fent cua a l’oficina de treball.

—Xènia, t’estàs passant. Serà millor que callis… —la va avisar la Sol.

—Si no què?

—No em posis a prova…

—M’és ben igual si em fots fora, però al Cèsar el que és del Cèsar. I algú ho havia de dir!

—Xènia, prou! —vaig cridar.

—Però a tu què et passa? Reacciona, Gina! Defensa el que és teu!

—No vull problemes —vaig dir-li a cau d’orella—. Deixa-ho estar.

—Jo em mereixo més que ningú ser el xef de l’Insòlit, que m’he preparat a la millor escola d’hostaleria i amb tots els mèrits —va deixar anar el Kai.

—És clar, perquè a mi em va tocar el títol a la fira, oi? —li vaig etzibar començant a emprenyar-me.

—Podria ser… —va dir ell mentre em feia l’ullet.

—No em toquis el que no sona, imbècil! —La llengua m’havia anat més de pressa que les neurones.

«No n’aprendràs mai. Ja l’has tornat a cagar, Gina», vaig pensar. Insultar el meu nou cap era el més adequat en aquell moment. Què es pensava la Xènia? Que donant la seva humil opinió la Sol canviaria d’idea? Que faria el que era més just? És clar que no! Era millor abandonar. Sempre m’havia sentit més còmoda lluny del conflicte, i aquella era la pitjor ocasió que se m’acudia per posar un peu fora de la zona de confort. Ni tan sols pensava treure l’ungla del dit petit.

—Disculpeu-me tots dos. Per un moment m’ha envaït l’esperit d’una merescuda justícia poètica, però ja s’ha esfumat. I perdoneu la Xènia, és massa vehement.

Vaig agafar pel braç la cambrera verborreica i la vaig apartar uns metres enllà.

—Ets boja? Para de muntar l’espectacle. Pretens que ens quedem sense feina o què? —li vaig dir en veu baixa.

—Ets tu la boja. Per què no lluites pel que és teu? Que no tens sang a les venes o què? —em retreia.

—M’agrada la meva feina i m’encanta treballar aquí. Saps perfectament que odio els conflictes i que necessito viure tranquil·la. I si això implica renunciar als meus desitjos, que així sigui. A més, no hi tenim res a pelar. Aquí mana la Sol i el Kai és el seu germà, així que no malgastis l’energia en causes inútils.

—Ostres, Gina! Quan seràs capaç d’enfrontar-te a les teves pors i lluitar per tu?

—Ja lluito per mi i per la meva salut mental, per això no vull merders.

—Ja veig que no canviaràs mai…

La Xènia tenia raó; sempre havia prioritzat la meva pau interior, i en aquella ocasió no seria diferent. Vaig donar-li un cop de colze a la Xènia perquè intentés calmar l’ambient i sense dir ni piu es va acostar a la Sol i el Kai. Suposo que va fer una reflexió ràpida i va entendre que jo tenia raó. O almenys no volia ser la culpable del meu acomiadament.

—Perdoneu. Ja m’he calmat —va dir la Xènia.

—Encara rai! —va exclamar la Sol.

—Sort que has posat seny —li va etzibar el Kai.

—Ni de conya. Continuo pensant el mateix, però sé que no en trauré res, d’insistir, i no vull que la Gina ho passi malament per culpa meva. —Vaig pessigar la Xènia per frenar-la, perquè veia que es tornava a embalar.

—Gina, soc un bon xef. Podràs aprendre moltes coses de mi.

—I també ets molt modest, oi? Ahir a la nit em vas caure molt millor. Em pensava que tenia més bon ull per triar… —li vaig deixar anar.

—Per triar? —va preguntar la Sol intentant entendre alguna cosa.

—Vinga, no t’emprenyis, que em podràs esprémer al màxim.

—Una altra cosa et faria jo…

—No siguis marranota…

—Ecs! Que porc! No volia dir això, precisament!

El Kai va esclatar a riure.

—Riu, riu, superxef. Ara ja podràs presumir del teu nou càrrec —vaig dir mentre la Xènia aplaudia.

Però el somriure que s’havia instal·lat a la cara d’aquell paio ambiciós i cregut no desapareixia. Cada vegada el suportava menys. Malgrat que cada cop em cridaven més l’atenció els seus ulls castanys i les seves faccions tan dures, li hauria clavat una bufetada. I allà continuava el somriure desafiant fins que la Sol va parlar.

—He canviat d’idea.

4

Entre fogons

Gina

—Què vol dir que has canviat d’idea? —va preguntar el Kai, visiblement preocupat.

—Que la Xènia té raó… I vull ser justa —va dir la Sol abaixant el cap. Segurament s’esperava alguna mena d’esbroncada per part del seu germà.

—Ets boja? Se t’ha aparegut el Pep Consciències i t’està guiant pel bon camí? —va exclamar el Kai emprenyat.

—Et recordo que l’Insòlit és el meu restaurant —va dir la Sol.

—I jo et recordo que soc el teu germà. Em vas prometre que treballaríem plegats i que seria el xef de l’Insòlit.

—I algun dia ho seràs, però potser encara no ha arribat el teu moment —va deixar anar amb seguretat.

—Així es parla! —va exclamar la Xènia.

—Què estàs dient exactament, Sol? —vaig preguntar amb prudència.

—Que us haureu de guanyar el càrrec de xef. Haureu de competir per ell.

—No, no. Jo no vull problemes. Tu volies que el nou xef fos el Kai i així serà —vaig dir mirant la Sol—. Jo no vull estar en tensió ni venir a treballar amb desgana. No suporto les discussions ni els mals rotllos.

—No hi haurà cap conflicte. Només es tracta de demostrar qui es mereix ser el xef de l’Insòlit. Sense baralles ni joc brut —va afirmar la Sol. En aquell moment va agafar el seu mòbil i es va allunyar de nosaltres mentre parlava per telèfon.

—De què tens por, Gina? Si jo ja tinc més que guanyat aquest càrrec —va escopir el Kai.

En el cervell d’aquell paio la modèstia brillava per la seva absència. I ja em vaig adonar que allò era un tret característic de la seva personalitat ambiciosa, superficial i competitiva.

—I una merda! —No vaig poder evitar cridar.

Ja feia massa estona que tenia la llengua cosida per no cagar-la, però arribats a aquell punt en què se’m permetia lluitar pel meu somni i m’asseguraven que no hi hauria tensions, no baixaria del burro. No defalliria. No em deixaria dominar per un espècimen cregut i atractiu que tenia coll avall que ell era molt millor que jo sense dubtar-ho ni una mil·lèsima de segon.

—Això ho hauràs de demostrar! —vaig exclamar. La Xènia va fer un somriure tan ample que necessitaria quilos de crema de cacau per hidratar-se els llavis.

—Cap problema. O et penses que tinc tanta por com tu?

—Jo no tinc por. Tinc seny —vaig dir amb seguretat.

—Seny, seny, el que es diu seny… —La Xènia va moure el cap—. Vint-i-set anys i et fots en cada merder… —va deixar anar.

—No és veritat. El que passa és que tu ets massa responsable i seriosa, i per a tu tot és un merder, tot és descontrol, una bacanal…

—Però a veure… que l’enemic no soc jo! —va exclamar la Xènia fent que la meva ment tornés a aquella cuina.

—He de reconèixer que sou molt divertides, això no es pot negar. Llàstima que el sentit de l’humor i la simpatia no puntuïn a l’hora de guanyar el títol de xef.

—El premi al més estúpid el guanyes segur! Com pots haver canviat tant en tan poques hores? Ahir a la nit eres diferent…

—Jo soc el mateix. Potser ets tu qui era diferent. Massa alcohol?

—Està clar que sí perquè, si no, no m’hauria fixat mai en tu! Ets prepotent i cregut!

—I tu ets una cagada. Una aspirant a xef que no sap vestir bé!

—Perdona? Que jo no sé vestir? Potser ets tu qui vesteix exageradament elegant, com si anés a una boda per anar a treballar. —El Kai va esclatar a riure.

—Sempre s’ha d’estar a punt per al que pugui passar —va deixar anar.

—Doncs ahir no estaves a punt perquè anaves amb uns texans i un jersei, com un simple mortal. T’havies pres unes vacances «del què diran»?

—A mi m’importa un rave el què diran!

—No t’ho creus ni tu! Només et falta un rètol de neó rosa penjat al coll.

—Prou! —va cridar la Sol—. Què passa aquí?

—Doncs el que jo ja sabia que passaria… —vaig afanyar-me a dir—. Mal rotllo.

—Però quants anys teniu? —va insistir la Sol amb tot el pes de la raó.

—Doncs jo m’estava divertint bastant. Era com estar en un partit de tenis —va intervenir la Xènia.

—Nois, he decidit ser justa amb vosaltres, però em pensava que estava tractant amb persones adultes, i després d’haver presenciat aquest espectacle ja no ho tinc tan clar.

—Tens raó, Sol. No m’ho tinguis en compte. L’Insòlit és el teu restaurant i farem el que tu decideixis —va deixar anar un Kai que volia semblar avergonyit passant-li la mà per l’esquena a la seva germana.

—Aquest penediment no sembla gaire sincer… —li vaig xiuxiuejar a la Xènia a cau d’orella.

—Gina! —va exclamar la Sol en forma d’avís.

Com coi m’havia sentit? És que potser era la dona biònica? Havia d’aturar allò. No tenia cap ganes de suportar una lluita diària i encara menys amb un ésser tan arrogant. Ni ser la xef de l’Insòlit ni passar-li la mà per la cara a aquell paio no em compensaven l’angoixa que em suposaria estar en constant tensió.

—El Kai té raó. Tu manes… —vaig acabar dient.

—Gràcies a Déu sembla que heu recuperat l’enteniment.

—Però continuo dient que a mi em sembla bé que ell sigui el xef del restaurant —vaig interrompre la Sol.

—Torno a sentir olor de caqueta?

—Kai! —va exclamar la Sol mentre es posava les mans al cap—. Podeu fer el fotut favor de parar d’una vegada?

Ja no sabia si ho feia per treure’m de polleguera o si intentava fer-me reaccionar, evidentment, a la seva manera.

—He mogut uns fils i ho he aconseguit. Participareu en el concurs de televisió Entre fogons. Competireu entre vosaltres i amb una tercera persona per saber qui és el millor cuiner o cuinera del barri de Gràcia.

—Què? —No m’ho podia creure! Quina vergonya!—. Sortirem per la tele?

—Genial! —va exclamar el Kai.

—És clar, és l’aparador perfecte perquè tothom et vegi, eh? —li vaig etzibar. Ell va riure. Gaudia del meu aclaparament—. I quan serà això?

—Espero que aviat! —va exclamar ell.

—Això encara no ho sé… Però mentrestant el Kai serà el xef —va afegir la Sol—. I no vull discussions, ni crits ni cap mena de joc brut. Som al mateix vaixell, així que remem tots a favor. —Va anar-se’n cap a la sala i des d’allà va fotre un crit digne del King Kong—: I ara tots a pencar que hi ha molta feina!

El Kai em va mirar fixament i va somriure.

—Cada vegada tinc més clar que m’agradarà treballar aquí. —I es va començar a despullar.

5

La llista

Kai

—Què coi fas? —va preguntar la cuinera aspirant a xef, amb la cara blanca, la boca oberta i els ulls fora de les òrbites.

—Aquí no hi ha res que no veiessis ahir. —I vaig assenyalar el meu tors.

—Ahir tot semblava d’un altre color —em va deixar anar.

—Ara han canviat les regles del joc.

—Per a mi això no és cap joc.

—Aquest matí quan m’he despertat no sabia si et tornaria a veure. Però el destí o la sort, bona o mala, tria-ho tu, ha volgut que tornéssim a coincidir aquí. Això, per a mi, és un punt i a part.

—Totalment d’acord. Els nostres cervells oblidaran el que va passar ahir —va dir sense donar-hi cap mena d’importància. Era evident que aquella nit no havia significat res per a ella—. I tornant al fet que t’estiguis despilotant i plegant de manera impecable la roba que duies posada… Mare meva! Deus haver fet sessions particulars amb la Marie Kondo. —No vaig poder evitar riure, però no gosava mirar-la als ulls.

—M’estic canviant per començar a embrutar aquesta cuina. No és el que hauries d’estar fent tu també? —li vaig etzibar.

—Doncs allà hi ha un quartet que utilitzem com a vestidor. —Va assenyalar amb el cap una porta de color lila—. Però tens raó, és tard i tenim feina —va dir amb un fil de veu mentre deixava a terra tot el que duia.

—Ostres! M’acabes de donar la raó? Em sembla que ho apuntaré amb una alarma a l’agenda com un esdeveniment realment especial.

—No vull discutir, Kai. Podem comportar-nos com dues persones mentalment organitzades?

—Mentalment organitzades? —vaig preguntar vestit amb un somriure.

—Ni cas! La constant mania de la Gina d’inventar-se expressions noves —va explicar la Xènia.

Una Xènia que ja ni recordava que encara fos allà. Segurament no m’equivocava si afirmava que la noia reivindicativa era amiga de la Gina. Havia arriscat la seva feina per defensar-la a capa i espasa. Una cosa així només es feia per algú important.

De sobte, es va sentir un altre crit de la Sol. La cambrera va agafar un davantal i va sortir de la cuina amb pressa i sense dir res més. La Gina va tornar a fer aquell gest que jo ja li havia etiquetat com a característic: posar-se els cabells darrere de l’orella.

—Ets col·lega del Pompeu Fabra? —vaig comentar, divertit.

—Que graciós que ets! —em va engegar—. Doncs ho podria haver estat si hagués nascut al segle passat.

—Sempre pots ampliar la seva obra. —No vaig poder evitar riure.

La Gina se’m va quedar mirant, i també va esclafir a riure. Al cap d’uns segons em va donar un cop de colze còmplice. Els ulls li brillaven, les galtes estaven tan enrojolades que semblaven una bombeta vermella de les que fan calor i el cos se li doblegava cap endavant… Aquella noia ja em recordava més a la dona que havia conegut al Tramuntana. I la seva rialla m’hi va transportar durant uns instants.

—Pactem una treva fins que es demostri qui dels dos mereix ser el xef de l’Insòlit? —em va demanar mentre m’allargava la mà.

—Vols dir fins que es demostri qui és el millor, oi? —Vaig somriure—. Fet! Però saps que mentrestant estaràs a les meves ordres, oi? —vaig insistir. No volia que després hi hagués cap malentès.

—Que sí, pesat! —em va engegar mentre encaixàvem les mans per segellar el pacte—. No tinc ganes de barallar-me amb tu cada cinc minuts.

—Pesat? Jo, pesat?

—I tant! Tinc una llista bastant extensa de tots els adjectius que et podria dedicar. —Mentre parlava es treia la dessuadora negra que semblava arreplegada d’un contenidor de les escombraries.

—A veure, sorprèn-me…

—Tu el que vols és que em fotin al carrer. Si t’insulto, és acomiadament procedent. —Em vaig posar a riure ben fort. Les ocurrències d’aquella dona cada vegada em semblaven més esbojarrades i recargolades.

—Jo no vull que et «fotin al carrer», com tu dius… M’agrades, si no, no m’hauria embolicat amb tu. Va, deixa-ho anar! No prendré represàlies.

—Però aquí ja no t’agrado tant…

—Dispara, cagada!

—D’acord, tu ho has volgut. —Em va mirar i es va escurar la gola—: prepotent, vanitós, competitiu, extravertit, ambiciós, superficial, irritant… molt, molt, molt irritant, i atractiu…

—Molt, molt, molt atractiu…? —Em va sortir de l’ànima. Ella em va matar amb la mirada i jo vaig riure—. Ja veig que soc una bona font d’inspiració.

—Intel·ligent, enèrgic, opulent… Podria continuar ad infinitum.

—No caldrà, ja m’he fet una idea del que penses de mi… —vaig dir abaixant la mirada—. Almenys me n’has dit un parell o tres que no són tan ofensius. No està tot perdut…

—Sí? Deu haver estat sense voler…

Em moria de ganes de tapar-li la boca i cridar-li que també em definien algunes virtuts i, com jo les anomenava, les meves febleses, però que obeïen constantment a un control voluntari per no ser mostrades. Malgrat aquest interès, fins i tot a mi, que era un expert a amagar-les, de tant en tant se m’escapaven i afloraven amb llibertat. No era fet a deixar-me conèixer fàcilment, i ni tan sols m’importava. Jo només necessitava sentir-me valorat i en aquells moments el meu nom començava a ressonar en el món de la restauració a Catalunya. Per a mi allò era el millor reconeixement al que jo era, al que jo feia.

—Amb aquesta cara de no haver trencat mai un plat estàs intentant fer-me sentir malament o que em penedeixi d’alguna cosa que he dit?

—Ni de bon tros! Que llavors afegiries a la llista negra «manipulador».

—Doncs l’has clavat!

—Què et sembla si comencem a moure paelles i t’ensenyo un parell de coses? Que trobo que et falta molt per aprendre… —li vaig etzibar sense deixar de mirar els fogons, que ja començaven a cremar.

—Ets un cabronàs! —va exclamar la Gina mentre es treia una samarreta d’Els Pets que a saber quants anys devia tenir. Es va quedar únicament en sostenidor, fet que va cridar poderosament la meva atenció—. És l’última falta de respecte que et tindré. A partir d’aquest moment ets el xef d’aquest restaurant i el meu cap. A les seves ordres! —va dir imitant el gest de la salutació militar—. I també és l’últim cop que ens despullem al mig de la cuina perquè a ta germana li agafarà un cobriment de cor.

Doncs quina pena perquè aquell paisatge m’agradava. La Gina va continuar xerrant, però jo ja no podia escoltar-la. No podia apartar els ulls d’aquell tros de llenceria de color blau cel que tapava uns pits petits i turgents que recordava perfectament, fins que es va posar l’uniforme blanc i fred.

6

Adam i Eva

Gina

Les següents hores del primer dia de compartir la cuina amb aquell ésser tan pedant van passar sense cap incident remarcable. Ell es limitava a demostrar tot el que sabia i que donava per fet que jo desconeixia, amb el consegüent plaer de passar-m’ho pels nassos en cada ocasió. Estava convençuda que ell no n’era conscient, que no buscava provocar-me, tan sols necessitava un reconeixement extern. Jo no vaig dir ni piu. No tenia ganes de discutir ni de posar-me de cul amb ell. Volia conservar una feina que m’omplia i adorava, així com la pau mental, encara que el preu fossin el silenci i la paciència.

Malgrat tot, el temps va transcórrer de pressa i va arribar l’hora de plegar. Estava realment cansada; aquell dia m’havia deixat baldada, massa emocions.

Quan m’havia llevat al matí l’última cosa que m’imaginava era que el paio amb qui me n’havia anat al llit, de qui no en sabia ni el nom, i al costat de qui m’havia despertat tan sols feia una estona, resultaria ser el meu nou cap. Des del principi allò no presagiava un final feliç, però gràcies a la vehemència i el sentit de la justícia de la Xènia, la cosa havia empitjorat anant per terres pantanoses fins a arribar a un desenllaç podríem dir que equànime. El meu sistema nerviós havia passat per diferents fases i el meu estat emocional havia fet més voltes que el Dragon Khan: a les vuit del matí desorientació i una lleu amnèsia, a les nou estupefacció, a les deu impotència i ràbia, a les onze pau i a les dotze excitació. La resta d’hores fins que vaig penjar el davantal van estar vestides de paciència i tranquil·litat. I van ser moltes hores perquè aquell havia estat un dia anormal. Havíem pencat més del que tocava.

Per fi podria deixar-me caure al llit i dormir fins a l’endemà. Encara sort que amb tres gambades em plantava a casa. Potser ni em posaria el pijama, potser ni passaria pel lavabo, potser ni miraria el mòbil… El que fos, però necessitava sortir d’allà, necessitava fotre un crit per alliberar-me, per buidar-me.

Vaig obrir la porta de l’Insòlit per escapar de la zona de guerra i quan vaig posar un peu al carrer preparada per entonar el brogit més fort que s’hagués sentit mai, vaig veure una persona d’esquena recolzada en un fanal. Semblava esperar algú. Aquella figura no va reprimir les meves ganes de cridar, així que el vaig deixar anar. Un udol en tota regla.

Quan el paio del fanal va sentir el bram es va girar, suposo que acollonit. Li vaig veure la cara gràcies a l’enllumenat de la plaça de la Virreina. No m’ho podia creure! Era l’últim ésser viu que tenia el dret moral de ser allà. Què coi volia? Què s’havia pensat? Que podia aparèixer al meu terreny i fer trontollar el que ja s’aguantava pels pèls? Es pensava que cauria rendida als seus peus en veure’l? Vaig decidir passar de llarg sense ni tan sols mirar-lo i seguir el meu camí fins a casa. Jo resava perquè ell hagués captat el missatge i tingués la decència de deixar-me marxar. Però si existia un Déu, no havia sentit la meva pregària, o ell no tenia ni idea de què era la decència.

—Gina! Espera!

—Ni se t’acudeixi parlar-me! —li vaig etzibar sense ni tan sols reduir la velocitat de les meves passes.

—Escolta’m un minut. Només un minut i et prometo que després me n’aniré i no et molestaré mai més.

—Estàs casat! Casat! Collons, Adam! De debò creus que podràs dir-me alguna cosa que m’empenyi a escoltar-te?

—No l’estimo. Ja fa anys que no l’estimo, però no tenia pebrots de deixar-la.

—Et queden trenta segons. Espavila!

—Pots parar de caminar?

—No!

—L’Eva i jo vam començar a sortir junts a l’institut… —El vaig haver de tallar. Allò era massa!

—Eva? De debò que es diu Eva? Adam i Eva? —Em va agafar un atac de riure que va fer que parés de caminar, fet que li va donar avantatge—. Ostres, Adam!

—Sí, sí, la conya ja me la conec. L’he hagut d’aguantar durant molts anys.

—No m’estranya… —I vaig continuar rient.

—Ara que has parat de caminar i t’ha canviat l’humor, tinc la teva atenció?

—No t’equivoquis, no m’ha canviat l’humor; només m’ha fet gràcia aquesta nova dada que encara fa més patètica la teva versió. Et queden vint segons.

—Per què ets tan dura amb mi? T’estimo!

—Te’n fots o què? Estàs casat! Informació que havies oblidat compartir amb mi.

—Continuo… Hem estat junts des d’aleshores. I vam fer el que se suposava que havíem de fer; ens vam casar, ens vam comprar un pis i fa quatre anys vam tenir la Sara.

—Commovedor. I jo què hi pinto, aquí?

—Quan et vaig conèixer vaig haver de confessar-me a mi mateix que ja no estava enamorat de l’Eva, que feia temps que la nostra era una relació d’amor fraternal, que ja no quedava res de l’amor romàntic amb el qual havíem estrenat aquella història.

—Em vas enganyar, Adam. Jo volia un futur amb tu. Un futur que era impossible donades les circumstàncies. Em sento tan imbècil… Per què no m’ho vas dir?

—Perquè em feia por. Et conec i sabia que si t’ho deia, et perdria.

—O no! Però ara ja no ho sabrem mai. Jo tenia dret a decidir què fer amb la meva vida i amb la nostra història. Però tu vas escollir pels dos.

—Jo et vaig triar a tu.

—No és veritat! Tu estaves embolicat amb totes dues. I ara hem estat nosaltres les que hem triat deixar-te a tu! A mi això del poliamor no em va, no soc de compartir, així que bon vent i barca nova.

—Però jo t’estimo, només és que… m’ha faltat valor per separar-me. Però ara ja no estic amb ella.

—És clar, perquè t’ha fotut al carrer. No és mèrit teu… —el vaig tallar.

—Però ens ha fet un favor.

—Ara t’has quedat sol, Adam.

—Però tu també m’estimes.

—M’has enganyat durant mesos! Què coi pretens?

—Els meus sentiments eren reals, i els plans de futur també. Els podem fer realitat!

—Ni de conya. Ets un covard.

—Tens raó, he estat un covard. Però això a partir d’ara canviarà.

—Jo ja no sé si vull que canviï.

Vaig continuar el meu camí cap al carrer Verdi, marcant unes passes cada vegada més llargues. No vaig voler mirar enrere perquè estava segura que ell m’estaria mirant.

—Gina! No ho engeguis tot a la merda! —va exclamar en un últim intent per fer-me canviar d’opinió.

Vaig frenar en sec. Aquell paio era un idiota rematat. Què era el que no entenia? Estava casat, tenia una filla, i feia mesos que m’ho amagava i em prometia un futur que no em podia donar.

—Ets tu qui ho ha engegat tot a la merda.

7

La telenovel·la del moment

Kai

Estava esgotat de treballar, de competir i de dissimular. De notar sensacions per tot el cos que feia temps que no sentia i d’amagar les meves febleses per evitar que emergissin quan no ho havien de fer. Tenia ganes d’arribar a casa, dutxar-me i estirar-me al llit per continuar llegint el llibre que em tenia atrapat, un thriller polític americà. Sempre que tenia temps lliure agafava un llibre; preferia els thrillers i les novel·les romàntiques, però mai no reconeixeria que llegia històries d’amor. Estava convençut que em feia semblar més tou del que era.

La Sol va voler parlar amb mi abans que me n’anés cap a casa per dir-me que no em preocupés per res. Que el càrrec de xef era meu, que només havia de demostrar la meva professionalitat i creativitat, i mostrar al món el niu de coses que sabia fer. Que no volia cap mena de joc brut amb la Gina perquè l’apreciava, i que confiava en mi. Que ella tenia claríssim que jo guanyaria el concurs.

Quan per fi vaig sortir per la porta del restaurant vestit d’olor de menjar, vaig veure com un home corria al darrere de la Gina. Ella semblava no voler saber-ne res, en fugia. Vaig seguir-los sense que ella em veiés per si el paio resultava ser un psicòpata o un borratxo, fins que tots dos es van aturar per parlar i jo em vaig amagar a un portal per espiar l’escena.

L’home semblava demanar-li alguna cosa, i ella cridava, estava exaltada. Pel que podia sentir des del meu amagatall vaig deduir que ell l’havia enganyada perquè estava casat, informació que no havia compartit amb la Gina. I ara ella se n’havia assabentat, ves a saber com, i no l’hi perdonava per més que ell hi insistia. I realment ho feia.

No volia interrompre aquell episodi de la telenovel·la del moment, no fos cas que encara en sortís malparat. Vaig deixar que aclarissin el que haguessin d’aclarir; jo no hi pintava res, allà. En veure que no hi havia cap perill vaig continuar espiant fins que va acabar l’espectacle.

La Gina va començar a caminar i ell va girar cua amb el cap cot. Vaig dubtar de si implicar-me en aquell assumpte o si deixar-ho estar. No em convenia apropar-me més a ella, ja que d’alguna manera era la meva contrincant i ja havíem intimat massa. Però la curiositat era més gran que la prudència i la sensatesa, i vaig sortir del meu amagatall. Vaig fer quatre gambades per atrapar-la, fins que vaig ser a la seva altura. No sabia com abordar-la, segurament m’engegaria a fregir espàrrecs amb tota la raó del món; no tenia gaire sentit que jo em preocupés per ella, però no ho vaig poder evitar.

—Estàs bé, Gina? —Ella va fer un salt i es va girar, espantada.

—Quin ensurt, imbècil! Quasi m’agafa un infart! —va cridar mentre em donava un cop a l’espatlla.

—Perdona. —Vaig callar mentre pensava si era millor anar-me’n cap a casa i ignorar tot el que havia sentit feia uns minuts, però de nou el costat tafaner de la meva personalitat va treure el nas.

—Perdona’m tu, és que m’has espantat. I, a més… em pensava que eres una altra persona.

—L’home guapot amb qui parlaves abans?

—Ens has vist?

—Us he vist i us he sentit… Estàs bé?

—No gaire, però ja passarà…

—N’estàs enamorada? —vaig voler saber. La Gina em va mirar estranyada.

—I a tu què t’importa?

Segurament em mereixia aquella resposta. La nostra relació havia estat estranya des del principi: ens coneixem en un bar una nit, ens emboliquem, no ens donem cap mena d’informació per localitzar-nos, tenim claríssim que no ens tornarem a veure i l’endemà al matí coincidim a la feina perquè resulta que jo soc el seu nou cap. Crec que això deixaria qualsevol fora de combat. Però jo era un ésser curiós per naturalesa, i, si era sincer amb mi mateix, havia de reconèixer que aquella noia de fort temperament m’agradava. Tot i això, sabia perfectament que havia de mantenir-me’n lluny.

—Voldria ajudar-te, ni que sigui per desfogar-te —li vaig dir.

—N’estic enamorada, l’estimo, però m’he emportat una bona hòstia… M’ha destrossat.

—Està casat, oi?

—Sí que has sentit la conversa, sí… —va dir mentre examinava cada gest de la meva cara.

—No ho he pogut evitar.

—Segur?

—És que era molt interessant, més que la sèrie que fan per la tele els migdies. —Vaig aconseguir fer-la riure—. Però una bona història d’amor té molts girs i, normalment, un final feliç.

—Caram! N’ets un expert?

—Dona, això ho sap tothom…

—Doncs aquesta història d’amor no tindrà un final feliç. S’ha acabat.

—Per què?

—Que ets sord? M’ha enganyat!

—No el pots perdonar?

—No és tan fàcil… Està casat i té una filla de quatre anys. Informació que va obviar durant mesos. Tu creus que això es pot perdonar?

—Jo no. Però cadascú és un món. T’ho ha amagat perquè volia jugar a dues bandes o és un covard i no gosava deixar la seva dona?

—Segons ell és un covard. I ara ha tornat a buscar-me perquè ella, evidentment, l’ha fotut al carrer.

—Però al final es va sincerar amb la seva dona i amb tu, no?

—Error. Gran cagada. No ho va fer. Ho vaig descobrir jo.

—És clar! I ho vas descobrir ahir. Per això bevies sola en un bar mentre escopies verí sobre tots els homes de l’univers.

—Podríem dir que sí… —Ella va abaixar el cap.

Vaig dubtar de si fer la proposta perquè sabia que tornava a equivocar-me, però de sobte havien desaparegut les ganes d’estirar-me al llit i agafar un llibre. Preferia compartir una estona amb ella, tot i que acabava d’esbrinar que la història de la nit anterior havia estat una mena de deixar-se anar per ràbia o per sobrepassar el límit permès d’alcohol en una dona amb el cor trencat.

—Potser ara m’engegues a pastar fang, però… —vaig començar.

—«A pastar fang»? Que bé que parles —em va interrompre ella.

—Bastant millor que tu, sí.

—Ep! Tampoc no et passis!

—He de reconèixer que la capacitat que tens per crear nous vocables és envejable. Jo em conformo amb respectar els que ja estan inventats.

—Estàs dient que jo no ho faig?

—Podríem dir que els trepitges una mica… —La Gina va riure—. Anem al Tramuntana a fer una cervesa? —vaig deixar anar finalment.

—Uf, Kai! Estic molt cansada després d’aquest dia tan… no sabria com definir-lo.

—Diferent? Decebedor? Emocionant? Xocant? Inesperat? Surrealista? —vaig ajudar-la—. O podries crear un nou adjectiu.

—No tinc esma…

—Va, anem, que em moro de ganes de saber com vas descobrir la bomba. I a canvi et deixo vomitar perles sobre els homes fins a la sacietat.

—Fet!

8

El paio de transició

Gina

El destí va voler que la Xènia i jo decidíssim plantar-nos al centre de Barcelona, al Portal de l’Àngel, per fer unes compres. I el destí va voler també que l’Adam hi anés. Quan el vaig veure recolzat a una paret, m’hi vaig acostar, però abans que pogués arribar a ell, una nena d’uns tres o quatre anys se li va llançar als braços cridant «papa». Darrere d’ella va aparèixer una dona rossa de cabells llargs, muntada en uns talons descomunals, que anava deixant un rastre de perfum per allà on passava. Es van agafar de la mà i es van fer un petó als llavis. Per art de màgia, li havia aparegut al dit anular de la mà esquerra una aliança que jo mai no havia vist abans.

Em vaig quedar sense respiració, com si m’haguessin clavat un cop de puny a l’estómac, i vaig notar un lleu mareig. Era al mig del carrer a punt de desmaiar-me. Què coi volia dir allò? No podia apartar els ulls d’aquella estampa familiar. Vaig notar la mà de la Xènia que agafava la meva.

—Estàs bé?

—M’estic marejant. —La corba de l’esquena demostrava el meu abatiment.

—Ni de conya! El cap ben alt!

—Està casat…

—Quin desgraciat! —va exclamar la Xènia.

—Està casat… I té una filla… —Vaig començar a hiperventilar.

—Reacciona, Gina! —va cridar la Xènia mentre m’estirava el braç.

De cop, la meva dignitat es va despertar; em vaig posar recta com un pal i vaig aixecar el cap. Em vaig desfer de la mà de la Xènia i vaig caminar cap al traïdor.

—On vas? —em va preguntar ella aturant-me.

—A saludar la família encantadora.

I vaig deixar que els peus em portessin cap al meu futur més immediat. Vaig posar-me al davant d’aquell ésser indesitjable i mentider i li vaig barrar el pas.

—Hola, Adam! Quina casualitat trobar-nos per aquí! —li vaig etzibar.

Sense esperar cap resposta, me li vaig llançar als braços i li vaig plantar dos petons. La seva cara era un poema; els ulls oberts i injectats de sang, la boca tancada, els llavis tensats i unes gotes de suor que li queien per les temples. Una gran dosi de desconcert barrejada amb un alt nivell de por era el que mostrava la seva expressió. Estava cagat pel que jo pogués escopir per la boca. Segurament tenia el cul tan contret que no podia ni respirar. Desitjava que l’Adam patís, el meu cor reclamava amb forts batecs venjança, però la carona d’aquella nena em va fer pensar que ella no tenia la culpa que el seu progenitor fos un cabró. Així que vaig intentar rebaixar el nivell d’ira que m’havia posseït; vaig inspirar profundament unes quantes vegades fins que vaig notar que el pas del meu cor disminuïa i que els punys que havien format les meves mans es destensaven.

En veure que l’Adam no reaccionava, em vaig dirigir a la dona de cabells rossos que era al seu costat i que semblava esperar una explicació.

—Hola, soc la Gina. —Em vaig apropar a ella i li vaig fer dos petons.

—Hola, jo soc la……, la dona de l’Adam. Encantada. —No vaig ni sentir el seu nom, només vaig processar «la dona de l’Adam».

—La Gina és una amiga —es va afanyar a dir ell un cop va haver reaccionat. La dona assentia amb el cap sense donar gaire importància a la nostra trobada incòmoda.

—I què feu per aquí? —vaig preguntar per allargar-li una mica més el patiment a aquell porc.

—Hem vingut a comprar algunes coses que necessita la Sara —va dir ella mentre agafava la mà de la nena de faccions angelicals.

—No m’havies comentat que tinguessis una filla —vaig dir a l’Adam, cosa que va fer augmentar la seva sensació d’ofec. Es va quedar blanc.

—Suposo que no havia sortit mai el tema… —va respondre intentant salvar-se.

—Ja. Tampoc no havia sortit mai el tema d’estar casat…

—No ho sé, la veritat és que no ho recordo.

—Jo sí que ho recordaria. —La meva mirada el va fulminar.

La dona de l’Adam calmava la Sara, que rondinava perquè ja s’havia cansat d’estar allà dreta i no podia estar gaire atenta a la nostra conversa. Jo desconeixia si la dona no havia captat cap indici de sospita o si ho fingia per no muntar un espectacle al bell mig del carrer. Així que vaig decidir ajudar-la a obrir els ulls. Com que no volia que la nena sentís el que diria, em vaig apropar a ella i li vaig parlar a cau d’orella.

—Crec que el cabronàs del teu marit ens ha estat enganyant a totes dues; fa més de sis mesos que folla amb mi. Jo no sabia que tu existies i em sembla que no m’equivoco si penso que tu tampoc sabies de la meva existència.

Aquella dona va aixecar el cap i va mirar l’Adam, palplantat darrere meu i blanc com la calç. Va agafar la mà de la Sara i amb l’altra em va apartar. Va avançar fins a arribar a l’alçada del seu marit i es va aturar.

—Sara, tapa’t els ulls —li va ordenar ella.

—No vull!

—Fes-me cas!

Quan la Sara es va haver tapat els ulls amb aquelles mans tan petites, la seva mare va aixecar el braç dret i dibuixant un gran recorregut a l’aire li va clavar una bufetada a l’Adam que li va deixar els dits marcats i el cap fent voltes com una baldufa.

—Què passa, mama?

—Res, Sara. No passa res —va dir ella fent-li un petó a la galta—. Però ara necessito que et tapis les orelles.

—Per què? —va tornar a rondinar la nena.

—Fes-me cas, Sara! —Es va girar de nou cap a l’Adam—. Ets un fill de puta! —li va etzibar.

Instintivament, ell es va posar la mà a la galta intentant alleujar el dolor i jo vaig aplaudir amb totes les meves forces. Al meu aplaudiment s’hi va afegir el de la Xènia, que feia estona que era espectadora d’una tragicomèdia urbana.

—Gràcies! —em va dir la seva dona. A continuació, va girar cua i se’n va anar d’allà amb la Sara i amb el cap ben alt.

L’Adam em va mirar. Plorava.

—Però què has fet? Per què ho has fet?

—Són preguntes retòriques, oi? Suposo que no tindràs els sants pebrots de culpar-me a mi de les conseqüències del teu comportament, oi?

—No volia que ho sabés així!

—Ets un malparit! —Em vaig apropar a ell i li vaig fotre un altre clatellot.

Aquell acte de violència impulsiu em va fer sentir alliberada i renovada. Vaig començar a caminar per marxar d’allà, però ell em va cridar.

—Espera, Gina! I ara què faré?

—La veritat és que me la bufa. Ja no és el meu problema.

Li vaig donar l’esquena i vaig continuar caminant, deixant l’Adam al mig del Portal de l’Àngel. Quan vaig ser al costat de la Xènia, li vaig agafar la mà i l’hi vaig prémer ben fort. No volia desmuntar-me allà, però no vaig poder evitar que unes llàgrimes em regalimessin galta avall.

—Quina planxa! —va exclamar el Kai—. Ja sé que no està gens bé el que t’ha fet, però em fa pena i tot. No ho ha sabut gestionar.

—Ah, és clar, «és que no ho ha sabut gestionar»… I et quedes tan ample? —Quina ràbia que em feia aquella necessitat de suport moral determinada biològicament que sentien tots els homes pel simple fet de tenir penis.

—No m’has entès. Vull dir que…

—T’he entès perfectament! —el vaig tallar—. Ell és un cabronàs i tu un altre! Hem d’acceptar que el món està ple de cabronassos com vosaltres, però costa fer-ho. I ara convida’m a una altra birra.

El Kai se’m va quedar mirant amb una cara molt estranya, no vaig ser capaç de desxifrar-la. Però el que menys entenia era per què coi li interessava la meva vida. O potser eren les meves misèries el que volia saber per utilitzar-les en la nostra batalla particular. No sé què coi estava fent jo al Tramuntana amb un paio que durant tot el dia m’havia tractat com si fos una deixebla seva, però que només sortir per la porta de l’Insòlit semblava l’home més encantador de la Terra. Era el doctor Jekyll i míster Hyde?

En aquell moment em va sonar el mòbil. Podia apostar de qui era el whatsapp que em faria tornar a tocar de peus a terra. Però aleshores em va sorgir el dubte que no fos de l’Adam que tornava a atacar. No vaig poder suportar la incertesa i vaig agafar el telèfon per llegir el missatge.

XÈNIA

On coi pares? Fa estona que has plegat, no?

GINA

Soc al Tramuntana amb el Kai

Perdona?

Ja ho sé, ja ho sé.

No cal que diguis res

Vine cap a casa ara mateix!

M’acabo la birra i vinc, mama

T’estàs fotent en un bon merder i després ploraràs

Que no! Que ja vinc. M’està intentant consolar pel tema de l’Adam, però ho fa de pena…

Pel tema de l’Adam? I ell com ho sap?

Perquè ens ha vist al carrer a la sortida de l’Insòlit

Què? Què coi volia aquell imbècil?

I què li has dit? Perquè tu ets molt tova…

Estop! Ho parlem després a casa

Això si vens…

Que sí, pesada!

—La Xènia, no? —va preguntar el doctor Jekyll—. A més de l’amiga defensora també és l’amiga protectora?

—És la meva millor amiga. Compartim pis des que vam venir a Barcelona a estudiar.

—I de què se suposa que et protegeix ara?

—De tu. Té por que la caguem i tornem a follar.

—I què li has dit? —Potser ell encara tenia l’esperança que passés alguna cosa? No, que va! Jo no li agradava, a més ell era un home fred. Sabia perfectament què li convenia.

—La veritat. Que m’estàs intentant consolar i que ho estàs fent fatal.

—Ostres, moltes gràcies! En la meva defensa he de dir que no m’has deixat ni intentar-ho. T’has carregat tot el gènere masculí d’una sola canonada. I jo no he tingut ni opció de rèplica.

—Si no recordo malament, aquest matí hem decidit que teníem amnèsia del que va passar ahir, i tots dos sabem que és el millor per a nosaltres i per a l’Insòlit. Jo no estic en condicions de decidir ni de començar res…

—Eh, para el carro! Qui t’ha dit que jo vulgui començar alguna cosa? De fet, no tornarà a passar res més. Hi estem d’acord?

—Totalment d’acord. Mai més. És el més sensat. A més, series el típic paio de transició.

—El paio de transició? Això existeix?

—I tant que existeix! Que poc que coneixes les dones! Quan has acabat una relació que t’ha marcat i després tens una història amb un home que realment no serà important, aquest home és el paio de transició. Però ja hi aprofundirem junt amb el resum dels teus moments més memorables, perquè tu no has badat boca. No sé res de la teva vida.

—Ja veurem fins on et deixo tafanejar.

—Soc una dona constant i perseverant.

—I jo un home reservat i competitiu.

—Doncs ja veurem qui guanya.

—Sempre jo, aquí i a la cuina.

—Cregut! Cregut i cabronàs, com tots!

Sense que servís de precedent, vaig fer cas de la Xènia, i quan vaig acabar la birra vaig tornar cap a casa. No volia temptar la sort; el Kai tenia alguna cosa que em cridava poderosament l’atenció, però sabia que aquell no era el millor moment de la meva vida per embolicar-me amb ell. Primer havia d’oblidar l’Adam, i allò seria tota una proesa.

9

El meu desordre

Gina

—Em pensava que no vindries a dormir —va dir la Xènia amb cara d’alleujament.

—No ensopegaré dues vegades amb la mateixa pedra.

—No seria el primer cop. Que ens coneixem, Gina Petxina. A més és el teu tipus.

—Jo no tinc cap tipus, Xènia Armengol!

—No poc! Mans grosses, cabells foscos, nas prominent, mandíbula marcada… Aquell tipus d’home d’aspecte dur. Sempre has seguit aquest perfil.

—L’Adam no és així.

—Per això la història amb l’Adam no arribarà enlloc. És l’excepció que confirma la regla.

—Estàs sonada!

—Tu sí que estàs sonada! Que t’has follat el teu cap! Ets incorregible!

—Eh! Jo no ho sabia quan m’hi vaig ficar al llit. No ho sabia ni quan m’he despertat aquest matí, ni quan he arribat a l’Insòlit… Només quan li he mig trencat el nas… —vaig dir mentre es dibuixava un somriure a la meva cara.

—No sé què et fa tanta gràcia! Has de treballar amb ell cada dia i a sobre a les seves ordres, i no és just! —La Xènia s’exaltava per moments.

—Sí, i per culpa teva ara haurem de batallar per un càrrec pel qual jo no vull lluitar. Saps que odio els conflictes.

—Voldràs dir gràcies a mi! Et mereixes ser la xef de l’Insòlit i espero que ho demostris! Mira que hi ha homes a Barcelona i t’havies d’embolicar justament amb ell…

—Va ser una nit estranya, jo estava feta una merda, suposo que necessitava estar amb algú i si li sumes l’alcohol i que el Kai està molt bo, doncs ja tenim el trio perfecte.

—Sí que està bo, sí… Però has d’anar amb compte amb aquest paio. No et convé.

—I quan he fet jo el que em convé?

—Tens raó. De vegades oblido com ets.

—Tranquil·la que primer he de tancar el tema amb l’Adam.

—És veritat! L’Adam! Què coi volia aquell penques?

—Volia que tornés amb ell. Que havia deixat la seva dona… T’ho pots creure? Quina barra! Si ha estat ella qui l’ha fotut fora de casa! Que m’estima, que va ser un covard… i bla, bla, bla.

La Xènia va abaixar el cap, la vaig notar estranya. La seva mirada estava trista, com si alguna pena li rosegués el cor. Ens coneixíem de tota la vida, i ens sabíem de memòria els gestos, les mirades i els pensaments de l’altra. I alguna cosa rondava pel seu cap. Alguna cosa que no s’atrevia a deixar anar.

—Va, buida el pap! Ja saps que ets un llibre obert per a mi.

—És que em sap molt de greu, Gina… —La Xènia es va posar a plorar.

—Collons, nena! M’estàs espantant. Què passa?

—Trobaré tant a faltar aquests moments i les teves aventures, els teus neologismes… Trobaré a faltar les nostres converses fins a les tantes, les nostres birres, les teves samarretes trinxades i el teu desordre… Et trobaré tant a faltar! —I va esclatar a plorar una altra vegada.

—Però què passa? Per què em trobaràs a faltar?

—Traslladen el Toni a la seu de Barcelona i m’ha demanat que anem a viure junts.

—Hòstia, Xènia! Te’n vas del pis?

—No voldràs que visquem tots tres junts, oi? —I va continuar plorant.

—Però per què plores? Ja sabíem que passaria. És una bona notícia, per a tu, és clar. Per a mi és la fi del món… —I em vaig llançar als seus braços deixant que fluís tot el que havia de sortir del meu cos: mocs, llàgrimes, gemecs, sanglots…

—Tinc moltes ganes de viure amb el Toni, però enyoraré ensopegar cada dos per tres amb les teves coses, ja no hauré d’endreçar cada dia el menjador, ni hauré de muntar expedicions per trobar unes arracades…

—Potser ensopegaràs amb les coses del Toni, que segurament és encara més desendreçat que jo…

—Saps que això és impossible! —va exclamar la Xènia mentre somreia per fi.

—Però mai no tornaràs a tenir una cuina com la nostra, ni a menjar com aquí…

—Això és cert. És l’única cosa en què ets responsable.

—Hi ha coses a la vida que són superficials i hi esmercem massa temps i energia. Només ens hem de deixar la pell en allò que realment és important. Al final dels teus dies no et preocuparà si tenies la casa endreçada, els llençols planxats o els coixins del sofà col·locats al mil·límetre. T’importarà si has estimat i si t’han estimat, si has sentit, si has fet el que desitjaves fer… Si has estat prou valenta per lluitar per qui volies ser. Això és el que realment importa. Sigues feliç, Xènia, tinguis la casa endreçada o no.

—També trobaré a faltar aquests monòlegs teus. —I la Xènia va explotar en llàgrimes per tercera vegada.

Mai no havia vist una Xènia tan tova. Ella era la forta de les dues, la que sempre treia les forces necessàries per lluitar. Jo era més aviat la desastre, la irresponsable. Ja estava acostumada a portar penjada aquella etiqueta. No gaudia veient la Xènia així, però era la primera vegada que semblava humana.

—Al final resultarà que tens un cor aquí dins —li vaig dir mentre li tocava el pit.

Les dues ens vam posar a riure. Necessitava reduir el grau de drama d’aquella situació perquè si seguia com ella acabaríem les dues fetes unes coques i no hi hauria cap manera de tornar a aixecar els ànims. Però, de sobte, una idea va travessar el meu cervell com si fos un ganivet.

—I com collons pagaré aquest pis jo sola? És impossible. El meu sou no dona per a tant… —Em vaig posar les mans al cap i em vaig deixar caure al sofà.

—Ni fent un esforç?

—Ni així! Hauré de buscar un altre pis més barat. El Toni es pot instal·lar aquí. No cal que ens n’anem totes dues.

—També pots buscar una altra companya de pis, no? Podem posar un anunci a l’Insòlit. Per allà hi passa molta gent. No pateixis per nosaltres, ja ens espavilarem.

—Una altra companya? No sé si seria capaç de compartir les meves obsessions, el meu desordre i les meves teories amb una desconeguda. Amb tu és diferent, ets com una germana per a mi.

Vaig callar durant uns segons, els necessaris per prendre una decisió. Amb el nivell d’impulsivitat que regia la meva conducta no em calien grans quantitats de neurones ni de temps per arribar a una conclusió.

—No vull compartir pis. Vosaltres quedeu-vos aquí i jo ja em buscaré la vida —vaig deixar anar.

—N’estàs segura, Gina?

—I tant! Ja li pots dir al Toni que s’hi instal·li quan vulgui. Jo ja m’espavilaré.

—Ni de conya! Tu et quedes amb nosaltres fins que trobis una cosa decent que puguis pagar.

—I que sigui aquí a Gràcia. No em veig vivint a cap altre lloc. A més, necessito ser a prop del restaurant perquè si no…

—Perquè ets la impuntualitat feta persona. —La Xènia va callar i va abaixar el cap—. Aquí els lloguers no són barats…

La Xènia acabava de dir el que jo feia estona que pensava i que no volia verbalitzar per no fer-la sentir més culpable. Cadascuna havia de continuar amb la seva història, era llei de vida.

—Ho sé… La Sol m’haurà d’apujar el sou.

La Xènia va esclatar en una riallada. Suposo que el meu comentari li va resultar graciós per l’alta improbabilitat de fer-se real. La Sol no destacava per la generositat, i aquell segurament no era el millor moment per fer-li la petició. O potser sí. Com a compensació pels danys morals en portar el Kai a la meva cuina.

—Saps què et dic? Ho intentaré, el no ja el tinc. Potser li faig pena per tot plegat i se li entendreix la roca que té per cor. Ella encara és menys humana que tu. Malgrat que després de veure’t plorar tant avui potser comença a canviar la imatge que tinc de tu.

—Que porca que ets! Demà mateix comença la recerca del pis perfecte.

Li vaig mostrar a la Xènia un gran somriure per no fer que trontollés el seu estat emocional, però realment per dins m’estava ofegant, em costava respirar. Era evident que allò era la cirereta del pastís. Era la gota que havia fet vessar el got en un dia de merda i, malgrat que ho intentés amb totes les meves forces, quan vaig tancar la porta de la meva habitació no vaig poder evitar posar-me a plorar com una nena petita.

10

La noia rossa de la barra del bar

Kai

Vaig arribar a casa i tal com havia planificat quan sortia per la porta de l’Insòlit abans de trobar-me amb la performance de la Gina al carrer, em vaig dutxar i em vaig estirar al llit amb un llibre entre les mans. Feia ja deu minuts que el sostenia davant de la meva cara quan em vaig adonar que havia llegit la mateixa frase més de set vegades. No em podia concentrar. Potser havia estat un dia massa estressant i em costava relaxar-me. Potser m’havia quedat impactat per la història de la Gina. O potser no em podia treure del cap la noia rossa de la barra del bar. Vaig sacsejar el cap per intentar buidar el cervell dels meus pensaments i poder tornar a llegir aquella frase per processar-la i trobar-li un sentit.

Quan per fi havia avançat un parell de pàgines, em va sonar el mòbil. Era tard, cap persona amb seny enviaria un whatsapp a aquelles hores de la nit. Vaig mirar la pantalla i el nom que hi apareixia pertanyia a una persona que no coneixia ni la sensatesa ni la decència ni la lleialtat. M’estranyava que es posés en contacte amb mi perquè feia gairebé un any que no en sabia res.

ARIADNA

Bona nit

KAI

No són hores

És que m’ha costat molt decidir-me a escriure’t.

He estat molta estona debatent-me entre el sí i el no

Doncs has escollit malament. No calia

Sí que calia

Què vols?

Com estàs?

No facis veure que t’importa. Ni se t’acudeixi anar de bona samaritana, que vomito…

No siguis tan rancorós

Si ho fos, ja hauria esborrat el teu número de telèfon i no em molestaria ni a contestar-te

Tens raó. Però és que ja no sé

quantes vegades més t’he de demanar perdó

Cap ni una

Jo crec que sí…

No canviarà res

Ja ho sé, però ho necessito

Sempre pensant en tu, eh?

Ja veig que tot continua igual

No penso només en mi…

Ah, ja!

Va ser culpa meva

No vull parlar-ne! Què vols?

Només volia que sabessis

que he tornat a Barcelona

Barcelona és molt gran.

Mentre no envaeixis el meu espai

ni la meva vida per mi pots viure a Katmandú

És que…

Què? Dispara! Que et conec!

Soc la xef d’un restaurant de Gràcia

Tu el que ets és una cabrona.

No hi ha més barris a Barcelona?

He trobat feina aquí,

la cosa no està per tirar coets

A quin restaurant?

Al Quina Gràcia

De debò existeix un restaurant amb aquest nom?

El joc de paraules és patètic, igual que tu.

Suposo que has tingut la decència

de no viure per aquí, oi?

Suposes malament…

Hòstia, Ariadna! No en vas tenir prou?

Ara què vols? Que no aixequi el cap?

Que no ho oblidi mai?… Què coi vols de mi?

Calma’t.

De debò que no ho he fet expressament,

però m’he de buscar la vida,

i el destí ha volgut que sigui a prop teu.

Potser és un senyal…

Tu estàs malament del cap!

Només espero no veure’t mai per aquí!

No sé com reaccionaria si veiés la teva cara

De debò que em sap molt de greu.

Jo no vindré a veure’t,

no soc una suïcida,

però si canvies d’opinió, ja saps on trobar-me…

Ni mort!

Vaig llançar el telèfon contra el llit i vaig emetre un crit llarg i agut. M’exasperava! No em podia creure que tingués els sants ovaris de tornar a la meva vida i menys d’aquella manera, ficant-se en el meu terreny de treball quan sabia perfectament que era inamovible. S’havia de tenir molt poca vergonya per fer una cosa així.

Vaig començar a suar i vaig notar que em costava respirar. Em vaig aixecar del llit i vaig caminar una estona d’un cantó a l’altre de l’habitació. El cor se m’accelerava, i la suor no parava de brollar. Durant una de les tantes anades vaig veure alguna cosa que brillava a terra, em vaig ajupir per collir-la; era una arracada, una lluna de plata petita. Segurament l’havia perdut la Gina. Aquell pensament va provocar que el meu cervell projectés la seva cara i vaig notar com frenaven les palpitacions i l’oxigen tornava als pulmons. La imatge de la noia rossa de la barra del bar m’havia tranquil·litzat. La podria fer servir d’ansiolític.

De cop vaig decidir que m’havia de treure de sobre un passat que feia mesos que em rosegava i no em deixava viure. Vaig agafar el mòbil i vaig buscar l’agenda de contactes. Quan vaig veure el seu nom i número de telèfon davant dels ulls ho vaig veure claríssim. Com és que havia trigat tant a dur a terme aquell simple gest? Amb el dit em vaig dirigir a la part de la pantalla on posava «Esborrar» i ho vaig fer.

11

La proposta

Gina

Aquella nit vaig dormir fatal. Vaig tenir mil malsons en què em veia a mi mateixa visitant pisos i més pisos destrossats, bruts, sense portes, amb el vàter trencat, rajoles partides, cuines inutilitzades, sense llums, amb els cables pelats… Els recorria saltant sense saber on posar els peus per no trepitjar la merda que hi havia per tot arreu, i esperant que en qualsevol moment sortís d’algun racó un batalló d’escarabats gegants. Cridava com una boja amb un tros de canonada a la mà per defensar-me dels gèrmens que hi habitaven.

Em vaig despertar desorientada i enmig d’un mar de suor. Estava de mala llet. No tenia ganes ni d’anar a treballar. Estava desmotivada i convençuda que no trobaria cap lloc decent que pogués pagar. Així que em vaig començar a repensar allò de compartir pis.

L’alarma del mòbil sonava cada deu minuts per recordar-me que m’havia de llevar, però com un autòmat, el parava cada vegada, fins que va sonar l’alarma que no podia parar encara que volgués.

—Gina! Aixeca’t d’una vegada! —va cridar la Xènia.

Aquell crit sí que era digne d’un despertador i no el coi de sorollet que sortia del meu mòbil.

—Ja vaig!

—Se t’han enganxat els llençols?

Vaig aparèixer al menjador amb un pijama descolorit que en els seus millors temps havia estat de color lila i que ni jo sabia quants anys tenia. Amb els cabells tan esbullats que em podien confondre amb la nena de l’exorcista i unes bosses sota els ulls que m’arribaven a terra. Em vaig deixar caure al sofà.

—Ostres! Què t’ha passat aquesta nit? T’has barallat amb algú? —em va etzibar la Xènia mentre se li escapava el riure.

—A mi no em fa gràcia. M’he passat la nit visitant pisos la mar de llardosos en què era impossible viure sense pillar la triquinosi. Per no parlar que necessitaven una reforma urgent.

—Un malson?

—Uns quants… —Encara tenia unes gotes de suor al front que la Xènia es va afanyar a eixugar amb un clínex—. Va, no t’amoïnis, només era un somni. Trobarem un pis perfecte per a tu. Ja ho veuràs.

—Cada cop ho veig menys probable. Potser he d’acceptar que l’hauré de compartir. Crec que et faré cas i posaré un anunci a l’Insòlit. —Em vaig quedar uns segons en silenci. La Xènia no es va atrevir a dir res. Suposo que ja es devia sentir prou malament—. Ara mateix el redacto.

—N’estàs segura, Gina?

—No tinc una altra opció.

—Sí que la tens. Abans de rendir-te podríem anar a mirar-ne algun.

—Crec fermament que aquests malsons eren un senyal.

—I si per primera vegada fas alguna cosa sensata ignorant el que tu creus que són senyals?

—Ni de conya! Posaré un anunci a l’Insòlit i que sigui el que hagi de ser. Potser conec algú interessant que em canvia la vida. No se sap mai.

—Estàs sonada!

—Per què? Si és el que tu vas dir que fes des d’un principi!

—Sí, però tu no vols compartir pis. Per això crec que primer t’hauries de donar una oportunitat.

—Ja ho sé, però la realitat m’ha obert els ulls i vull poder sortir a fer una birra o anar a sopar a algun restaurant nou. Tampoc no demano tant. No tinc cap altre vici ni tampoc capricis cars.

—Ni que ho juris, perquè en roba no et gastes ni un duro —va deixar anar la que deia ser la meva millor amiga.

—La bellesa és a l’interior —li vaig respondre rient.

—Però tothom ha de tenir un fons d’armari per a alguna urgència.

—Per això ja et tinc a tu.

—Quina barra que tens.

—Ep! Jo cuino i tu em deixes la roba, el maquillatge o el que calgui per semblar una persona normal. Sempre hi ha hagut aquest pacte implícit entre nosaltres.

—Tens raó.

—Quid pro quo. I aquesta expressió no me l’he inventada, és llatina —li vaig etzibar mentre reia com una boja.

—Escolta, que fins aquí arribo —em va contestar ofesa.

—Per si de cas…

Vaig agafar el portàtil disposada a escriure les frases que m’havien de canviar la vida en un futur immediat, i les vaig imprimir. També en faria difusió per les xarxes socials. Alguna cosa s’havia encès dins meu, com si m’hagués endollat al corrent. De cop, ja tornava a tenir ganes de tot; de vestir-me, d’anar a l’Insòlit, de posar-me a cuinar, i fins i tot d’aguantar el Kai i les seves fantasmades.

Em vaig dutxar, em vaig arreglar —bé, el que significava per a mi arreglar-se: no sortir en pilotes ni descalça al carrer— i vaig agafar algunes còpies de l’anunci per penjar-les per tot el barri.

En arribar a la porta del restaurant, el primer que vaig fer va ser enganxar aquell bocí de paper a la paret del costat. La Sol no m’hauria permès mai penjar-lo a la sala perquè segurament pensaria que trencava amb l’estètica del lloc. De sobte, vaig notar un alè al clatell que em va posar la pell de gallina.

—Estàs buscant un company de pis? I la Xènia?

Em vaig girar i em vaig trobar amb una mandíbula i un nas coneguts, i aquella olor de colònia tan familiar que s’havia quedat impregnada a la meva pell l’altra nit.

—Busco una companya de pis. Prefereixo viure amb una dona, que ja sé de quin peu calcen.

—I la Xènia?

—La Xènia viurà amb el Toni, el seu nòvio. Aquesta setmana s’instal·larà a casa i jo no vull fer d’espelma gaire temps.

—Ho entenc… —El Kai es va acariciar la barbeta—. Estic pensant que…

—Què feu, nois? —ens va interrompre la Xènia. Va veure el paper enganxat a la paret amb el meu número de telèfon—. Ja l’hi has explicat?

—Sí, però tampoc cal ser un geni per entendre l’anunci si saps llegir… —li vaig etzibar.

—Ja li he dit que primer hauria d’intentar buscar un pis per a ella sola perquè és el que vol —va explicar ella.

—A Gràcia? —va preguntar el Kai.

—Sí, sí, això ho tinc claríssim.

—Doncs està complicat. Per aquí els lloguers són cars. —De sobte, el Kai va callar. Suposo que es va adonar que parlava sense coneixement de causa. Ell què sabia de com anava jo de calés i de què em podia permetre i què no—. Però també depèn del teu sou i de la teva situació econòmica, és clar.

—«És clar»… —vaig repetir, emprenyada.

—Però si he de jutjar la teva economia per la roba que portes, em sembla que passes bastanta gana… —va dir amb sarcasme.

—Tu ets imbècil! —li vaig etzibar. I vaig entrar a l’Insòlit sense dir res més.

El Kai em va seguir mentre em demanava disculpes a crits durant tot el camí fins al quartet de la porta lila. La Xènia anava al darrere nostre per no perdre’s res de l’espectacle. I ja ens veus tots tres tancats en aquella miniatura d’habitació convertida en vestidor.

—Dona, no t’ho prenguis així que era una broma —insistia el Kai.

—Doncs no m’ha fet ni puta gràcia —vaig deixar anar.

—Gina, parla bé! —va dir la que es devia pensar que era ma mare—. A més té raó —va deixar anar la traïdora.

—Com dius? Estàs canviant de bàndol? Molt maco. Doncs a partir d’avui que vingui ell a fer-te els meus famosos fetuccini.

La Xènia va esclatar a riure i després jo la vaig seguir. El Kai ens va mirar amb els ulls una mica tancats, la boca ben oberta i arrufant el nas. Segurament pensava que estàvem com dues cabres, i segurament tenia raó. Va esperar que la nostra riallada entonés l’última nota per parlar.

—El que t’anava a dir abans és que a casa meva hi ha una habitació de sobres. —Va fer una pausa i em va mirar als ulls—. Si vols…

—Què m’estàs proposant exactament, Kai?

—Que vinguis a viure amb mi.

12

La roba estesa

Kai

Me’n vaig penedir a l’instant. Què coi estava fent? M’havia tornat boig o què? Com se m’acudia ni pensar en aquella possibilitat? Era l’última persona del món amb qui havia de compartir res. Una dona amb qui me n’havia anat al llit, que treballava sota les meves ordres, amb qui hauria de competir per guanyar el càrrec de xef, amb qui no em podia tornar a embolicar, i una dona que… m’agradava i que no podia deixar que ho sabés tot de mi, cosa bastant complicada si compartíem el mateix espai vital les vint-i-quatre hores del dia. Era un joc molt perillós. No podia sortir bé de cap de les maneres.

Però estava clar que ella no volia compartir res amb mi, afloraria la seva sensatesa i rebutjaria la proposta.

Durant aquells segons de conversa mental amb mi mateix havia abaixat el cap perquè no veiessin la meva cara de gran espifiada, i quan vaig gosar tornar a mirar la Gina encara tenia la boca oberta. Només desitjava que no hagués sentit res del que jo havia dit. Potser no ho havia dit en veu alta. Potser només havia passat en el meu subconscient. Potser…

—Ho dius de debò? —em va preguntar la Gina tallant el curs del meu pensament mentre em mirava amb un gest, diria que de sorpresa o més aviat d’al·lucinada. I amb tota la raó del món.

No sabia què dir. No podia titubejar. No podia mostrar ni una ombra d’inseguretat, o sigui que vaig haver de reafirmar-me en la proposta.

—Sí. Al meu pis hi ha dues habitacions, la de matrimoni, que ja coneixes —vaig fer una pausa per donar èmfasi a la intenció mentre em provocava una tos irònica—, i una altra de més petita.

—Uau! —va exclamar la Xènia—. És una bona oferta, Gina.

—No ho veig clar. T’ho agraeixo, Kai, però crec que no és el més adequat donades les circumstàncies. Seria una mica… incòmode.

—Tens raó. Rebobina. Fes com si no hagués dit res —em vaig afanyar a dir.

Gràcies a Déu! Quin alleujament vaig notar. Un alleujament que no va durar gaire estona.

—No digueu bestieses! Quants anys teniu? No sabeu separar les coses? —ens va interrompre la Xènia, la justiciera.

—Però què dius? No eres tu qui tenia por que tornés a acabar al seu llit? —li va dir la Gina.

—A més, ahir vam pactar que no ens tornaríem a embolicar —vaig afegir—. No cal temptar la sort. I potser no és el més indicat sabent que serem rivals a la feina. La majoria de les persones s’emporten els problemes a casa.

—Però si la Gina encara està enamorada de l’imbècil de l’Adam. Així que no tornarà a follar amb tu. Per aquesta part pots estar tranquil.

—Jo no estic enamorada de l’Adam! Però en una cosa ella té raó: aquella nit va ser un error. Jo anava molt pet, suposo que necessitava no pensar en res i em vaig deixar anar —va dir la Gina mirant-me—. Però el Kai també té raó. Jo no vull discussions i menys a casa —va dir adreçant-se a la Xènia.

—No és que hi vulgui insistir, però quina petita quantitat implica la teva oferta, Kai? —va preguntar la cambrera.

—Hòstia, Xènia! Tanta pressa tens per treure-te’m de sobre o què? —li va engegar la Gina.

—No, dona, no. Però potser t’ho hauries de rumiar. —La Xènia va clavar els ulls en els meus esperant una resposta.

—Doncs no ho sé. No m’ho havia ni plantejat. Jo només ho havia dit per fer-li un favor… —Allò no m’ho creia ni jo.

—Un favor? —va exclamar la Gina visiblement indignada—. Jo no necessito cap favor! Ja m’espavilaré. O us penseu que soc tan curteta que no en seré capaç?

—Jo crec que la Gina té raó. Potser és millor que retiri l’oferta —vaig opinar intentant retrocedir en el temps perquè no tornés a esclatar cap guerra.

—Ara et fas enrere? —va cridar ella.

Què coi li passava? Estava començant a dubtar de si estava bé del cap o si tenia algun diagnòstic mental que jo desconeixia.

—A veure! —vaig explotar—. Què és el que vols? Que mantingui l’oferta o que la retiri? M’esteu fent parar boig entre l’una i l’altra.

—Tens raó, perdona’m —va dir ella.

Va callar, se li van enrojolar les galtes i va abaixar el cap. La vaig observar i no vaig poder evitar deixar anar el que em moria de ganes de dir, i que la meva part sensata estava frenant feia ja una estona.

—T’ofereixo que vinguis a viure amb mi a un àtic al carrer de la Perla. Disposaràs d’una habitació individual, però gran i confortable, una bona cuina, t’ho asseguro, una nevera que sempre està plena, un lavabo compartit, em sap greu, un menjador gran i una terrassa des d’on gaudir d’un paisatge immillorable: es veuen tots els terrats del barri, els llums, la roba estesa… És una explosió de vida. —Vaig fer una pausa sense gosar mirar-la als ulls—. Et proposo que paguis només les despeses. L’única pega és que ho hauràs de compartir tot amb mi, el teu gran enemic; aquest paio ambiciós, competitiu, cregut i molt atractiu. Ja sé que preferiries viure amb una noia, i que jo dec ser l’última persona del món amb qui voldries compartir res, però t’asseguro que això serà una experiència per a tots dos. Què me’n dius? Ens llancem a l’aventura?

La Gina va aixecar el cap, em va mirar amb els ulls com unes taronges i la boca ben oberta. Segurament estava pensant que m’havia tornat boig i va restar callada durant una bona estona. Ni respirava. La Xènia li va donar un cop de colze i finalment la Gina va reaccionar, o almenys va parpellejar. Falsa alarma; estava viva.

Encara rai que la Sol no havia fet acte de presència al restaurant perquè tot allò no li hauria agradat gens. Amb la seva dèria de no voler barrejar la feina i la vida personal arribava a uns extrems exagerats i hauria posat el crit al cel si hagués presenciat com li oferia a la Gina que vingués a viure al pis de la nostra família.

Just en aquell moment vam sentir la melodia que feia sonar el mòbil que hi havia penjat a la porta de l’Insòlit. Salvats per la campana! Em vaig sentir com si ma mare m’estigués a punt d’enxampar fent una entremaliadura de les grosses. Tots tres vam reaccionar de la mateixa manera: ens vam dirigir a l’armariet on desàvem les nostres coses, el vam obrir, i ens vam començar a posar l’uniforme a marxes forçades. A l’hora que era, la cuina ja havia d’estar ocupada pels tres, ja que mentre no hi havia feina a la sala la Xènia ens ajudava en tot el que calgués, i en aquell moment allà no hi havia ni Déu.

M’hauria d’inventar alguna història ben bona que ens excusés d’anar tard uns vint minuts, que era el temps que havíem perdut. No havíem estat capaços de parlar, discutir o el que fos que havíem estat fent, i canviar-nos a la vegada. Ja se m’acudiria alguna cosa, era bo inventant històries, i estava acostumat a fer-ho amb la Sol perquè era la persona més rígida i estricta que havia trepitjat la faç de la Terra; havíem compartit massa anys, llocs i aventures per no veure’m obligat a fer-ho. A primera vista podia semblar que li tenia por, però no era això, només preferia estalviar-me baralles infèrtils que no anaven enlloc i treballar en un ambient calmat i cooperatiu, si no, una cuina podia esdevenir un infern.

—Que no hi ha ningú o què? —va cridar la Sol—. Que em preneu el pèl?

S’apropava una tempesta a jutjar per aquell bram ensordidor. Vaig sortir del vestidor ja amb l’uniforme posat, i la vaig buscar, cosa fàcil si seguia l’origen d’aquells crits.

—Sol, no cal que cridis que no som sords —li vaig dir mentre feia temps perquè la Gina i la Xènia es poguessin acabar de vestir i ocupar el seu lloc de treball.

—Doncs ho sembla! —va exclamar mentre obria la porta de vaivé de la cuina.

—Espera un moment! —Vaig aturar-la perquè no hi entrés—. Vine.

La vaig acompanyar fins a la porta del restaurant, la vaig obrir i vaig ficar la clau al pany.

—Avui anem amb una mica de retard perquè aquest matí ens ha costat entrar. La clau no girava bé, ni la meva ni la de la Gina ni la de la Xènia. Així que hem deduït que el pany tenia algun problema.

—Vosaltres sí que teniu un problema i gros. Aquí! —va exclamar la Sol assenyalant el meu cap.

Em va apartar, va posar la seva clau al pany i va obrir la porta sense cap mena de dificultat. Després la va treure i em va mirar.

—Hauríeu d’anar a fer exercicis per estimular la psicomotricitat fina. Espero que dominis més l’art de cuinar que el d’obrir portes. —Em va repassar de dalt a baix, va somriure i es va dirigir cap a la cuina, que ja devia estar envaïda per les dues noies de poble.

Jo la vaig seguir i amb quatre passes em vaig plantar darrere de la porta blanca de fusta. Mentre la Sol comprovava que tot estava en ordre a la sala de màquines, i nosaltres començàvem amb els menús, la Gina es va apropar a mi. Es va posar de puntetes i va acostar la boca a la meva orella. El seu alè em va eriçar la pell i en un sospir va xiuxiuejar:

—Accepto.

13

Un conillet de color rosa

Gina

M’havia tornat boja o què? Estava clar que no sabia controlar la boca! Què coi feia? El meu cervell no parava de llançar-me acusacions totalment raonables. Però la meva part impulsiva i idealista, que guanyava un noranta per cent de les vegades, s’havia deixat endur per la màgia que m’havien transmès les paraules del Kai quan va descriure on vivia. Mentre ell parlava, jo ja m’imaginava de nit en aquella terrassa, amb una copa de vi entre les mans, respirant aire nou i espiant les vides dels altres. De sobte, en la meva ment es van crear imatges de terrats engalanats per la revetlla de Sant Joan, amb alguna bengala i gent movent-se al ritme de velles cançons enganxoses que mai no passen de moda. I em veia a mi mateixa en un dels terrats, amb un vestit de flors de tirants, ballant i rient com si s’hagués d’acabar el món. Semblava feliç, i jo volia ser aquella Gina. Per això li havia dit que sí, que volia viure amb ell, que volia formar part d’aquell bé de Déu.

Vaig baixar del núvol i una olor potent de ceba i all va omplir-me el nas. De sobte, em vaig trobar amb la cara de la Xènia enganxada a la meva. Havia abandonat la seva zona de treball i havia envaït la meva. Jo anava amb una paella a les mans i ella em barrava el pas. La sentia estranya, els ulls li feien pampallugues i la cara mostrava un somriure exagerat, quasi diabòlic.

—Què coi et passa? Sembles el Joker… —li vaig engegar.

—Qui?

—De debò que no saps qui és? El dolent del Batman!

—Ah, aquell que és com un pallasso que… M’estàs dient que semblo un pallasso? Quina porca!

—Dona, és que no t’has vist la cara…

—Només volia saber si havies decidit acceptar la proposta del Kai.

—Caram! Estàs impacient, eh? No sé si estàs morta de ganes perquè piri de casa o si estàs contenta per mi, però aquests ulls i aquest somriure que fots fan una mica de cangueli.

—Sí, sí, tot el que tu vulguis… I la resposta és? —va insistir ella.

—Només et diré que ara quan vagis a comprar al mercat ja pots arrancar l’anunci de la paret i llançar-lo a la paperera.

La Xènia es va posar a aplaudir mentre feia uns petits saltirons bastant irritants. Era evident que la resposta li havia agradat.

—Tu no t’aclareixes: primer em dius que m’estic ficant en un bon merder per anar a fer una birra amb el Kai per si torno a caure rendida als seus peus, bé, més aviat al seu llit… I ara estàs encantada que me n’hi vagi a viure. Et comunico que si compartim pis i cuina, la probabilitat de tornar a embolicar-me amb ell augmenta estrepitosament.

—És que he pensat que potser el Kai et va bé per oblidar l’imbècil de l’Adam.

—O sigui que un clau en treu un altre?

—Mai millor dit.

—Doncs jo no necessito un paio per oblidar-ne un altre, que de vegades és pitjor el remei que la malaltia.

La Xènia se’m va quedar mirant, va parar de fer els saltets, va deixar d’aplaudir i es va quedar callada durant uns segons. Semblava que pensava en alguna cosa important, però a poc a poc la seva cara es va il·luminar i va tornar a dibuixar un somriure.

—He pensat en totes les possibilitats, i crec que tens raó; no necessites un paio per oblidar-ne un altre. O sigui que pots anar a viure amb el Kai tranquil·lament, no corres cap risc. A cap dels dos us interessa ficar-vos en aquest merder. Però a l’Adam l’has d’engegar a la merda. M’ho promets?

—No prometo res. Ja saps que jo em moc per impulsos.

—I tu ja saps que l’Adam és un cabró.

—Sí, en això estem d’acord, però no es pot dir d’aquesta aigua no en beuré. I pel que fa al Kai… és el meu adversari. Jo no soc amant dels conflictes, però tampoc soc idiota. En cap moment no he perdut el focus: aquest paio és el meu rival a la cuina, encara que ho porti amb diplomàcia. L’última cosa que faré és tornar a ficar-me amb ell al llit.

—Al llit de qui? —va deixar anar el Kai.

Havia aparegut de sobte del no-res, de manera sibil·lina, sense fer cap mena de soroll. Segurament havia intentat parar l’orella en la nostra conversa sense gaire èxit.

—Explicava a la Xènia com havíem quedat; que aquesta nit ho empaquetaré tot i que demà farem el trasllat aprofitant que no treballem. Serà ràpid, no tinc gaires coses.

La Xènia va fer que sí amb el cap.

—La maleta de la roba pesarà poc… —em va deixar anar aquell imbècil rematat mentre reia. De sobte, va canviar radicalment l’actitud—. Va, menys xerrar i més treballar. —Ho va dir en to repel·lent i seriós i es va dirigir a la nevera.

Ja teníem de nou el míster Hyde, i jo no sabia si penedir-me de la meva decisió. Els narius se’m van inflar, vaig serrar les dents i els llavis i em vaig notar una llengua de foc a punt de sortir de la boca. M’estava obligant a contenir la ràbia que s’havia apoderat de mi. No podia explotar, no podíem començar aquella aventura emprenyats. Per molt que em costés, vaig respirar fondo i em vaig posar a tallar cebes sense parar.

Al final, aquella nit estava tan cansada i de tanta mala llet que no vaig ser capaç d’omplir ni una sola bossa. Ho vaig deixar per a l’endemà.

Al matí ho vaig veure tot d’un altre color. Havia dormit prou hores per veure-hi més clar. Tenia molta feina al davant, o sigui que vaig començar a omplir capses i maletes. La majoria de les coses eren al poble, a casa dels pares. El que guardava en aquelles capses era allò bàsic que m’havia endut per sobreviure a la ciutat i el que havia acumulat des que havia arribat a Barcelona: roba, sabates, fotografies, llibres, milions d’estris de cuina, arracades, jocs de taula, el necesser amb les coses bàsiques d’higiene excepte el maquillatge que brillava per la seva absència, tovalloles, el portàtil… Tot ho vaig anar ficant sense cap ordre, ja ho endreçaria quan ho desempaquetés a la meva nova llar. «La meva nova llar», m’agradava com sonava. Tenia papallones a l’estómac, un somriure perpetu a la cara i una mena d’hiperactivitat que acostumava a indicar que estava nerviosa i il·lusionada per alguna cosa que estava a punt de passar. Potser era la pitjor decisió de la meva vida. Potser aquella aventura resultava ser un drama o un desastre total. No sabia què passaria, però mai no havia tingut por d’arriscar-me, ni m’havia penedit de fer alguna cosa.

El Toni i la Xènia van portar les meves pertinences en el seu cotxe fins al que seria el meu nou pis, que no era gaire lluny de l’antic. El Kai es va oferir per ajudar-me a pujar-ho tot a dalt. Sabia que a l’edifici hi havia ascensor perquè el recordava de la nit del delicte. Ho recordava borrós, però la poca memòria que em quedava d’aquella nit m’havia murmurat que en aquell espai tan petit hi havia hagut marro.

El Kai s’esperava al portal per ajudar-me a descarregar, ja que als carrers estrets de Gràcia no es podia aparcar en doble fila, i fins i tot n’hi havia alguns pels quals era gairebé impossible fer passar un cotxe. Vam deixar-ho tot a la vorera per després entrar-ho al portal. La Xènia es volia quedar per donar-me un cop de mà, però la vaig enviar cap a una casa que, per fi, només ocupaven els dos colomins: el seu nou niu. Tampoc no la necessitàvem, només hi havia set embalums que podíem manipular perfectament nosaltres dos sols.

En tan sols tres viatges d’ascensor vam traslladar la meva vida. Vist en perspectiva, era molt trist; la meva vida guardada en set bosses. De debò que una vida es podia ficar en unes quantes bosses mig trencades? Doncs resultava que sí, almenys la meva sí.

Vaig entrar al pis del Kai, aquell cop sòbria. De la primera vegada que hi vaig posar els peus, només en recordava uns llençols de seda de color beix i unes parets blanques. Em semblava haver vist una banyera rodona al lavabo, però potser només ho havia somiat.

Tenia unes ganes boges de veure la terrassa, l’havia recreat tantes vegades en la meva imaginació que s’havia convertit en el més urgent, més que la meva pròpia habitació. Vaig recórrer el pis amunt i avall a la recerca de la gran balconada, sense fixar-me en res més, ni tan sols en la cuina. El Kai em mirava sense parpellejar, devia pensar que estava sonada.

—Què coi busques?

—La terrassa —li vaig respondre sense parar quieta—. Des que me’n vas parlar que no he deixat de pensar-hi.

El Kai em va agafar de la mà i em va guiar cap a una gran porta que hi havia al menjador. I allà la tenia; un gran espai amb un terra de rajoles de terrissa taronja, de les de tota la vida. Vaig córrer cap a la vora i els vaig veure. El Kai no havia mentit: un munt de terrats entrellaçats els uns amb els altres, amb metres i metres de corda amb roba estesa que es movia lleugerament a causa del vent. En un s’hi veia una noia ajaguda en una gandula amb un llibre entre les mans, en un altre hi havia un grup de persones que feien el vermut al voltant d’una taula, i en un altre un noi que cridava a algú a l’altra banda del telèfon. En un terrat més llunyà un home estenia la roba, i en un altre, una àvia regava les flors. S’hi respirava vida. Aquell espectacle era una enorme font d’inspiració.

—Em podria quedar hores i hores observant aquests terrats —vaig dir en veu alta mentre mirava de reüll si el Kai encara era allí.

—T’entenc. —El Kai es va apropar i es va recolzar a l’ampit al meu costat—. A mi em causa el mateix efecte. Miro aquestes persones i m’invento les seves vides. Creo històries a partir del que veig.

Però qui era aquell paio? Que potser tenia un trastorn de personalitat múltiple? Em vaig quedar en silenci massa estona i suposo que allò el va alertar.

—Va, vine que t’ensenyo la resta del pis. I de pas t’instal·les, que les teves bosses encara les tens tirades pel mig del rebedor i allà molesten. —I ja havia tornat la personalitat estúpida del Kai.

Vam agafar les bosses i les capses que descansaven a l’entrada i les vam portar a la meva nova habitació: era àmplia i hi entrava molta llum, un dels avantatges de viure en un àtic. La presidia un llit gran vestit amb un cobrellit de color verd menta i un sol coixí d’aquells tan llargs que cobreixen tot l’ample del matalàs. Hi havia garlandes de llums que donaven un to càlid a l’estança. En una paret hi havia un armari de porta corredissa i a l’altra banda un tocador amb un mirall envoltat d’unes bombetes enormes i blanques per poder maquillar-se. Qui coi volia una taula amb un mirall enorme per maquillar-se al mig de l’habitació? Per a mi era el moble més inútil del món. Malgrat allò, aquella habitació m’agradava, i el grau d’atracció que sentia per ella va augmentar quan vaig saber que tenia sortida a la terrassa.

—Ets ric o què? —li vaig preguntar morta de la curiositat.

—No és meu. Aquest pis és dels meus pares.

—Els teus pares són rics?

—No els va malament… —es va limitar a dir. I va anar a buscar una altra capsa.

—Ja ho veig, ja…

—Abans hi vivia la Sol, ara hi visc jo i…

No va poder acabar de dir la frase perquè la capsa que duia a les mans es va trencar pel cul i totes les coses que hi havia dins van quedar escampades per terra: un peluix, llibres, un munt de bolígrafs (n’era una addicta), fotos, el carregador del mòbil, un parell de paquets de preservatius, unes manilles i… un conillet de silicona de color rosa. Em vaig llançar literalment al damunt d’aquell conill, però el Kai va ser més ràpid que jo.

—Això és el que penso que és? —em va preguntar amb l’aparell a la mà mentre feia un somriure impossible de dissimular. Va prémer el botó i aquell tros de silicona va començar a vibrar—. Sí, és el que em pensava…

Va esclatar a riure i no semblava que pogués parar. Va agafar les manilles i les va sacsejar a l’aire. El paio continuava rient. Devia creure que aquella era la capsa de les joguines.

I quan ja no podia sentir més vergonya, van sortir rodolant de la capsa unes boles xineses. Em vaig tapar la boca amb les mans. No tenia ovaris ni de mirar-lo als ulls.

—Almenys en qüestió de sexe no escatimes —em va etzibar i va tornar a riure.

14

L’experiment sociològic

Kai

I allà em trobava jo, compartint cent vint metres quadrats amb una dona que gairebé no coneixia de res, sense ni tan sols saber si havia estat una bona idea o la pitjor pensada que havia tingut mai. Tot havia anat molt de pressa, en menys d’una setmana m’havia embolicat amb una desconeguda, m’hi havia discutit i ara hi compartia pis.

Però havia de reconèixer que la presència de la Gina havia estat una injecció de vida per a aquelles quatre parets fins aleshores tan fredes. Només feia uns mesos que m’hi havia traslladat i encara m’esforçava per sentir-m’hi com a casa.

Ja havien passat dues setmanes des que la Gina vivia amb mi i tot anava bé, sense cap incidència digna de menció. L’única queixa que en tenia era que constantment havia d’esquivar, apartar o apilar les coses que ella deixava escampades pel menjador o el desordre que habitava al lavabo després que ella hi passés. La cuina era l’únic espai que tractava amb cura, sempre endreçada i neta, igual que a l’Insòlit. I, evidentment, la meva habitació també se salvava del desgavell perquè no hi posava els peus.

Tots dos respectàvem l’espai de l’altre; fins a aquell moment havia estat fàcil, ja que cap de nosaltres no havia trencat la dinàmica del primer dia, però potser havia arribat el moment de posar unes normes de convivència, sobretot per si un dels dos lligava i anava a casa acompanyat.

Ja havien passat els dies prudencials per poder assentar unes bases, ja havíem pogut conèixer les manies i defectes de l’altre a l’hora de conviure. I aquella nit, mentre sopàvem un steak tartar que havia sobrat del servei dels sopars, semblava el moment perfecte per fer-ho.

—Gina, fa dies que et volia preguntar si estàs còmoda vivint aquí…

—I tant! M’encanta aquest pis, i encara m’agrada més el fet que gairebé no ens veiem, perquè després de passar tota la jornada laboral junts podria ser… esgotador i desesperant.

—Tens raó. Però crec que potser ha arribat l’hora de posar alguna norma bàsica de convivència per no acabar tirant-nos els plats pel cap —vaig dir amb cautela. No volia despertar la bèstia.

—D’acord, deixa-ho anar —va dir la Gina.

—El què?

—Que soc molt desendreçada, que deixo la roba per tot arreu, que t’entrebanques amb les meves coses…

—Bé, això és un dels temes.

—Un dels temes? Quants temes hi ha? —Es va fixar en el paper que tenia entre les mans—. No em diguis que has escrit un guió…

—Doncs sí… M’agrada l’organització.

—Dispara!

—Hauríem de repartir les tasques de la llar.

—D’acord.

—Hauries de recollir les teves coses.

—D’acord. Ho intentaré.

—Almenys a les zones comunes, a la teva habitació pots deixar lliure la teva síndrome de Diògenes.

—Que bèstia que ets!

—De bèstia res! Quan entres a una habitació ja res és igual. Ets com un tsunami. Cada vegada que passes pel lavabo o pel menjador sembla que ens hagin entrat a robar.

La Gina va esclatar a riure.

—Espero que no tinguis aquest mateix efecte quan passes per la vida d’un home —vaig temptejar amb ganes de conèixer la resposta.

—Més aviat soc jo qui sempre queda destrossada quan tinc una relació. —Els ulls se li van humitejar i va abaixar el cap.

Vaig suposar que encara estava fumuda a causa del paio casat amb qui havia tingut un afer.

—No n’has sabut res més? —vaig gosar preguntar-li.

—De qui?

—Del casat infidel amb qui estaves embolicada —vaig dir per fer-la riure.

—Ep! No hi estava embolicada! N’estava enamorada, per a mi era amor. No et consento que te’n fotis, imbècil!

—Tens raó, perdona’m. I, a més, jo no n’he de fer res. Millor continuem amb les normes de convivència.

—Perdona’m tu. És que estic emprenyada perquè no ha donat senyals de vida. S’ha rendit molt de pressa…

—Ell s’ho perd —vaig murmurar.

—Millor que hagi desaparegut de la meva vida, així no tinc la temptació de tornar a caure a la seva xarxa.

—Ho faries? Vull dir… Hi tornaries a caure? —No entenia que una dona que semblava tenir les coses tan clares encara dubtés—. Et va enganyar! Et va mentir!

—Ja ho sé! És un porc! No hi podria tornar a confiar… —Va callar. Alguna cosa em deia que ni ella mateixa no es creia les seves paraules.

Vaig trencar els segons de silenci reconduint el diàleg al tema que havia provocat aquella conversa.

—Bé, continuem amb el meu guió.

—Espero que no sigui gaire llarg i dictatorial perquè això semblarà un quarter militar. M’agrada l’espontaneïtat.

—Ja… però de vegades l’espontaneïtat porta problemes. —Vaig tornar a posar els ulls en aquell paper—. Només volia tocar un últim punt que crec que és important. Quan un dels dos lligui i porti companyia a casa.

—Ups! No hi havia pensat, en això. La Xènia mai no portava ningú, evidentment, té nòvio des dels setze anys. I quan jo coneixia a algú, ella normalment era amb mi, o sigui que…

—Jo havia pensat a avisar-nos d’alguna manera perquè l’altre sàpiga que estem acompanyats i no haver de viure cap situació incòmoda.

La Gina va recolzar el cap en el seu puny com si fos El pensador de Rodin. La vaig deixar que rumiés una estona mentre jo anava a buscar una cervesa. Em vaig deixar caure al sofà amb la idea de mirar alguna sèrie de Netflix. Vaig agafar el comandament i vaig trastejar una mica el menú. Finalment vaig optar per La casa de papel, que me l’havien recomanada cinquanta mil milions de vegades. La vaig deixar en pausa esperant que la Gina m’il·luminés amb alguna idea brillant.

—I si posem alguna música determinada? —va dir ella.

—És una bona idea. Però no pot ser només una cançó perquè l’hauríem d’estar posant en bucle.

Vam decidir que Els Catarres anunciarien les nostres nits de sexe.

De sobte, la Gina va mirar el televisor i després la meva mà. Va veure que el comandament era al meu poder i va saltar de la cadira al meu damunt.

—Eh! Què fas?

—Avui em toca a mi triar! —va cridar com si estigués posseïda—. Em sembla que t’has oblidat un punt important en el teu guió tan organitzat —em va etzibar.

La Gina tenia raó. Havíem de decidir com repartir-nos el dret d’escollir el programa, sèrie, pel·lícula o el que fos. Tots dos volíem tenir el poder del comandament a les mans. O sigui que vam decidir que ho faríem per dies alterns, un dia triava ella i l’altre, jo. I era cert, avui li tocava a ella.

—Jo vull mirar Sexo en Nueva York. Fa molts anys que ho vull fer i mai no he tingut ni el temps ni el lloc. Ara és el meu moment.

—De debò? Quin bunyol de sèrie! Hores i hores de dones criticant els homes.

—La podries mirar amb mi. Segur que n’aprens alguna cosa! —em va deixar anar.

—Què vols dir amb això?

—Doncs el que he dit. Que segur que t’anirà bé. Em sembla que és d’aquelles sèries que haurien de mirar tots els homes. Ja té uns quants anyets, però estic convençuda que encara es pot aplicar a l’actualitat.

—Segur que és una tifa desfasada que no s’aguanta per enlloc!

—Tifa? —La Gina va esclatar a riure—. Per què ets tan fi? No pots dir «merda»?

—No! No puc dir «merda». No penso perdre el temps mirant aquest bunyol.

—Et proposo una cosa.

—A veure…

—Jo miro amb tu aquesta caca que tens posada a la tele, La casa de papel, i tu mires amb mi Sexo en Nueva York. I així comprovem si en pots aprendre alguna cosa o no. Serà com un experiment de sociologia.

—M’estàs dient que seré el teu conillet d’índies?

—Una cosa així… Què me’n dius?

—Fet!

Em feia gràcia saber fins on podíem arribar amb aquella ximpleria. Podia ser divertit, fins que li va sonar el mòbil: un whatsapp.

—Collons! —va exclamar la Gina.

Vaig observar la seva cara i no presagiava bones notícies… o sí?

15

L’oportunitat

Gina

Vaig mirar el telèfon i vaig notar unes papallones a l’estómac. Ja no esperava aquell missatge… Però a qui volia enganyar? En realitat feia dies que desitjava que arribés. Vaig moure el dit per la pantalla i vaig mirar els whatsapps.

ADAM

Et trobo molt a faltar. Ja sé que em vas dir que et deixés en pau, però no puc…

Gina, si us plau, contesta’m

De debò que no ets capaç de perdonar-me?

No sabia què fer. No sabia si contestar aquella crida d’atenció i cagar-la o si agafar forces i per primera vegada a la vida ser sensata i fer el que havia de fer. Però, evidentment, la meva personalitat no coneixia la paraula sensatesa i la meva impulsivitat em va enfonsar més en la merda. No ho vaig poder evitar, era feble.

(Gina està escrivint…)

GINA

Ves-te’n a la merda!

ADAM

No puc parar de pensar en tu

Massa tard

Per què?

Em vas enganyar! Coi, Adam!

Que estàs casat i tens una filla!

Però ara ja podem estar junts!

Mai sabria si estàs amb mi perquè m’estimes o perquè la teva dona t’ha deixat

Perquè t’estimo!

I per què no em vas dir la veritat?

Ja ho hem parlat, això. Tenia por!

La vas cagar!

I ara n’has d’acceptar les conseqüències

Però aquestes conseqüències

també t’afecten a tu…

Sí! I ho hauré de superar!

Però és que no cal que superis res! Ho podem intentar de nou! I ara amb total llibertat!

És que em toca els…

Jo em pensava que ja

ho estàvem vivint amb total llibertat!

Tornem-hi!

És que no ho entenc!

Podem estar parlant de la meva cagada en bucle, però no en traurem res.

Ja sé que em vaig equivocar.

Si pogués tornar enrere, et ben juro que ho canviaria tot, però és impossible…

Ho sé, però és que no puc evitar

preguntar-me el perquè de tot plegat.

I no m’ho puc treure del cap

Doncs haurem de trencar aquest bucle, Gina.

T’estimo i sé que tu també m’estimes

Però de vegades amb estimar no n’hi ha prou

Ens mereixem una altra oportunitat

Voldràs dir tu, no?

Vull dir que la nostra història

mereix una altra oportunitat.

S’ha acabat gairebé abans de començar

Ho has provocat tu!

No sortim del bucle…

I què vols que faci, Adam?

Que miris dins teu i esbrinis què sents.

Aparca l’orgull i deixa’t guiar pel cor

No és tan fàcil

Però tu ho vols intentar?

Jo ja no sé què vull…

Descarrega la pistola d’una vegada.

La vida és molt curta, Gina.

No li donis l’esquena a l’amor.

Ja sé que ho vaig fer fatal,

vaig ser un covard. I no em cansaré

mai de demanar-te perdó, però no ho engeguis tot a la merda… I si surt bé?

Estava feta un embolic, tenia clar el que sentia per ell, però no sabia si era capaç de perdonar-l’hi tot i tornar a començar. Havia de ser fidel a mi mateixa i a la meva manera de pensar: és millor penedir-se d’haver fet alguna cosa que no pas penedir-se de no haver-la fet. Si no ho intentava, mai no sabria què hauria passat i aquella incertesa podia amargar-me la vida. I si hagués sortit bé? I si hagués estat feliç? La vida ja és prou dura, curta i complicada per rebutjar moments de felicitat. Només havia de ser capaç de no mirar enrere i desfer-me de la ràbia. En seria capaç?

GINA

Vine a buscar-me demà a l’Insòlit

ADAM

No te’n penediràs…

16

El desenllaç

Kai

La Gina va estar ocupada amb el mòbil durant uns minuts. Es va oblidar totalment de la meva existència mentre lliscava els dits a gran velocitat per la pantalla. Feia carotes, escarafalls i sorollets amb la boca. Jo no era capaç de traduir aquell espectacle de llenguatge no verbal. Vaig esperar que s’acabés l’intercanvi de ditades abans de comentar-li res. Estava intrigat per conèixer el desenllaç de la tragicomèdia.

Al cap d’uns minuts la Gina va llançar el mòbil al sofà i després s’hi va llançar ella al darrere. Era signe de defalliment?, de descans?, de cabreig? No ho sabia desxifrar, o sigui que vaig anar al gra.

—Què? Era l’infidel?

Com a resposta vaig rebre un sospir.

—I? —vaig insistir.

—Sí… era ell. —I va deixar anar un altre sospir.

—D’acord. I la teva cara, la teva postura i els teus sospirs són de felicitat?, d’haver-te tret un pes de sobre?, de tristesa?…

—La veritat?

—És clar. —Em vaig incorporar per acostar-me més a ella i parar l’orella.

—No ho sé. Em sembla que és una barreja de tot plegat. Estic decebuda per haver arribat a aquest punt, però estic contenta perquè crec que soc capaç de perdonar-lo. —Vaig notar un pessic al cor.

—De debò?

—L’estimo. I això no ho puc oblidar tan fàcilment.

—Però et va enganyar… —No sabia per què m’entestava a fer-li veure que aquell paio no era de fiar.

—Ho sé, però vull esbrinar si tinc la capacitat de perdonar.

—Ho tens clar?

—No… Em vindrà a buscar demà al vespre quan plegui i ja veurem com va. Necessito veure’l i parlar amb ell. Necessito saber què sento quan el vegi i què estic disposada a fer. No em vull penedir de no haver-ho intentat, però tampoc em vull trair a mi mateixa.

No vaig voler rebatre el seu argument. Jo era molt més implacable que la Gina. Jo no perdonava. Si em traïen, feia creu i ratlla per sempre, no permetia que em tornessin a fer mal.

Ja no vam tocar més el tema. L’endemà tampoc vaig voler dir-li res. La Gina ja era prou grandeta per saber què havia de fer amb la seva vida. No seria jo qui li digués que s’estava equivocant perquè segur que en sortiria mal parat. S’acostuma a matar el missatger.

La Gina es va passar el dia als núvols, ni tan sols reaccionava quan li feia algun comentari per fer-la saltar. Només mirava el rellotge de la cuina. Suposo que devia comptar les hores que faltaven perquè l’infidel fes acte de presència.

Quan vam plegar, tot just sortir per la porta de l’Insòlit, vaig veure el mateix paio que uns dies abans havia perseguit la Gina, recolzat en un fanal prop del restaurant. Ja era fosc, i la llum dels fanals era l’única il·luminació de la plaça de la Virreina. Aquell home, en adonar-se de la nostra presència es va incorporar i va llançar el cigarret que tenia als llavis. Vaig mirar de reüll la cara de la Gina i els ulls li reien, malgrat que la seva postura corporal fos de rebuig. No sabia si era una estratègia per no fer-li tan pla el camí a aquell xitxarel·lo. La Gina es disposava a acostar-s’hi. La Xènia es va quedar amb la boca oberta i en un acte reflex va agafar-la pel braç per aturar-la. Ella se’n va deslliurar i va seguir el seu camí. Estava clar que l’amiga protectora no en sabia res d’aquella cita.

—Gina, què fas? —va cridar la Xènia.

—Esbrinar què vull! —va respondre ella. Quan estava a punt d’arribar a l’alçada de l’Adam va tornar enrere i va fer una abraçada a la Xènia—. No t’amoïnis. No faré res que no vulgui fer.

—Això és precisament el que em preocupa…

Malgrat que la situació no era còmoda, el comentari de la cambrera em va fer riure. La Gina era un polvorí i la Xènia ho sabia. Això em va fer pensar que algun dia aquell polvorí explotaria a la cuina, farta de rebre ordres. M’estranyava que encara no ho hagués fet.

—L’estàs cagant, Gina —la va avisar l’amiga.

—Encara no he fet res. Només hem quedat per parlar.

—Per parlar… Ja…

—Demà t’ho explico tot. —La Gina li va fer un petó a la cambrera—. Va, no posis aquesta cara que em dona molt mal rotllo.

—No ho puc evitar. Ja saps que soc molt expressiva. —La Xènia es va girar cap a mi—. Digue-li tu, Kai. Que no es fiï d’aquest paio.

—No m’hi penso ficar, que després soc jo qui l’haurà d’aguantar a la cuina i a casa. —Vaig començar a caminar—. Jo faré una birra al Tramuntana. Xènia, t’hi apuntes?

—I tant! I així podrem criticar una estona l’imbècil del fanal.

—O sigui que t’alies amb l’enemic? —li va etzibar la Gina.

—Ja no tinc tan clar qui és el teu enemic.

—Doncs fa unes setmanes ho tenies molt clar!

—Però les coses estan canviant molt de pressa, i la meva opinió també. —La Xènia va callar i em va mirar—. Anem, Kai. Necessito una cervesa.

—Tu també hi estàs convidada, Gina —vaig deixar anar com a últim intent perquè deixés tirat l’infidel.

Ella no va dir res i es va dirigir cap al paio del fanal. Mentre ens n’anàvem, la Gina ens va dedicar una última mirada. Quan ja sortíem de la plaça i agafàvem el carrer Verdi en direcció al Tramuntana, vaig tombar el cap en un últim desig que la Gina hagués posat seny, però ella i l’Adam estaven asseguts en un banc. Me la vaig quedar mirant, i com si estiguéssim connectats telepàticament, en aquell mateix instant ella va alçar el cap i els nostres ulls es van creuar durant uns segons. Hauria pagat el que fos per saber què pensava en aquell moment.

Vaig estar un parell d’hores amb la Xènia, ja coneixia tota la seva vida; em va parlar del seu poble, de la seva família, de l’amistat amb la Gina i del seu xicot. Jo vaig parlar més aviat poc. No vaig gosar silenciar-la perquè era evident que necessitava desfogar-se. Potser ara que no vivia amb la Gina no podia donar total llibertat a aquella diarrea verbal. Potser el Toni no estava disposat a aguantar la seva xerrera. O potser ella volia provar unes orelles noves.

Havia de reconèixer que aquella noia de poble em va agradar; era optimista, tenia sentit de l’humor i un parell d’ovaris ben posats. La Gina tenia sort de comptar amb la seva amistat. Estava clar que la Xènia li deia tot el que pensava, no li amagava res, i que li feia costat a les verdes i a les madures. La cuinera estava en bones mans. En poca estona ens vam adonar que ens portaríem bé, ens assemblàvem, ens compenetràvem i de seguida ens vam fer còmplices.

No vaig poder evitar pensar en el Marcel i en com trobava a faltar el meu amic, el meu millor amic. Trobava a faltar aquella persona a qui l’hi expliques tot, sense filtres, amb qui et mostres tal com ets i amb qui pots comptar-hi sempre. Jo tenia un amic així, o almenys era el que jo em pensava, fins que em va clavar un ganivet a l’esquena que em va causar una ferida que encara coïa.

No volia pensar-hi més. Vaig espolsar els records del meu cap perquè em feien mal. La seva traïció havia fet que em tanqués encara més en mi mateix. Em costava molt mostrar-me als altres, no permetia que ningú conegués les meves febleses, i aquella ferida que no semblava cicatritzar mai, no em deixava evolucionar. Ja no confiava en ningú i sabia que no era just, però m’havia tornat de gel.

No tenia ganes de tornar a casa i que la Gina m’expliqués el desenllaç de la seva història perquè tenia prou neurones per intuir-lo, però ja era tard i estava esgotat. Necessitava dormir.

Vaig ficar la clau al pany i la vaig fer girar. En posar un peu al rebedor, vaig veure que tot era a les fosques. Vaig pensar que la Gina encara no havia arribat i que em podia amagar a la meva habitació per evitar conèixer el final de la història. De moment, me’n salvava, tot i que l’endemà a l’Insòlit no me’n podria escapar. Però de sobte es van sentir les notes d’una cançó: Una cançó que em parla de tu, d’Els Catarres.

17

El filet innocent

Gina

Em vaig despertar amb un somriure a la boca. Feia setmanes que no tenia sexe i aquella nit havia fotut un bon clau. Un clau amb gust de reconciliació, amb passió, amb urgència, d’aquells en què t’esforces especialment. L’Adam no s’havia quedat a dormir. Vaig pensar que no era el més adequat donades les circumstàncies. Era millor que no coincidís amb el Kai, no li faria gaire gràcia creuar-se’l pel passadís en calçotets.

Em vaig espolsar la mandra del damunt i vaig anar al lavabo. Necessitava una dutxa que em tragués una mica l’embadaliment de sobre. Em vaig mirar al mirall i el somriure amb què m’havia llevat continuava allà. Segurament no desapareixeria en tot el dia.

Vaig anar cap a la cuina. M’encantava aquell espai. Era ampli, vestit amb mobles blancs, amb unes grans zones de marbre, dos forns, una nevera de doble porta de la qual en sortia gel, i una illa al mig amb un munt d’estris penjats. Era el tipus de cuina que jo sempre havia somiat.

Mentre prenia un cafè, que hauria preferit injectar-me en vena, em vaig adonar que ja era tard i que el Kai encara no s’havia llevat. M’estranyava que s’hagués adormit, no era propi d’ell, o sigui que vaig decidir picar a la porta de la seva habitació. Vaig fer-ho discretament diverses vegades i no responia. Vaig picar més fort per si estava profundament adormit i vaig cridar el seu nom, però res de res, i va ser quan vaig decidir obrir la porta per si necessitava que el despertés menys discretament.

Allà no hi havia ningú! El Kai se n’havia anat més d’hora que de costum. Era estrany, no solia fer-ho. Potser havia passat alguna cosa a l’Insòlit i l’havien avisat.

GINA

Ha passat alguna cosa?

Te n’has anat molt d’hora…

No vaig rebre cap resposta a aquell whatsapp. Em vaig afanyar per anar cap al restaurant per si necessitaven ajuda. Però quan hi vaig arribar tot semblava normal. La Sol i la Xènia encara no hi eren. Vaig entrar a la cuina i el Kai estava sol, havia tallat un munt de pebrots a trossets molt petits i intentava matar un tros de carn amb un estovador.

—Què et passa? —li vaig preguntar.

—No res —va dir el Kai sense ni tan sols mirar-me mentre continuava donant cops.

—N’estàs segur?

Semblava estar descarregant nervis, cabreig, ràbia o què sé jo al damunt d’un filet innocent.

—Sí! —va cridar.

Com si l’hagués interromput, va parar de torturar el tros de carn i va començar a moure’s sense un objectiu clar per la cuina. Anava d’un lloc a un altre, obria la nevera i no en treia res, obria un armari i el tornava a tancar, agafava un ganivet i el posava a la pica per rentar, després una forquilla… fins que va agafar un llibre de receptes i hi va amagar el nas. Mentre va durar la coreografia, en cap moment va alçar el cap i em va mirar. Ja havia tornat a marcar les distàncies entre nosaltres. Però, per què?

De sobte, va aixecar el cap, va clavar els ulls en els meus i sense ni una ombra del paio simpàtic que creia haver conegut uns dies abans, em va ordenar de males maneres que em canviés i em posés a treballar. Era com si, en trepitjar aquella cuina, es posés una careta o com si tingués un germà bessó amb una personalitat totalment diferent.

—Estàs bé, Kai? —vaig insistir.

—Ja t’he dit que sí! Va, espavila que aquí hi ha molta feina! —va exclamar.

Vaig anar al pseudovestidor a posar-me l’uniforme mentre rondava pel meu cap la idea obsessiva que alguna cosa li havia passat. Què havia canviat? Potser la Xènia va fotre la gamba ahir a la nit, potser el Kai tenia algun problema personal, la veritat era que no en sabia res de la seva vida, o potser no havia dormit bé… O, senzillament, havia d’acceptar que havia tornat el míster Hyde.

Vaig tornar a la cuina. No m’atrevia a dir res, no fos cas que em deixés anar alguna perla que m’obligués a contestar-li, i jo no tenia ganes de discutir. Només resava perquè fos un dia tranquil, i si havíem d’estar en silenci tota la jornada per aconseguir-ho, doncs així seria.

Van passar cinc minuts i jo ja no podia suportar més aquell silenci. Allò semblava un enterrament, o pitjor… semblava un cementiri! No se sentia ni una ànima, només els sons típics d’una cuina; el xiulet del microones, la porta de la nevera, el dringar dels coberts, el soroll del foc… El Kai només obria la boca per donar-me ordres.

—Ja no puc més! —vaig exclamar—. Què coi et passa?

—Ets molt pesada, Gina! —va cridar—. No em passa res. I vigila que se’t cremaran els alls.

—Doncs ho dissimules molt malament. Va, buida el pap!

—Només és que tinc un mal dia.

—Però si acaba de començar. Encara no t’ha pogut passar res…

—I tu què saps?

—Tens raó, jo no sé res. —Vaig callar durant uns segons, però després vaig continuar—. La Xènia et va dir alguna cosa que et va molestar?

—No, que va! Si és encantadora. M’agrada. M’agrada molt.

No sabia per què, però el comentari no em va fer gens de gràcia. Però jo hi vaig insistir.

—Segur? Que aquella és experta a ficar la pota…

—Ens ho vam passar molt bé.

—Llavors et va molestar que portés l’Adam al pis…

El Kai va alçar el cap i em va mirar. Era una mirada dura, sense llum, que em va travessar l’ànima.

—I per què coi ha de tenir a veure amb tu? Et creus el melic del món?

Ostres, quina raó que tenia! Per què collons el seu problema havia de tenir res a veure amb mi? Havia pecat d’egocèntrica i no vaig saber què contestar.

Però en aquell precís instant va arribar la cambrera discreta. La Xènia va fer acte de presència al camp de batalla per salvar-me d’una gran vergonya que m’havia deixat sense paraules. La Xènia es va apropar al Kai i li va fer dos petons i una abraçada. I jo em vaig quedar morta. Què coi havia passat ahir a la nit?

Segurament la Xènia va llegir la meva ment perquè es va acostar a mi i també em va plantar un petó a la galta. Jo no podia deixar de mirar-la, estava al·lucinada.

—Què passa aquí, nois? —va deixar anar—. Què és aquest silenci?

Suposo que la tensió es respirava en l’ambient, i jo no sabia amagar-li res a la Xènia.

—No ho sé. Segons el Kai no passa res.

La Xènia se’l va mirar esperant una resposta, però ell no va dir ni piu. Ell cuinava i jo revisava les neveres.

—I segons tu? —em va preguntar a mi.

—Al superxef li’n passa alguna, però no bada boca —vaig dir amb sarcasme.

—Estic bé. Ja t’he dit que tinc un mal dia i prou. A vosaltres no us passa mai o què?

—Vols dir un d’aquells dies en què, per exemple, et despertes al llit d’un paio ves a saber on, amb una ressaca important, corres com mai per poder tenir una dutxa mínimament decent perquè fas tard a la feina, et torces un turmell i quan arribes a lloc descobreixes que el paio amb qui t’has embolicat és el teu nou cap? Ah! I a tot això suma-hi que acabes d’esbrinar que la teva parella està casada i té una filla… —vaig deixar anar cada vegada amb un to de veu més alt.

El Kai va recolzar el ganivet al damunt de la fusta de tallar i es va tombar. Em va mirar i va somriure.

—Tens raó, això teu és insuperable —va dir ell i es va posar a riure.

La Xènia es va unir a la seva riallada. Ja feia una bona estona que reien i no paraven. I jo m’estava començant a emprenyar. No va ser agradable tot el que vaig haver de viure en tan sols dos dies, dos dies de merda.

—No fa ni puta gràcia! —vaig cridar.

Tots dos van callar de cop i em van mirar. Jo estava a punt de plorar. Per primera vegada era conscient de tot el que m’havia passat en poc temps. Un home m’havia traït i un altre, amb qui havia follat per oblidar el primer, va resultar ser el meu cap i contrincant. Potser encara no ho havia processat i jo ja havia tornat amb l’home que m’havia enganyat i compartia pis amb el meu rival.

—M’estic marejant… —vaig murmurar.

La Xènia em va aguantar perquè no caigués mentre el Kai va córrer a la sala a buscar dues cadires perquè m’estirés.

—Merci, nois. Només necessito seure un moment.

—Estira’t —va dir la Xènia.

—No cal, de debò. Ja estic millor.

—Què et passa, Gina? —va preguntar el Kai.

—Crec que acabo de ser conscient de tot el que m’ha passat. —Vaig fer unes quantes inspiracions profundes—. No us preocupeu. Només ha estat un mareig. Ja em passa.

—Va, que no és tan greu… —va dir ell per intentar animar-me.

—Tot se solucionarà —va afegir la Xènia.

—A més, em sembla que un d’aquests problemes ja s’ha arreglat, oi? Almenys és el que em va semblar ahir a la nit quan vaig arribar a casa… —va dir el Kai.

—De què parles? —va voler saber la Xènia.

—He tornat amb l’Adam. —I vaig tancar els ulls amb força esperant que em caigués l’esbroncada més sonada que mai m’haguessin clavat.

—Que has fet què? —va exclamar la meva suposada defensora amb cara de pocs amics.

Estava a punt de sentir un dels sermons de qui fins aleshores era la meva millor amiga. Un sermó, que, evidentment, no m’agradaria gens i que em sabia de memòria.

—Gina, tu saps el que estàs fent? —va cridar ella.

—Xènia, estalvia’t el discurs. Ja sé el que em diràs.

—I aleshores?

—Aleshores res. Deixa que m’equivoqui, que no ets ma mare.

—La Gina té raó. Ja és prou grandeta per prendre les seves pròpies decisions i haurà de ser prou grandeta per acceptar-ne les conseqüències.

—Veig que tots dos esteu convençuts que la cosa no acabarà bé, oi?

—Està clar! —va exclamar el Kai.

—I tu què saps? No en tens ni idea! Tu ets un tros de gel. Tan controlat, tan inflexible, tan correcte… Tu segur que no perdones res a ningú sota cap circumstància, per molts atenuants que hi hagi.

—Tens raó. Jo soc un tros de gel. —I va tornar a agafar el ganivet que havia abandonat uns minuts abans i va continuar treballant.

18

La guerra de cuiners

Kai

Un tros de gel… La Gina tenia raó. M’havia calat a la perfecció. Quan em vaig refer del comentari, em vaig girar i vaig veure com la Xènia la matava amb la mirada i després se n’anava cap a la sala. Vaig aprofitar aquell moment per acostar-m’hi. Havíem aixecat un mur entre tots dos que ens dificultaria la vida, tant a la cuina com a casa i potser era millor deixar-ho córrer; segurament ens estalviaríem problemes posteriors, però hi havia alguna cosa dins meu que rebutjava aquella barrera.

—Perdona’m —vaig murmurar—. No tinc cap dret a ficar-me a la teva vida.

—No, no. Perdona’m tu. M’he passat. Jo no tinc ni idea del que sents, ni de com ets ni… De fet, no sé res de tu.

—Estàs perdonada. —I li vaig allargar la mà per tancar el tema.

Ella va respondre al meu gest amb la seva mà i després vam continuar treballant, però en un absolut silenci. Cap dels dos no gosava dir res per si de cas fèiem explotar una altra bomba. La Xènia va tornar a entrar a la cuina i en veure el panorama no va dir ni piu. Va agafar el pa, el va tallar i el va repartir en diferents cistelles. Quan va acabar se’n va anar. I allà tot va continuar igual, en un absolut silenci.

Aquell matí tocava arrebossar albergínies i carxofes per al menú del dia. La Gina preparava les verdures mentre jo m’encarregava de fer un sofregit especial característic de l’Insòlit que m’encantava fer. Només trencàvem el silenci quan jo donava ordres i ella responia «sí, xef».

Em començava a sentir bastant incòmode. Encara sort que no havia arribat tot el personal perquè la imatge que donàvem era bastant patètica. Semblàvem dos nens petits enfadats perquè volíem la mateixa joguina. No sabia què estaria passant per la ment de la Gina, però volia esbrinar-ho.

—Estàs bé?

—Sí, sí. —Una resposta molt breu tractant-se d’ella.

Aquells monosíl·labs mostraven que la Gina encara estava emprenyada o que no estava d’humor. M’hi vaig acostar sense dir res, vaig agafar un polsim de farina amb la mà, li vaig somriure i l’hi vaig tirar a la cara. Una mica de farina li va anar a la boca i es va posar a tossir. Quan va parar, em va mirar amb els ulls molt oberts i els llavis tensats. Me’n vaig voler allunyar, però no vaig tenir temps que la Gina ja m’estava tirant aquella pols als cabells. De sobte, tenia un munt de canes al cap. Vaig sacsejar la testa com un gos per treure-me-les de sobre, i em va agafar un atac de riure. Ella, en veure que jo reia, va donar llibertat a la riallada que s’aguantava des que m’havia tenyit els cabells.

Ara sí, ja era oficial. Guerra de cuiners. Vaig córrer cap a la safata on hi havia la farina, me’n vaig omplir les mans i l’hi vaig llançar als seus cabells rossos.

—Cabronàs!

—Ep! Sense insultar que soc el teu cap! —li vaig dir rient.

La Gina va agafar la safata i em va tirar al damunt tot el que hi quedava. La cara se m’havia tornat blanca, semblava un ninot de cera. Aleshores la que va riure va ser ella.

—Hòstia, Gina! Ara sí que l’has cagat!

—Ostres, Kai! Ja t’ho permet la teva personalitat dir paraulotes? Vigila, que t’estàs sortint de la rigidesa que marca la teva vida.

Vaig riure perquè en realitat tenia raó. Mai parlava així. Sempre intentava ser correcte, però era enmig d’una guerra i m’ho podia permetre. A més, no ens veia ningú.

—Avui sí!

Vaig córrer cap a un dels armaris i vaig agafar un paquet de farina, el vaig obrir i el vaig buidar a l’aire en direcció a la Gina. Ella es va apartar i va aconseguir esquivar-ne una part. Suposo que va pensar que la cosa s’havia d’animar perquè va agafar un ou i me’l va trencar al cap sense que jo pogués evitar-ho. Allò s’estava tornant fastigós. Sort que la Sol no hi era. S’havia agafat el dia lliure per assumptes personals.

—Ui, Gina…

—Va, tingues un parell d’ous! I mai millor dit… —em va dir per provocar-me.

—Tu ho has volgut!

Em vaig dirigir al cistell, on en teníem desenes d’ecològics i enormes, i en vaig agafar set o vuit. Vaig córrer cap a ella, amb relliscada inclosa, i vaig començar el contraatac. Ella corria per la cuina per amagar-se i esquivar-los. Jo no parava de disparar. La Gina, mentre duia a terme l’estratègia d’esquivament, es va fer amb uns quants ous i em va imitar. Quan se’m van acabar, vaig anar a buscar-ne més. Vaig decidir agafar tot el cistell i vaig continuar disparant. Allò era una guerra de rovells en tota regla.

De sobte, la porta de fusta blanca de la cuina es va obrir i un ou volador va anar a espetegar just a la cara de la visitant.

—Ecs! Què és això? —va cridar la Xènia mentre es treia aquella substància llefiscosa del damunt.

La Gina i jo vam esclatar a riure mentre continuàvem amb la nostra batalla. La imatge devia ser impressionant: dos cuiners plens de farina pel cos, per la cara i els cabells, corrent per la cuina, amb el terra ple de… tot, i la feina sense fer.

—Però què coi feu? —va insistir la cambrera mentre s’eixugava amb un drap.

—Animar una mica aquesta cuina —va deixar anar la Gina mentre em llançava un altre ou.

—Esteu sonats!

—T’hi vols afegir, Xènia? —li vaig preguntar.

—Què dius! Si us veu la Sol… —La cambrera continuava netejant-se la cara.

—Estem salvats perquè avui no ve… —I li’n vaig trencar un en tot el cap.

La Xènia va deixar anar un crit que es devia sentir fins a la travessera de Gràcia, un crit fet de fàstic, ensurt i incredulitat.

—Però què fas? Ets imbècil o què? —va cridar.

—Va, Xènia, deixa’t anar. Gaudeix de la vida! No cal que siguis perfecta sempre —li va etzibar la Gina.

—De debò voleu que gaudeixi?

—Sí! —vam exclamar tots dos a la vegada.

La Xènia va deixar caure a terra el drap que tenia a les mans, es va dirigir al rebost i va tornar amb una caixa de tomàquets.

—No! —va cridar la Gina, que va córrer a amagar-se darrere meu.

En aquell intent d’amagatall, just abans d’arribar a la meva alçada, la Gina va relliscar amb totes les potingues del terra i es va agafar als meus pantalons per no caure. Pocs segons després jo, el xef i cap d’aquelles dues boges, es va trobar amb els pantalons abaixats fins als turmells. Quina imatge més ridícula! Quina vergonya! Allò atemptava contra el meu propòsit de no sentir-me vulnerable davant de ningú… Doncs més vulnerable que estar al mig de la cuina que regia en calçotets, brut de farina i amb restes d’ou regalimant-me per tot arreu… Durant uns segons va tornar un absolut silenci a aquella cuina. La Gina es va quedar paralitzada i la Xènia es va posar les mans al cap. Devien estar cagades de por per la meva reacció. I jo… em vaig pujar els pantalons i em vaig posar a riure.

Aquella guerra estava actuant d’antidepressiu i d’ansiolític. M’estaven abaixant radicalment els nivells de cortisol. Millor que una sessió de pilates, ioga, càrdio, relaxació o qualsevol altra cosa que hagués provat abans.

La meva riallada els va donar el permís moral per continuar amb tot el merder. La Gina va aconseguir amagar-se darrere meu i la Xènia va començar a llançar tomàquets des del darrere d’una taula.

—Covarda! Surt del teu amagatall! —li vaig cridar.

—Soc a la meva trinxera. Vine tu si t’atreveixes!

Aleshores la Gina va sortir de darrere meu i va córrer cap on era la Xènia. Amb un moviment molt ràpid li va tirar cinc o sis ous. I ella es va defensar pintant-li l’uniforme de vermell. Jo no podia parar de riure. I aleshores un tomàquet va explotar a la meva cara. Vaig agafar un drap i em vaig netejar com vaig poder. Vaig buscar amb la mirada les meves enemigues i totes dues jeien a terra doblegades de tant riure. L’enrajolat de la cuina estava tenyit de mil colors i era més perillós que mai. Allò era com una pista de patinatge sobre gel.

En aquell moment es va obrir la porta de la cuina i la Sol va entrar tot cridant el meu nom. En posar els peus sobre aquella superfície va relliscar de tal manera que les cames la van impulsar enrere i va caure de cul. Amb la força que portava va acabar caient d’esquena, tota estesa al damunt de restes de tomàquets, de rovell i de farinetes.

Tots tres vam córrer cap a ella i ens vam quedar immòbils durant uns segons. La Gina i la Xènia tenien la boca oberta i no reaccionaven, i jo vaig ajupir-me per aixecar la Sol del terra. Ens esperava una esbroncada descomunal, sense precedents. Hi havia tal merder en aquella cuina que era impossible dur a terme una feina decent. L’avantatge era que encara faltaven hores per al servei dels dinars i podíem netejar tant l’espai com les nostres pintes.

La Sol va rebutjar la meva ajuda, però quan es va adonar que sense mi no es podia incorporar perquè cada cop que posava els seus enormes talons en aquelles rajoles relliscava, va acceptar que la toqués. Vam aconseguir que es redrecés, mentre la Xènia i la Gina continuaven allà al davant dretes com dos estaquirots.

La Sol es va espolsar les restes de menjar que li havien quedat enganxades a la faldilla i es va arreglar els cabells. Mentrestant, jo m’havia col·locat al costat dels estaquirots esperant la gran esbroncada. Ens va mirar a tots tres, de dalt a baix, i després va mirar la cuina. Va tancar els ulls i va fer una inspiració profunda.

—Només havia vingut per dir-vos que ja tenim la data del concurs de cuiners —va dir la Sol.

La Gina i jo ens vam mirar, i, de cop, ens van passar les ganes de riure.

19

La noia del Tinder

Gina

Dies 20 i 21 de juny, aquestes eren les dates del concurs de cuiners. No faltava ni un mes. Només de pensar que el meu futur depenia d’aquell concurs i que, a més, sortiria per la tele, em volia morir. Havia de pensar una bona proposta gastronòmica per al jurat; alguna oferta innovadora i que suposés un trencament amb el que coneixien.

Des que havíem sabut les dates del concurs la meva relació amb el Kai havia canviat. Ell havia tornat a tancar-se en la seva inflexibilitat. Era un home reservat, complicat i desconcertant. Semblava obrir-se a la gent, però, de sobte, sense cap motiu aparent, es tancava de nou.

Ja havien passat uns quants dies des de l’esbroncada monumental de la Sol. Érem a finals de maig i tot i que a Barcelona ja feia molta calor, quan entraves a la cuina del restaurant et congelaves de cop. En aquella cuina regnava la seriositat i la fredor. Ens havíem distanciat una altra vegada malgrat compartir feina i casa. Ell es passava el dia donant ordres, de vegades de males maneres, i jo l’aguantaria fins al dia que ja no pogués més. Tot tenia un límit i aquell paio era desesperant. No el suportava, però quan estava a punt d’engegar-lo a la merda sempre recordava que vivia a casa seva.

Potser la solució havia de passar per buscar un altre pis o traslladar-me a casa de l’Adam. La història amb ell anava com la seda, però ja no l’havia tornat a portar a casa a dormir. Preferia anar al piset que s’havia llogat al barri del Clot, i moltes nits jo ni apareixia pel carrer de la Perla. No volia que el Kai se sentís incòmode. El nostre pacte de mirar la sèrie de l’altre amb l’objectiu de criticar els homes i les dones s’havia quedat en standby igual que la nostra relació.

Sabia que el Kai i la Xènia havien quedat per fer una birra algunes nits després del servei dels sopars. Semblava que havien connectat, i segurament ella coneixia més coses de la seva vida que jo mateixa, però el meu interès era tan mínim que ni tan sols li havia preguntat mai per ella.

Les nits que no quedava amb l’Adam, passava hores i hores revisant menús, pensant opcions i estimulant la creativitat. Les meves idees culinàries, de vegades, eren un pèl esbojarrades perquè volia innovar però no excedir-me. El Kai, com a xef amb experiència que era, tenia el cul pelat d’elaborar menús, i segur que ja en tenia pensat un d’increïble per al concurs.

L’Insòlit cada vegada adquiria més renom dins del món de la restauració catalana. S’havia inaugurat feia només tres anys, encara era un restaurant molt jove i no havíem aconseguit cap estrella Michelin, però era el nostre objectiu com a equip.

La Sol ens prohibia portar el mòbil al damunt quan treballàvem, però ens deixava tenir-lo al rebost, des d’on el podíem sentir, per si hi havia alguna emergència. Aquell vespre, el Kai no parava de rebre missatges, i jo estava morta de la curiositat. Era un home tan reservat que no m’atrevia a preguntar-li res.

—Gina, prepara les verdures en tempura, i tu, Agustí, l’amanida Insòlit. I de pressa, que aquesta taula ja fa massa estona que espera! —va exclamar el Kai.

—Sí, xef —vaig dir amb desgana.

L’Agustí era l’ajudant de cuina. S’encarregava de rentar els plats, de pelar i tallar les verdures, cuinar plats bàsics, emplatar, organitzar el menjar i mantenir la cuina neta. Era una joia.

—Una altra comanda, nois. Marxen dues persones: comencem amb un tàrtar de tonyina i uns canelons de boletus, i acabem amb dos pops al romesco —va cantar la Xènia.

—Entesos! —vaig exclamar.

—Espavileu perquè s’està omplint. Em puc endur algun plat?

—No! —vaig respondre.

La Xènia va tornar a la sala.

—Ja l’heu sentit! Ja esteu corrent no, volant! —va cridar el xef.

Jo m’estava fotent nerviosa. I el mòbil del Kai continuava sonant.

—Gina, posa’t amb el tàrtar. Agustí, fica els canelons al forn! —ell continuava donant ordres a crits.

Evidentment, aquells crits no se sentien a la sala, si no, la Sol ja hauria vingut com un llamp a fer-nos callar.

—M’estan posant nerviosa aquests missatgets que no et paren d’arribar —vaig deixar anar.

—Ignora’ls! —va exclamar el Kai—. Una bona cuinera ha de saber abstraure’s de tot i concentrar-se únicament en el que està fent.

—Una altra comanda. En marxen tres; unes xips de carxofa a la mel, un ou ferrat amb foie i un carpaccio de ceps i acabem amb una sípia amb pèsols, una de gambes vermelles i un xai al forn.

—Entesos? —va preguntar el Kai.

—Sí, xef! —vaig exclamar. Al meu cervell ressonava la veu del Kai i el so dels whatsapps del seu mòbil.

L’Agustí no deia res, però la seva cara ho expressava tot; com jo, estava fins als pebrots d’aquells xiulets que arribaven cada pocs minuts. Em va mirar i va sospirar. Jo vaig arronsar les espatlles i vaig fer-li un gest amb les mans perquè es tranquil·litzés. Suposo que el Kai es va adonar que no podia permetre que continués el concert i es va dirigir cap al rebost. No sé si va contestar els missatges o va posar el mòbil en silenci, però els sorollets van parar.

Va tornar el silenci i ens vam poder concentrar en la feina. La Xènia cantava totes les comandes que entraven i vam aconseguir treure els plats a un bon ritme. Vam donar un bon servei de sopars, però jo estava molt atabalada. Necessitava aire i alcohol. No em venia de gust quedar amb l’Adam aquella nit; em venia de gust anar a una terrassa a beure’m una cervesa.

—Fem una birra? —li vaig preguntar a la Xènia quan sortíem de l’Insòlit.

—Perfecte! Li escric un whatsapp al Toni i li dic que arribaré més tard. —La Xènia va agafar el mòbil—. T’hi apuntes, Kai?

La vaig matar amb la mirada. No tenia cap intenció d’aguantar aquell tarat mental. Ja en tenia prou aguantant-lo a la feina i a casa.

—Ja he quedat, merci. Un altre dia. —El Kai va continuar caminant cap avall—. Fins demà, noies.

—Va, anem al Tramuntana —va proposar la Xènia.

—Perfecte.

Vam seure a la terrassa del bar, mortes de calor i cansades. Vaig fer un glop urgent i llarg de la meva gerra de cervesa.

—Amb qui deu haver quedat el Kai? Com que no bada boca no sé ni si té amics… —Vaig fer un altre glop mentre mirava la cara de la Xènia, que no deia ni piu—. Buida el pap! Està clar que tu en saps alguna cosa —la vaig punxar.

—Pregunta-li —em va etzibar.

—Què passa? Que us heu fet íntims o què?

—Ens caiem bé. És un bon paio. Li van fer mal en el passat i ara li costa confiar en la gent.

—Quina merda d’excusa! A tots ens han fet mal i no per això anem de prepotents per la vida.

—Suposo que és la seva manera de defensar-se.

—Defensar-se de què?

—Ai, Gina! Parla amb ell si tant t’interessa!

—No m’interessa gens. Només tinc curiositat per saber amb qui ha quedat.

—Doncs crec que amb una amiga… —La cara de la Xènia deia molt més que les seves paraules.

—Escolta, pots parlar clar, que ja tinc una edat i no soc sa mare.

—Ha quedat amb una noia del Tinder.

—De debò? —Allò em va sorprendre, i molt—. No hauria dit mai que el Kai fos el tipus de persona que utilitza Tinder.

—Potser se sent sol.

—Però el Kai és un home atractiu, molt atractiu, podria anar amb la tia que volgués. —Em vaig quedar callada—. Però és clar que el seu caràcter les deu fer enrere. Li deuen durar una setmana…

—Que cruel que ets!

—Jo soc la cruel? Tu has vist com em parla a la cuina?

—Suposo que ho fa per marcar distàncies.

—Per marcar distàncies no cal ser estúpid, ni prepotent ni…

—D’acord, ja ho he entès.

—A més t’oblides que hem de lluitar pel mateix lloc de treball, és el meu enemic. Tu mateixa ho vas dir quan el vas conèixer! —vaig exclamar desconcertada amb l’actitud de la Xènia.

—Sí, però et va oferir casa…

—I? Si jo fos una persona sensata ja me’n començaria a penedir d’haver acceptat.

—Eh! No t’equivoquis! Jo espero que tu guanyis el concurs. Et mereixes el càrrec de xef, però el Kai em cau bé, no ho puc evitar.

—Doncs amb mi es comporta com si tingués un trastorn mental, com si tingués personalitat múltiple o alguna cosa així. Un dia és un paio encantador i divertit i un altre és un estúpid insuportable. I ja em començo a cansar d’aguantar els crits, les ordres i les neures. Estic fins als ovaris de no poder donar la meva opinió.

—És que ningú et prohibeix que la donis, al contrari. Jo sempre t’he dit que per culpa de la teva por als conflictes et conformes amb qualsevol cosa i et deixes trepitjar. Mira amb l’Adam, per exemple…

—Ja hi som! Ja trigava a sortir aquest nom!

—Tranquil·la, no et fotré un sermó. Tu mateixa, però només vull que sàpigues la meva opinió respecte a l’infidel.

—Ui! Això és influència del xef! Ell l’anomena així. O sigui que n’heu parlat…

—És clar que n’hem parlat. Ens preocupem per tu!

—Ja, ell segur que es preocupa molt per mi.

—Doncs encara que no t’ho creguis es preocupa per tu.

—I per què s’ha de preocupar per mi? Si no som ni amics… A ell què li importa.

—Això dic jo… —La Xènia es va fregar la barbeta—. Per què es preocupa per tu? Per què deu ser? Què se t’acudeix?

—A mi? Què vols dir?

—Hòstia, Gina! Que li agrades! És evident!

—Però què dius! Si em tracta com el cul.

—Per allunyar-se de tu. Estàs amb l’Adam.

—Però t’ho ha dit ell?

—No! Ni de conya! Ni m’ho dirà. Estic segura que abans de reconèixer-ho preferiria que el torturessin.

—I llavors?

—Es nota, es palpa, es veu…

—Doncs deus ser l’única que ho nota, que ho palpa, que ho veu. Estàs molt equivocada.

—Ja veurem com acaba tot… —I així va tancar el tema.

Vaig tornar cap a casa amb les paraules de la Xènia ballant-me el cap. Vaig fer girar la clau al pany i en obrir la porta vaig sentir les notes d’una cançó: Obre els ulls, d’Els Catarres.

20

Les calces grogues

Kai

Quan em vaig llevar al matí em vaig creuar amb la Gina al passadís. No em va dir ni bon dia. Vaig voler pensar que encara tenia els ulls plens de lleganyes i que necessitava una dutxa i un cafè per despertar-se. Vaig preparar-lo molt intens perquè no tingués cap excusa per tornar a ignorar-me. En va sentir l’aroma i ben de pressa es va plantar a la cuina a pidolar-ne una tassa. La Gina anava amb una samarreta esgarrinxada i llarga de Manel i unes calces grogues. No duia res més, ni tan sols unes xancletes.

De sobte, la noia amb qui jo havia passat la nit va fer acte de presència a la cuina, es va acostar a mi i em va fer un petó ràpid als llavis. La Gina, en veure aquella imatge, es va ennuegar. Va tossir durant una bona estona fins que li va passar.

—Estàs bé?

—Sí, sí. No t’amoïnis. Només és que m’heu agafat desprevinguda.

—Però ahir quan vas arribar… —vaig començar.

—Sí, sí, ho sé. Però no sabia que encara era aquí.

—Perdona. No et volia molestar —va contestar la noia en qüestió.

—No et preocupis. No molestes.

—Gina, et presento la Clara. Clara, la Gina és la meva companya de pis.

—Encantada —va dir la de les calces grogues, i es va apropar per fer-li dos petons.

La Clara distava molt de l’estil de la Gina. Duia un vestit negre arrapat i escotat i unes sabates de taló, un taló considerable. Tenia una cabellera llarga i morena i unes corbes que no es podien ignorar. Era una dona educada i discreta.

—Kai, jo ja me’n vaig —va dir la Clara.

—No et vols dutxar?

—No, no. Ja ho faré a casa. Ens truquem.

—D’acord. T’acompanyo a la porta.

—D’acord. —En el seu camí per sortir d’allà es va aturar un moment—. Encantada, Gina.

—Igualment —va dir ella.

Vaig tornar a la cuina i vaig sospirar profundament. No sabia quina cara vaig posar, però feia temps que no em sentia d’aquesta manera.

—Tanca la boca —em va deixar anar la de les calces.

—No sé qui dels dos la té més oberta —li vaig etzibar.

—Què vols dir?

—Que t’has quedat parada en veure la Clara. Una dona atractiva, alta, amb uns cabells preciosos…

—M’estàs dient que jo soc un bunyol? Que li tinc enveja? O què collons estàs insinuant, xef?

—No insinuava res. Només descrivia un fet: la teva boca estava molt oberta. No en sé el motiu, però era així…

—No en vull parlar, no sigui que després em penedeixi del que he dit. —La Gina va fer l’últim glop de cafè i va sortir de la cuina—. Però com es pot ser tan superficial! —va exclamar mentre se n’anava.

—Anem junts cap a l’Insòlit? —li vaig preguntar.

—Ni de conya! Ja pots anar tirant! —va cridar mentre em feia la botifarra—. I, a més, et recordo que jo també vaig ser al teu llit, i no precisament per dormir!

No vaig poder evitar dibuixar un somriure. Era tan previsible! I era tan fàcil fer-la emprenyar. No sabia per què havia deixat que la Clara es quedés a dormir amb mi. No acostumava a fer-ho. El meu subconscient diria que volia que la Gina la veiés, que s’adonés que jo no era tan fred, però ella ja ho havia pogut comprovar.

Quan vaig arribar a l’Insòlit, ella ja hi era. Els seus moviments a la cuina eren segurs i ràpids, i quan hi vaig entrar no es va dignar ni a mirar-me. Érem els primers a trepitjar el restaurant, la resta de treballadors encara no havien arribat. La Gina va anar al rebost un parell de vegades i en va tornar sense res, o sigui que vaig deduir que estava utilitzant el mòbil. Segurament m’estava posant verd amb la Xènia, però confiava que la cambrera la sabés contenir.

Tots dos anàvem per feina. Havíem de preparar força coses abans de començar el servei dels dinars.

—Gina, has comprovat que la temperatura de les neveres sigui la que toca?

—No, i tu? —em va contestar desafiant.

—Encara estàs emprenyada?

—I tant! Ets un superficial de merda.

—Que estàs gelosa?

—Què més voldries!

—No soc superficial. Sé valorar-ho tot. I, per a mi, el físic no és el més important en una dona.

—Doncs ho dissimules molt malament…

—Em vaig embolicar amb tu perquè em vas agradar, i no només pel teu físic sinó per la teva personalitat aclaparadora i irresistible.

—Te’n fots?

—No. —I vaig somriure—. I ara: pots comprovar la temperatura de les neveres?

En aquell moment van entrar a la cuina la Xènia i l’Agustí ja amb l’uniforme posat i disposats a treballar fort.

—Ara ho faig. Però no et pensis ni de bon tros que m’has estovat —em va respondre la Gina.

—Agustí, ja et pots posar a pelar patates i tallar cebes. Jo estic fent el sofregit especial de la casa.

—Perdona que et digui, però el teu sofregit especial és fastigós —em va deixar anar sense tallar-se ni un pèl—. Ja fa setmanes que ho penso, però no m’atrevia a dir-ho. Però a partir d’avui no callaré res. Algú m’ha dit que la meva opinió és benvinguda.

Vaig mirar la Xènia i ella va somriure.

—És clar que és benvinguda, però això no vol dir que et faci cas perquè el xef soc jo i jo soc qui elabora els menús i qui dona les ordres en aquesta cuina —li vaig etzibar.

—Ja sabem de sobres que ets tu qui dona les ordres i ho entenem, però hi ha moltes maneres de fer-ho. I les teves no són gaire agradables.

—Organitzar la cuina i que tot vagi bé és la meva feina, Gina, i ho saps.

—És clar que ho sé, però no cal mostrar en cada ordre que ets un paio prepotent, cregut i encantat de conèixer-se.

—En una cuina s’ha de ser ferm.

—Doncs ho fas de puta mare. I que no me n’oblidi: que quedi clar, diàfan, que ets tu qui elabora els menús perquè realment són una merda! Són avorrits, insulsos i sense gens d’innovació. No tenen cap mena de gràcia. Són els típics menús que pots trobar a qualsevol restaurant més o menys decent.

—Gina, calla! —li va ordenar la Xènia.

—No ho penso fer. Ja he callat massa. —Es va tombar cap a mi—. I si m’has de fotre al carrer, fes-ho. Ja m’és igual el concurs, el càrrec de xef i el que penseu tots. Estic farta de mossegar-me la llengua, d’acceptar-ho tot, de conformar-me… Prou!

—Gina, si guanyes el concurs, podràs elaborar els menús que tu vulguis. Només has de guanyar, però no t’ho penso posar fàcil.

—Guanyaré!

—Ja ho veurem! —vaig exclamar—. Vols fer una aposta?

—Més aposta que el càrrec de xef…

—Una aposta més personal —vaig deixar anar sense pensar. Només volia mostrar-li una seguretat en mi mateix que en aquell moment brillava per la seva absència.

La Gina m’acabava de desestabilitzar. Tot el que jo creia que feia bé, siguem sincers, que jo creia que feia perfectament, s’estava posant en dubte. Ningú havia tingut mai el poder de fer trontollar el que jo pensava de mi mateix. Fins ara.

—Quina aposta?

—Qui perdi s’haurà d’empassar una marató de la sèrie que va triar l’altre. Recordes? Sexo en Nueva York o La casa de papel.

—Fet! —I va allargar la mà per segellar el pacte—. En sou testimonis, eh! —va dir mirant als altres.

—I tant! Que el Kai miri més d’un capítol de Sexo en Nueva York és tota una gesta —va dir la Xènia.

—Estàs molt segura que guanyarà la teva amiga.

—Ho tinc claríssim! —va exclamar la cambrera.

—Doncs ja ho veurem… —vaig insistir. I vaig continuar donant ordres a tothom.

La Gina es va apropar a mi, va ficar un dit en el sofregit que tenia a la paella i se’l va llepar.

—Jo de tu el tastaria abans de servir-lo. —I se’n va anar cap a les neveres.

Estava mosca pel que m’acabava de dir. Quan no em va veure, vaig imitar el que havia fet ella i vaig ficar un dit al sofregit. Allò estava saladíssim, com si a algú li hagués caigut el saler dins la paella o com si algú hagués afegit sal a consciència. Quina cabrona! Ella mateixa s’havia ocupat que el sofregit especial de l’Insòlit no es pogués servir, però la venjança és un plat que se serveix fred.

21

El superficial fastigós

Gina

Quan vaig arribar a casa em vaig deixar caure al sofà d’esquena amb els braços oberts i entonant un llarg sospir. Em sentia de conya, em sentia alliberada després d’haver escopit tot el que pensava del Kai, el superxef. La meva necessitat d’evitar els conflictes m’havia convertit en una persona covarda, en algú que s’havia oblidat de lluitar pel que creia, pel que volia. I ja havia arribat el moment de canviar-ho.

De sobte em vaig trobar pensant en aquell matí, en la Clara i en el Kai. El molt imbècil m’havia comparat amb el tros de dona amb qui havia follat, i jo m’havia sentit tan petita que vaig haver de sortir per on vaig poder. I després, al restaurant, no en vaig tenir prou amb buidar el pap, que vaig haver de tirar mig saler en el seu estúpid sofregit per sentir-me encara millor. Mai m’hauria imaginat capaç de fer una cosa així, que, a més, era una ximpleria que es podia arreglar ràpid, però la mala llet que em posseïa m’hi havia obligat. Aquella nit dormiria com feia temps que no dormia.

En aquell instant va sonar el meu mòbil. Era un whatsapp de la Xènia.

XÈNIA

T’has lluït, eh!

Deus haver quedat descansada?

GINA

He quedat com nova, nena!

Mai no m’hauria imaginat que

discutir amb algú alliberés tant

Però t’has passat una mica, no?

Dir-li que els seus menús són una merda…

Algú l’hi havia de dir

Però si el restaurant funciona molt bé

Podria funcionar millor.

I si aspirem a una estrella Michelin…

T’ha costat despertar, però

quan ho has fet ha estat sonat

És que aquell idiota es pensa que és perfecte.

És prepotent i egocèntric.

I, a més, un superficial fastigós!

Superficial? Per què?

Em sembla que m’he perdut alguna cosa…

Doncs que ahir a la nit es va follar la tia del Tinder.

Una paia alta, amb corbes,

una cabellera llarga i morena, maquíssima…

Com ho saps? La vas veure?

S’ha quedat a dormir i aquest matí el superxef, mentre fèiem un cafè, me l’ha presentat

I?

Ella amb un vestit negre arrapat que li feia un cos d’infart i uns talonassos impressionants i jo amb una samarreta de les meves i unes calces

Uix! Una samarreta de les teves?

Mare meva!

I després va i el porc s’atreveix

a comparar-me amb ella

Hahaha

Et fa gràcia?

Ho fa per provocar-te.

Sembla mentida que no t’adonis de res.

Però me n’alegro per ell! Una alegria per al cos!

Però tu no deies que jo li agradava?

I què? Si ha d’esperar que tu li facis cas,

li sortiran teranyines als ous…

De debò que acabes de fer servir

aquest vocabulari tan groller?

On és la meva Xènia?

Qualsevol altra persona, després

del teu espectacle, t’hauria fotut al carrer,

però ell no ho ha fet

Doncs que ho faci!

No ho farà.

Estic convençuda que ni tan sols

ho explicarà a la Sol

Ara només els has de demostrar

qui ets en el concurs

Estic cagada…

Per què?

Si ets una crac i les dues ho sabem

Jo no ho tinc tan clar

Només has de ser qui ets, Gina.

Sense por de res!

Sense por de res?

Ser valenta vol dir estar cagada de por i, tot i així, tirar endavant.

I això és el que faré!

22

L’orgull de mascle

Gina

S’apropava la data del concurs i jo encara no havia decidit el menú que hi presentaria. Necessitava aprofitar el màxim de temps possible per pensar, crear i provar la millor oferta possible per guanyar. Havia de guanyar. Per això aquelles nits quedava menys amb l’Adam. Necessitava temps i concentració.

La meva relació amb el Kai no havia avançat gens. Malgrat ser una relació de pujades i baixades, no hi va haver cap enganxada significativa. Era com si de manera telepàtica tots dos haguéssim decidit no temptar la sort i esperar el concurs.

Aquell dia feia festa i vaig decidir anar a buscar l’Adam a la feina. Sabia que plegava a les dues per dinar i s’hi tornava a posar a les quatre. Teníem dues hores per estar junts.

L’Adam treballava de comercial en un concessionari de cotxes a la Meridiana, prop de la plaça de les Glòries. Vaig seure en un banc una mica allunyat de la porta perquè no em veiés tan de pressa. Volia donar-li una sorpresa, però qui es va endur la sorpresa vaig ser jo. Quan l’Adam va sortir per la porta es va quedar allà dret, parat, semblava que esperés algú. Vaig preferir no mostrar-me per saber què passava. Un parell de minuts més tard va aparèixer l’Eva, la seva exdona. No m’ho podia creure! L’Adam m’havia jurat i perjurat que ja no la veia, que tot el que havien de parlar sobre la nena ho feien per telèfon i només es veien quan anava a buscar la Sara en la seva quinzena. L’Eva el volia ben lluny. Però allà eren!

El primer que em va venir al cap va ser que m’estava tornant a enganyar, però ràpidament el meu mecanisme de defensa va optar per pensar que li havia passat alguna cosa a la nena, alguna cosa prou greu per haver-ne de parlar cara a cara. Vaig decidir no dir-li res i anar-me’n; ja l’hi preguntaria més tard. Esperava que no m’enganyés un altre cop perquè si no cauria una bomba com la d’Hiroshima al seu damunt. Però la veritat era que tenia la mosca darrere l’orella.

Vaig decidir tornar cap a casa. Vaig agafar el metro a l’estació de Glòries i vaig fer transbordament a Catalunya per agafar la línia verda i baixar a Fontana. Durant el camí no em vaig poder treure del cap la imatge de l’Adam i l’Eva junts. Aquella escena m’estava perforant el cervell. L’Adam ja m’havia enganyat una vegada i no li permetria una segona traïció.

Mentre recorria l’etern passadís del transbordament no podia parar de pensar-hi ni un segon. Allò m’estava fent mala sang. Quan vaig sortir al carrer, ja a Gràcia, vaig decidir que no podia callar més.

GINA

Sé que estàs amb l’Eva. Us he vist…

Dona’m una explicació que em convenci o ho engego tot a la merda per segona vegada

(Adam està escrivint…)

ADAM

No tornis a entrar en el bucle, Gina.

L’Eva i jo hem quedat per parlar de la Sara

La típica excusa!

No utilitzaria mai la meva filla d’excusa

És que seria fastigós…

No sé si creure’t.

Ja me l’has fotuda una vegada

En aquell moment em va sonar el mòbil. L’Adam m’estava trucant.

—No t’estic enganyant. Confia en mi, Gina.

—Sempre m’has dit que ella no et vol veure ni en pintura! —li vaig etzibar.

—La Sara no està gestionant bé la nostra separació i l’Eva m’ha proposat de portar-la al psicòleg. És un tema delicat… L’Eva em volia explicar com ha canviat el seu comportament. A l’escola li han comentat que la Sara està estranya, i he de reconèixer que jo també ho he notat. I comentaris que em fa que…

A l’Adam se li va esquerdar la veu. Semblava que plorava. I jo em vaig quedar parada. Mai s’havia desmuntat així davant meu.

—Tranquil, Adam. Tot s’arreglarà. Parleu el que hàgiu de parlar. Només faltaria… —Hi va haver un silenci incòmode. Sabia que hi havia alguna cosa que l’Adam no m’estava dient, fins que ho va deixar anar.

—És que me’n sento culpable… —I va arrencar a plorar sense dissimular-ho. I amb aquell dard em va fer sentir culpable a mi.

—Ostres, Adam! Em sap tan de greu… —Jo també hi tenia part de responsabilitat.

Em vaig començar a sentir fatal per la nena de cara angelical que, evidentment, no tenia la culpa de res. La concepció de família que tenia la Sara se n’estava anant en orris. Però no era pitjor ensenyar a una nena de quatre anys a mentir i a enganyar a canvi de tenir una família unida?

—Ni se t’acudeixi pensar que tu en tens la culpa, Gina.

—És inevitable no pensar-ho. Però, en realitat… ens vam enamorar. Realment hi ha culpables?

—Tens raó, però mouré cel i terra perquè la Sara estigui bé. Ho has d’entendre! És la meva filla…

—Ho entenc, Adam. No t’amoïnis. Fes el que calgui.

—Gràcies, Gina. M’encanta que em donis suport. T’estimo.

—Jo també t’estimo.

Vaig penjar el telèfon tranquil·la. La desconfiança que m’havia posseït des que havia vist aquell parell junts s’havia dissipat. Vaig decidir creure el que m’havia explicat l’Adam perquè tenia tot el sentit del món i perquè si li havia donat una altra oportunitat a la nostra història, ara no podia deixar que la ment em jugués una mala passada cada vegada que ell fes alguna cosa que em molestés. I perquè, encara que fos de manera inconscient, l’Adam m’havia fet sentir el botxí d’aquella família.

Vaig arribar a casa encara abstreta. Evidentment, no pensava explicar el que m’acabava de passar al Kai, l’enemic número u de l’Adam. Ell m’intentaria convèncer que el primer que m’havia passat pel cap era la realitat i que la meva por no era infundada, o sigui que callaria com una tomba.

En posar un peu al menjador em vaig trobar el sofà envaït. El Kai estava estirat llegint amb la terrassa oberta. Vaig acostar-me al llibre per poder mirar el títol.

—«Muchas vidas, muchos maestros» —vaig llegir en veu alta.

—Brian Weiss.

—Quin pal!

—L’has llegit?

—I ara!

—És una història real. Parla de com la pacient d’un psiquiatre sota hipnosi va recordar diverses de les seves vides passades i com hi va trobar l’origen d’alguns traumes que patia.

—Quin bunyol!

—És molt interessant, però és clar, a tu segurament t’agraden les lectures més mundanes.

—M’estàs dient curta?

—No, ni de bon tros.

Li vaig prendre el llibre de les mans.

—«La gente aparece en nuestras vidas en momentos determinados por diversos motivos que tienen que ver con las lecciones que hay que aprender» —vaig llegir—. Tu t’ho creus, tot això?

—Crec que s’ha de tenir la ment oberta. Hi ha moltes coses que desconeixem del nostre cervell i de l’univers. Però el que tinc molt clar és que hem vingut a aquest món per aprendre unes lliçons i hi serem fins que no les aprenguem.

—O sigui que creus en la reencarnació?

—Sí… Ja veig que tu no.

—La veritat és que no m’ho he plantejat mai. Són temes en què no hi vull aprofundir gaire perquè segur que m’angoixaria… Suposaria una realitat que m’obligaria a replantejar-me moltes coses, fins i tot a mi mateixa.

—Llavors millor que mirem un capítol de Sexo en Nueva York, oi? Segur que és més interessant i no t’obliga a pensar.

—Més interessant no ho sé, però més divertit segur. Et distreu de tal manera que t’abstreu de la realitat i de la monotonia. —Li vaig tornar el llibre i me’l vaig quedar mirant—. Ho dius de debò o te’n fots de mi? Vols començar a practicar perquè saps que perdràs el concurs i d’aquí a una setmana t’hauràs d’empassar les sis temporades?

—Sis temporades?

Vaig riure.

—Ja t’estàs acollonint, eh?

—No, perquè seràs tu qui s’haurà d’empassar les no sé quantes temporades de La casa de papel.

—Tu flipes!

El Kai va callar i se’m va quedar mirant

—Avui no estàs emprenyada amb mi?

—No ho sé. La nostra relació és molt estranya: un dia estem bé i l’altre mosseguem. És com una muntanya russa.

—Bàsicament la muntanya russa ets tu. La que és estranya no és la nostra relació, sinó tu.

—I una merda! Si tu ets l’home més anormal que he conegut mai. Sembla que siguis dues persones en una. Quan poses un peu a l’Insòlit apareix el paio prepotent, ambiciós i egocèntric que es pensa que tot ho fa bé i fa un sofregit insípid. I quan arribes a casa ets el paio més encantador que conec.

—Per això hi vas abocar mig saler, oi? Perquè deixés de ser tan insuls… —va murmurar—. Va, posa un capítol que tinc curiositat. Però que sigui a l’atzar.

Vam decidir dinar mentre miràvem la tele. Va cuinar el Kai. Em va dir que faria alguna cosa senzilla, perquè estava fart de passar-se tantes hores a la cuina, i més un dia de festa. Va fer unes verdures a la brasa amb romesco i un entrecot que era deliciós.

Jo vaig parar taula i vaig deixar a punt un capítol qualsevol. No el vaig triar. Vaig prémer el play.

—Tranquil, que són capítols curts, d’uns vint minuts. No tens temps ni d’adormir-te —li vaig dir.

—Això ho dius tu. Jo soc capaç d’adormir-me en deu segons i dret.

—Estàs de conya?

—No, no. Tinc una gran capacitat per clapar de qualsevol manera i a qualsevol lloc. No sé si això té algun nom en el teu idioma personal.

—Doncs… no, però ja hi pensaré. La meva gran capacitat de Pompeu Fabra m’hi ajudarà. —Vaig somriure—. Però suposo que mentre menges no t’adorms, no?

—Intento no fer-ho, perquè la gent es podria pensar que soc narcolèptic.

—Estàs fatal. I calla que comença! —vaig exclamar.

El vaig observar mentre mirava la tele. Somreia, feia escarafalls, negava amb el cap… Quan van aparèixer els crèdits que indicaven la fi del capítol el Kai es va aixecar i es va tirar al sofà entonant un crit.

—Sí, home! M’estàs dient que si una tia fingeix al llit, el paio no se n’adona? Això no s’ho creu ningú!

—És una veritat com un temple! —vaig exclamar.

—Això es nota!

—Com la resta d’homes, tu tampoc no en tens ni idea. Però la majoria de les noies hem fingit un orgasme en alguna ocasió. I no se n’assabenta ni Déu! —vaig dir mentre esbossava un gran somriure—. Hi ha homes molt inútils al llit, i per acabar abans o perquè el paio no se senti malament, fingim.

—M’ho crec, però estic segur que es nota.

—Que il·lusos que sou tots! O que creguts! No sabria triar l’adjectiu adequat. És la trista necessitat que teniu els homes de preservar la vostra virilitat intacta. És l’orgull de mascle. No us podeu permetre el luxe de pensar que sou dolents al llit, que no sabeu follar i t’asseguro que molts ho feu de pena. Hi ha homes que no saben ni on és el punt G i que van molt perduts.

—Escolta, que hi ha ties que són tan passives al llit que de vegades has de comprovar si són vives.

—Ho sé. Però això és un altre tema.

—Sí, és clar. La qüestió és carregar-se els homes.

—Que no! La qüestió és que hi ha ties que de vegades fingeixen i que no en teniu ni fava. —Vaig seure al sofà mentre li donava un cop a l’espatlla—. A tu t’ha passat mai? Alguna dona ha fingit follant amb tu?

—Ni de conya! No en tenen cap necessitat.

—Ho veus?

—Què?

—Que cap paio reconeixerà mai que li pot haver passat. Que tots esteu molt enganyats. M’agradaria saber quin percentatge de dones ho ha fet.

—Amb mi no.

—És clar! Tu deus ser una màquina sexual… —El vaig mirar mentre somreia.

El Kai va callar durant uns segons. Va abaixar el cap com si pensés en alguna cosa. Potser estava repassant mentalment tots els claus que havia fotut per intentar detectar alguna possible traïdora.

—Tu vas fingir? —Va alçar el cap i em va mirar als ulls. Em va semblar llegir-hi una mica de cangueli.

—I si et dic que sí, què canviaria?

—En realitat, em costaria de creure, però entenc que no tens per què enganyar-me o sigui que… ho canviaria tot. Hauria d’esbrinar què és el que faig malament i com arreglar-ho.

—T’hauria de dir que sí que vaig fingir perquè baixessis a la Terra i fossis capaç de reconèixer que hi ha alguna cosa que se t’escapa, però la veritat és que amb mi no vas fer res malament. Em va agradar.

—Sí? Del zero al deu?

—Que imbècil! Ja ho has espatllat! —Ell va riure.

—Era conya.

—«Dormilega generalitzat».

—Com dius?

—El terme per una persona que dorm de qualsevol manera i a qualsevol lloc.

—Estàs com una cabra —va sentenciar.

23

El petó equivocat

Kai

Estava convençut que no hi havia cap dona que hagués passat pel meu llit que hagués fingit res, ni els gemecs ni l’excitació ni l’orgasme. Me n’hauria adonat.

—Estàs pensant que cap de les teves amants ha fingit mai, oi? Que te n’hauries adonat… —em va etzibar la molt repel·lent endevinant el meu pensament i trencant el seu curs.

—Doncs no. Pensava que tenies raó i que aquest bunyol de sèrie m’ha fet oblidar durant una estona el gran problema que tenim al damunt la setmana que ve…

—El qual tu ara m’has fet recordar —va dir mentre em donava un cop de colze—. Segur que ara em deixaràs guanyar el concurs només per poder veure la sèrie sencera.

—No et penso deixar guanyar! Per damunt del meu cadàver!

—Escolta, m’agradaria que féssim un tracte —va dir la Gina.

—Dispara!

—Guanyi qui guanyi m’agradaria que hi hagués bon rotllo a la cuina perquè si no es farà insuportable. Jo acceptaré el resultat, sigui quin sigui, i t’agrairia que tu fessis el mateix. —El seu gest va canviar. Va adoptar un aire més seriós i va abaixar el cap.

—Tracte fet! Tranquil·la que si depèn de mi no hi haurà mala maror. Una altra cosa és que a algú li agafi per començar a criticar tot el que fa el xef i deixi caure salers a les paelles.

La Gina va riure.

—Havia de ser fidel a mi mateixa i feia setmanes que aquelles paraules em cremaven a la boca. I les vaig vomitar. Em sap greu, sobretot allò del saler… Però continuo pensant igual.

—Però hi ha moltes maneres de dir les coses, i tu te’n vas oblidar per un moment que parlaves amb el teu cap.

—No, no, no me’n vaig oblidar. I tenia clares quines podien ser-ne les conseqüències, però és que ja no aguantava més. Vaig explotar.

—Però va ser només pel tema menús o hi havia alguna cosa més? —vaig preguntar per provocar-la.

—Què vols dir?

—Que si la mala llet que et va posseir es devia a ser fidel a tu mateixa o a una altra cosa que t’havia passat aquell dia?

—Va ser una explosió de tot plegat! Estava emprenyada i el cabreig em va ajudar a fer-ho sortir tot, i me n’alegro.

—Jo també prefereixo saber amb quin tipus de persones treballo i de quin peu calcen.

—No soc una mala persona, Kai.

—Ja ho sé. I m’alegro que ho vomitessis tot perquè la teva opinió per a mi és important. Crec que si treballem junts a la cuina d’un restaurant que intentem que tingui un nom dins de la restauració catalana hem de ser sincers i anar en la mateixa direcció.

—Penso igual. De fet, si jo guanyo, tinc molt clar que, encara que ostenti el títol i tingui la responsabilitat, vull que fem de xef tots dos, que elaborem els menús junts, que ho decidim tot junts… No t’estic demanant que tu facis el mateix, només t’estic dient com ho faré si guanyo jo. Si tu hi estàs d’acord, és clar.

—Jo no et prometo res d’això, Gina. No sé com reaccionaré si guanyes tu…

—De debò?

—Sí. Tens raó quan dius que soc ambiciós i per a mi guanyar és el més important. Però el que sí que et prometo és que vetllaré pel bon rotllo, guanyi qui guanyi.

—N’estàs segur? —va preguntar amb la boca petita—. Jo no ho veig tan clar si dius que no saps com reaccionaràs si guanyo jo. I seria millor que t’anessis fent a la idea perquè ho penso fer. Guanyaré aquest concurs de merda!

—No t’ho permetré. M’hi jugo molt.

Em vaig posar més seriós del que requeria la situació. Semblava que ens hi juguéssim la vida. Era conscient que només era una feina, però una feina que per a mi era prioritària. M’havia format durant molts anys i havia treballat en massa llocs, empassant el que no estava escrit i aixecant restaurants que eren una ruïna; ara no podia perdre el lloc de treball que sempre havia somiat.

—Et prometo que hi haurà bon rotllo.

Em vaig quedar pensant un moment i em va sobresaltar una idea brillant.

—El concurs s’acaba el 21 de juny. Què et sembla si ho celebrem organitzant la revetlla de Sant Joan aquí a la terrassa?

La Gina va fer uns ulls com unes taronges, brillants i grossos i la seva boca es va obrir de manera generosa.

—Hòstia, Kai, seria fantàstic! —La Gina va saltar del sofà, es va posar a riure i a fer uns saltets que no sabria definir—. No t’ho creuràs, però jo ja m’havia imaginat una revetlla en aquesta terrassa. En la meva ment he vist tots aquests terrats engalanats i vestits de festa. Com si fóssim als anys seixanta. Ho diré a la Xènia. Serà meravellós!

Es va dirigir cap a la taula on tenia el mòbil, però de sobte es va aturar i es va tombar cap a mi.

—Però celebrarem la revetlla guanyi qui guanyi, oi?

—I tant! No soc tan cabronàs!

—Per si de cas…

—Ens repartim les tasques a fer i ja està. Encara tindrem un parell de dies per organitzar-ho. A la gent ja la podem avisar. Cadascú que convidi qui vulgui, però sense passar-nos. Com a molt unes deu persones.

—Em sembla tot perfecte! Jo convidaré molt poca gent: la Xènia, el Toni i l’Adam. Ells i aquest lloc màgic… No necessito res més.

Era evident que la Gina tenia debilitat per la terrassa. S’hi passava hores. Ella no ho sabia, però jo la mirava des del menjador. Era com si aquell espai li donés calma i pau. Com si li recarregués les piles. A mi també em produïa aquell efecte.

La Gina va tornar a fer els mateixos saltets estranys d’abans, i, de sobte, sense previ avís, se’m va tirar al damunt. En rebre l’impacte em vaig incorporar, em vaig tombar cap a ella i el petó innocent que m’anava a fer a la galta va acabar explotant als meus llavis.

Va ser un petó breu, un petó insignificant, però vaig recordar el seu tacte, el seu gust… I, com si fos un flashback, em va aparèixer davant dels ulls la imatge d’una libèl·lula, la que la Gina duia tatuada una mica més amunt de l’engonal esquerre.

—Ui, perdona —vaig murmurar.

—Perdona’m tu a mi. No era la meva intenció… —I es va apartar mentre es tapava la boca amb la mà.

La Gina es va tornar a aixecar per agafar el mòbil. Suposo que estava convidant la Xènia a la revetlla. Somreia. Més que això: reia. Uns ulls brillants, una postura oberta, unes passes de banda a banda del menjador… Era la viva imatge de la felicitat. I jo no podia deixar de pensar en el petó insignificant que encara em cremava als llavis.

24

El primer àpat

Gina

Havia arribat el dia, el dia del refotut concurs. Ens van citar a la plaça de la Virreina. Em tocava ser la primera cuinera a realitzar el menú i patir el consegüent atac de nervis. Jo havia d’oferir el dinar, el Kai faria el sopar i el tercer concursant, que encara no coneixíem, oferiria el dinar de l’endemà. Així cobríem tres àpats. El menú s’elaboraria i es tastaria al restaurant del cuiner. Prèviament tots tres havíem proporcionat al programa la nostra proposta perquè no hi hagués cap problema posterior.

El Kai i jo ja estàvem al punt de trobada i allà no hi havia ningú sospitós de ser del concurs o de la tele. Em va sonar el mòbil, segurament era l’Adam que em volia desitjar sort.

ADAM

Molta merda. Sé que guanyaràs.

Visualitza-ho i ho aconseguiràs!

GINA

Moltes gràcies, amor!

Gràcies per ser-hi

Aquell penjat no hi té res a pelar

És un bon tio

Però amb tu no s’ha portat bé

Ja ho sé. Però la cosa va a dies.

Tenim una relació… peculiar

No m’agrada aquest paio!

Podem deixar de parlar d’ell?

Ara no estic per ximpleries…

Tens raó. Esborra tot el que he dit!

Que vagi molt bé, Gina!!!

Moltes gràcies.

Ja ho visualitzaré

No li vaig voler dir que el Kai tampoc el suportava a ell perquè es veurien per la revetlla i no calia crear una mala maror que, malgrat que ja existia, encara no era pública.

De sobte, es va apropar a nosaltres una noia pèl-roja amb els cabells llargs, alta i vestida amb una brusa i una faldilla negres. Es va parar a la nostra alçada i va mirar al Kai.

—No em diguis que sou del concurs Entre fogons? —va preguntar-li.

—Hòstia, no fotis, Ariadna! —va cridar el Kai—. Ets la tercera concursant?

—Doncs això sembla… —va respondre abaixant el cap com si sabés que estava a punt de girar-se tempesta.

—Us coneixeu? —vaig preguntar mirant-los com si fóssim en un partit de tennis buscant la reacció de tots dos.

Era evident que allà hi havia marro, només calia veure la cara del Kai totalment desencaixada.

—Sí… —van respondre tots dos a la vegada.

—Jo me’n vaig d’aquí! El càrrec és teu, Gina! —va exclamar el Kai mentre es disposava a marxar.

—Ni de conya! Jo vull guanyar competint, no vull que em regalin res. No tinc ni idea de què ha passat entre vosaltres, però sigui el que sigui no pot ser tan greu per enviar-ho tot a rodar.

—Tu no en saps de la missa la meitat —em va deixar anar el Kai.

—Ja ho sé, però també sé que tu no ets dels que es rendeixen.

—Ella té raó, Kai —li va dir la dona misteriosa.

—Tu calla! —va cridar ell.

—Qui és que sempre diu que a la cuina t’has de saber concentrar sense permetre que res personal interfereixi en la feina? —li vaig etzibar—. Doncs et toca predicar amb l’exemple. —El vaig agafar pel braç per aturar-lo—. No permetré que te’n vagis. A tu et toca elaborar el sopar, encara tens unes sis o set hores per desfer-te de la merda que portes ara mateix al damunt i reaccionar.

El Kai em va mirar i després la va mirar a ella.

—Tu ni et planteges abandonar, oi? —li va engegar el Kai.

—No m’ho puc permetre, ja ho saps.

—Aquí no abandonarà ningú! —vaig dir mentre em tombava cap a la dona de negre—. Jo soc la Gina.

—Encantada. Jo soc l’Ariadna.

—De quin restaurant vens? —li vaig preguntar. Havíem de saber a què ens enfrontàvem.

—Del Quina gràcia.

—Quina merda de nom! —va exclamar el Kai.

La cosa era seriosa perquè des que el coneixia, ni en la situació més rocambolesca que havíem viscut, que n’hi havia hagut unes quantes, no l’havia sentit dir mai cap paraulota. Era al davant de la gran enemiga del doctor Jekyll i míster Hyde. Aquella tal Ariadna n’hi havia fet una de grossa i, evidentment, ell encara no ho havia oblidat ni perdonat. Com a bona xafardera que era estava morta de curiositat per saber què coi havia passat entre ells, però coneixent el Kai, que era el paio més reservat de la faç de la Terra, no me’n diria ni una sola paraula.

—A veure… sou capaços de comportar-vos com dos adults durant un dia i mig? —els vaig preguntar per saber què m’esperava.

—Per mi cap problema. Ja tenim una edat i tots sabem què ens hi juguem —va respondre ella mirant al Kai.

—Ningú diria que ets adulta —li va etzibar ell. Després em va mirar—. Pots comptar amb mi, Gina.

En aquell instant van fer acte de presència un home calb, d’ulls blaus i vestit de vint-i-un botons, una dona de cabells blancs molt curts vestida amb un aire roquer i la Rosa Calamar, una famosa xef catalana. Anaven acompanyats d’un munt de gent: els càmeres, el realitzador, un tècnic de so i més gent el rol de la qual no vaig saber identificar. Per sort, van interrompre la nostra… conversa?

—Bon dia a tots. —Ens va saludar amb la mà—. Soc en Mateu Mató, cuiner i presentador del programa Entre fogons. Us presento l’Anna Saler, inspectora de la guia Michelin, i la reconeguda xef vigatana, Rosa Calamar. I ells són la Gina Petxina —va dir assenyalant-me a mi—, el Kai Romaní i l’Ariadna Ros.

Un cop fetes les presentacions pertinents vam entrar a l’Insòlit. Tots van quedar gratament sorpresos de com era el restaurant. Una sala amb molta llum, de parets blanques, mobles de tons suaus, moltes garlandes de llums clares i flors seques per tot arreu. Tot dins d’un estil que podríem titllar de boho. També van quedar encantats amb la cuina. Un espai gran i molt net que disposava de tots els estris necessaris per a un servei d’uns vuitanta comensals. Les neveres netes i organitzades amb tots els aliments ben etiquetats amb el nom i la data.

Semblava que el lloc els havia agradat. Ara tocava el torn als cuiners. A veure si érem uns justos cuiners per a aquell lloc.

Ens vam entaular per parlar del funcionament del concurs i de la gravació. Aquells tres personatges eren el jurat. Dels menús es valoraven cinc aspectes: creativitat, innovació, sabor, presentació i preu. Cada membre del jurat puntuava tots els ítems del zero al deu, i al final, el cuiner que tingués les puntuacions més altes seria el guanyador. Els altres dos concursants també tastarien el menú, però no tindrien el poder de la valoració. Les puntuacions no es revelaven fins a l’últim dia per no influenciar cap concursant. Tota aquella conversa no es va gravar, ja que no formava part d’un programa que, evidentment, no era emès en directe.

Em van apartar del grup i em van gravar mentre jo explicava quatre coses de la meva vida, com havia arribat a l’Insòlit i quines funcions hi desenvolupava. Ho vam haver de repetir diverses vegades. No em sentia còmoda davant d’una càmera, ni tan sols d’una Polaroid.

I per fi va arribar el moment esperat i alhora temut de ficar-me a la cuina i deixar-los a tots amb un pam de nas. La Xènia era l’encarregada de servir el dinar i estar atenta a qualsevol demanda o necessitat dels comensals.

Jo cuinava la meva proposta amb l’ajuda de l’Agustí. Ens hi havíem posat feia un parell d’hores perquè hi havia elements dels plats que requerien més temps d’elaboració. Les mans em tremolaven, anava a banda i banda de la cuina sense un objectiu clar i unes gotes de suor freda treien el cap pel meu front. Em faltava aire i m’estava començant a marejar quan, de sobte, vaig notar unes mans que m’agafaven pels braços.

—Tu pots! —va exclamar la Xènia.

Em vaig girar i em va veure la cara d’aclaparament.

—Estigues tranquil·la. Te’ls menjaràs amb patates —va insistir.

—La Xènia té raó —va intervenir l’Agustí—. No en tinc cap dubte. Ets molt bona.

L’Agustí era un homenet imprescindible a la cuina però que mai no opinava de res. Allò em va sorprendre. No diria que fóssim amics, ni tan sols col·legues. Resultava que les persones que tenia al meu costat creien més en mi que jo mateixa.

Vaig respirar fondo, em vaig eixugar la suor i vaig agafar el bou per les banyes. Em vaig centrar en mi, en el que volia, el que valia i el que sabia perfectament que estava capacitada per fer. I és que ho duia a la sang, no havia estat una opció; jo no havia escollit dedicar-me a la cuina, la cuina m’havia escollit a mi.

Hi havia un càmera amb nosaltres, els altres dos eren fora, a la sala, suposo que gravant la conversa que tenien els de la taula mentre esperaven.

Tot anava com havia previst. El primer plat ja estava enllestit. La Xènia i l’Agustí van sortir de la cuina rectes com si tinguessin clavat un pal al cul i van servir els cinc comensals a la vegada. Ni un error.

—Carxofa farcida de tàrtar de salmó, garota i tòfona. —La Xènia va presentar el plat.

El Carles, el sommelier, els va mostrar un sauvignon blanc, amb denominació d’origen Penedès, que maridava a la perfecció amb el primer plat.

Jo espiava des de la porta de vaivé blanca per detectar alguna ganyota o algun gest que m’ajudés a esbrinar si el plat agradava allà fora, i vaig parar l’orella per intentar pescar alguna paraula de la conversa.

—La presentació és excel·lent —va dir l’Anna Saler.

—I fa molt bona olor. Es detecta la tòfona des de lluny —va afegir la Rosa Calamar.

—Doncs som-hi, a veure si les aparences no enganyen… —va deixar anar el presentador que semblava sortit d’una pel·lícula de l’Agatha Christie.

Vaig esperar que tastessin la primera aposta mentre les meves pulsacions augmentaven a cada segon que passava.

—És realment deliciós —va dir el Kai.

—Una explosió de sabors que t’omple la boca —va dir la famosa xef vigatana.

—Sí, és perfecte —va dir la inspectora.

L’enemiga del Kai no deia res. Jo no sabia si era perquè l’invent no li havia agradat gens o perquè no volia lloar la meva obra, però ell no em va fallar. La Xènia va venir cap a la cuina amb un somriure d’orella a orella i quan hi va entrar va començar a fer una sessió d’aquells saltets nostres tan característics.

—Els està encantant! —va exclamar.

La vaig agafar pels braços i em vaig unir a la seva coreografia. Al cap d’una estona de fer el gamarús vam parar de saltar, jo vaig intentar recuperar el seny i la Xènia va tornar a la sala a esperar el moment de retirar els plats. Al cap d’un quart d’hora aproximadament la Xènia i l’Agustí van tornar amb els plats bruts. No hi havia ni una engruna del que feia una estona havia estat un tàrtar de salmó.

Van servir el segon plat. I jo vaig tornar a treure el nas per la porta de fusta.

—Cabrit de Girona a l’estil Gina, amb crema de patata i porro —va anunciar la Xènia.

—Uau! Quina bona pinta! —va exclamar el presentador—. Però avorrit.

—Ara esbrinarem quin és l’estil Gina —va afegir la Rosa Calamar.

L’Ariadna continuava en silenci. Ni gestos ni cares i ni una paraula. Seria una perfecta jugadora de pòquer.

—A tu no t’agrada res? —li va deixar anar de males maneres el Kai a l’Ariadna.

—És clar que sí.

—T’ha agradat el tàrtar? —va insistir ell.

—Estava bé.

—Sort que a tu no et deixen puntuar… —li va etzibar el Kai.

La xef vigatana va esclatar a riure.

El sommelier els va presentar el vi, un cabernet denominació d’origen Priorat, que ell mateix havia escollit per maridar aquell plat.

Després d’aquell primer comentari despectiu del presentador sobre l’aparença, tots els comensals van dir bones paraules del meu menjar. Alguns dels adjectius que vaig sentir van ser: creatiu, arriscat, saborós… I, de nou, l’enemiga principal no va dir ni piu.

Però faltava una part molt important del menú: les postres. Unes males postres podien espatllar un dinar exquisit. Només calia gastar l’últim cartutx.

—Coulant d’avellana i xocolata blanca —va anunciar per darrera vegada la Xènia mentre servia l’últim plat.

En aquest cas, el Carles va triar un cava del Penedès per acompanyar les postres.

—És curiós… —va dir el presentador.

—A veure si sona la flauta… —va dir la Rosa Calamar mentre obria el coulant pel mig amb una cullera—. I la flauta ha sonat.

—És espectacular —va dir el Kai amb els morros plens de xocolata—. Està brutal. Ja sé que hauria de reprimir els meus comentaris perquè és la meva rival, però el que és, és.

L’observava des del meu amagatall i la imatge d’aquell paio prepotent i inflexible amb la cara bruta de xocolata em va provocar tendresa. Reia i escurava el plat amb la cullera…, semblava estar gaudint.

—Aquest coulant és diferent. Hi ha alguna cosa que no sé identificar que el fa diferent… —va dir la inspectora.

La Xènia va tornar a la cuina després d’haver recollit els plats.

—Guanyaràs! N’estic segura! —va cridar un cop passada la porta típica de les pel·lícules de l’Oest.

—No corris tant. No sabem com seran els altres menús.

—Guanyaràs! —I em va plantar un petó.

Em tocava sortir de la cuina i fer acte de presència a la sala per explicar quatre coses i respondre les preguntes que em plantejaven. Tenia un càmera enganxat al cul tota l’estona que, evidentment, va venir amb mi. Només deixava de seguir-me si anava a pixar.

Vaig explicar al jurat que tots els productes utilitzats eren frescos, catalans i de proximitat, fins i tot els vins i el cava. I que el preu del menú estava fixat en trenta-nou euros. Em van felicitar per l’oferta gastronòmica que els havia preparat i que serien més explícits quan fessin públiques les valoracions.

Estava emocionada, orgullosa de la feina feta. Guanyés o no guanyés, el procés de creació, les proves i l’elaboració per a mi havien estat un aprenentatge més i el resultat més que suficient per a un restaurant com l’Insòlit. El suport de la Xènia, de l’Agustí i de l’Adam havia estat clau en tot plegat. Ells tenien raó: ja n’hi havia prou de menystenir-me.

L’equip de realització del programa va deixar el material al restaurant perquè al cap d’unes hores hi tornaven; era el torn del Kai. Ell s’encarregava del sopar.

Vaig deixar la cuina com una patena i vaig sortir per parlar amb ell i agrair-li els seus comentaris. Quan vaig travessar la porta del regne de les paelles i vaig entrar a la sala, em vaig trobar el Kai i l’Ariadna junts i sols. Vaig sentir una punxada al cor.

25

El segon àpat

Kai

La presència de l’Ariadna era un hàndicap per a mi en aquella competició. Em feia sentir vulnerable, descentrat i de mal humor. Per això vaig decidir parlar amb ella. Li vaig proposar que tinguéssim la festa en pau, i, si no era molt demanar, que fos sincera i transparent en les opinions. El joc havia de ser net.

Necessitava poder concentrar-me només en la cuina i el concurs. No em podia permetre el luxe de tenir cap fuga de pensament mentre elaborava el meu menú. Ella, evidentment, va acceptar. No li interessava crear merder.

A dos quarts de nou del vespre, puntuals com un clau, ja tenia tot l’equip del programa a l’Insòlit a punt per tornar a omplir-se l’estómac. De nou, l’Agustí i la Xènia eren al peu del canó.

De seguida em van portar a un lloc apartat de la sala i van gravar la meva presentació.

El primer plat estava llest. La Xènia i l’Agustí se’l van endur cap a la sala. No vaig poder evitar treure el nas per la porta. La Gina ja havia creat un precedent.

—Múrgola farcida de foie i cruixent de formatge —va anunciar la cambrera.

El sommelier els va presentar un vi negre de criança, denominació d’origen Costers del Segre, perfecte per maridar aquell plat.

—Quina bona olor! —va comentar la inspectora.

La Rosa Calamar es va posar a la boca un tros d’aquell bolet i va tancar els ulls. Semblava assaborir-lo amb delit. I jo m’estava posant nerviós, molt nerviós. Ningú no deia res.

—Mmm… Això és increïble —va dir la xef catalana.

—És veritat. Boníssim —va secundar-la la Gina. Li hauria d’agrair la seva opinió d’una manera especial.

—M’agrada —es va limitar a dir l’Ariadna.

—Quina efusivitat, noia! —va exclamar la Gina, que seia al seu costat.

El comentari em va fer riure i aquell so va alertar la Gina que va veure com treia el cap per la porta. Ella va somriure i em va picar l’ullet. I davant dels meus ulls va tornar a aparèixer una mica borrosa la libèl·lula tatuada.

La Gina no m’estava fallant. No hauria posat la mà al foc per ella. Dubtava si em fotria la traveta igual que el dia del saler. Fins i tot jo m’havia plantejat venjar-me’n per destrossar-me el sofregit especial. En realitat volia venjar-me per tot el que m’havia dit i m’havia fet sentir, i fer-ho de manera sonada, en aquell concurs. Però no en vaig ser capaç. Aquella dona m’inspirava un munt de sentiments i el ressentiment no era un d’ells.

La Xènia va tornar a la cuina amb el pas cada cop més accelerat. I jo vaig entrar cap a dins per comentar la jugada.

—Els encanta, Kai. Estàs triomfant! —va exclamar la Xènia.

—Encara no cantis victòria.

—No la canto, i espero no cantar-la. Jo vull que guanyi la Gina. No t’ho prenguis malament, però es faria justícia.

—Ho entenc.

Va sortir cap a fora per ajudar l’Agustí. Tots dos van tornar al cap de pocs minuts amb els plats bruts i buits i es van endur els segons. Jo vaig continuar espiant.

—Llagosta amb romesco de carbassa i pop —va anunciar la Xènia.

—Uau! Una combinació curiosa —va opinar el presentador.

El Carles, el sommelier, els va mostrar el vi que havia escollit per al segon plat: un sauvignon blanc.

—Aquest romesco és impressionant… —va dir la Gina.

—I vosaltres què en dieu? —va preguntar el Mateu Mató mentre es posava un tros de llagosta a la boca.

—Molt bo —va respondre la inspectora.

—Exquisit… —va afegir la Rosa Calamar.

L’Ariadna no va dir res. Vaig recordar que no li agradava gaire la llagosta i vaig preferir pensar que no havia opinat per no haver de fer una valoració negativa del meu plat.

La Xènia va tornar a la cuina amb cara seriosa, com si alguna cosa no anés bé.

—Què m’he perdut? —li vaig preguntar, preocupat.

—Tot són bones paraules… —I es va recolzar a la paret, sospirant.

—Ah, ja… —M’hi vaig acostar—. Et preocupa la Gina.

—L’hi estàs posant difícil.

—Va, que encara no sabem res segur —vaig dir per intentar animar-la.

I era la veritat. També havien dit coses molt positives de la proposta de la Gina. No sabríem res en ferm fins a l’endemà.

Havia arribat el moment de servir les postres. L’última oportunitat de cagar-la o de posar-me el jurat a la butxaca.

—Crema catalana —va presentar la Xènia.

—Avorrit —va dir el presentador.

—No tothom sap fer una bona crema catalana —va dir la xef catalana.

—Doncs ara sabrem si el Kai Romaní en sap —va dir el senyor calb.

Tots van clavar la cullera en el sucre cremat per trencar-lo i se la van ficar a la boca.

—Perfecta —va dir l’Anna Saler.

—Penso el mateix —va afegir la Rosa Calamar.

—És molt bona —va sentenciar la Gina.

No entenia molt bé per què ella, precisament ella, m’elogiava tant. Hauria d’haver estat més mesurada en les seves opinions. Suposo que era el seu sentit de la justícia que aflorava, volia guanyar justament.

Quan es van retirar els plats de les postres vaig anar a la sala a parlar amb el jurat, evidentment amb el càmera darrere meu. Vaig respondre totes les qüestions que volien resoldre i els vaig dir el preu que jo havia establert per al menú: quaranta-cinc euros.

Un cop satisfetes totes les seves inquietuds, van donar per acabada la gravació fins al dinar de l’endemà, moment en què l’Ariadna podria desplegar tots els seus encants.

Vaig esperar que tothom se n’anés per poder parlar amb la Gina.

—Gràcies. Et podries haver carregat la meva feina i no ho has fet —li vaig dir allargant-li la mà.

—El mateix et dic —va respondre encaixant la mà en resposta al meu gest—. Però hem de ser tan formals? Et recordo que fa unes setmanes vam compartir llit, saliva i altres fluids…

—Ostres, Gina! Sempre has de ser tan gràfica? —La vaig fer riure—. De totes maneres, jo t’ho vull agrair. Ja pensaré com.

—Mentre no sigui cap marranada… Vull dir… una recompensa sexual.

—La teva imaginació no té límits!

—Ni la teva!

Vaig riure. Havia de confessar que m’encantaven els nostres intercanvis d’opinions, si és que se’n podia dir així.

—I l’Ariadna? —va deixar anar de cop.

—Què?

—Qui és aquesta dona? I què coi t’ha fet?

—No en vull parlar.

—Però jo sí! Quasi se’n va a la merda el concurs per culpa vostra! Em sembla que em mereixo saber-ho.

Tenia raó. Li havia de parlar d’ella, però no tenia gens de ganes que m’espatllés aquell moment tan gratificant.

—Aquesta nit no.

26

El tercer àpat

Gina

Em vaig llevar com a nova. Havia dormit més de set hores seguides i feia moltes nits que això no passava. Ja m’havia tret del damunt la llosa que suposava la meva intervenció en el concurs que seria la meva sort o la meva desgràcia. Però, en realitat, el concurs no era responsable de res. El resultat depenia exclusivament de mi, de la meva creativitat, de la meva capacitat d’arriscar, de la meva vàlua i de la meva valentia. I del fet que aquell dia no m’hagués tremolat la mà i hagués executat correctament els plats.

El Kai i jo vam anar cap al Quina Gràcia per assistir a l’últim àpat. Mai no hi havíem estat, no teníem ni idea de com s’hi menjava ni de quina oferta tenien.

Suposàvem que el menú que havia preparat l’Ariadna seria al marge del que oferia al restaurant. O potser no. Ella n’era la xef i potser havia decidit promocionar alguns plats que ja hi havia elaborat.

Desitjava amb totes les forces que si jo no guanyava, ho fes el Kai. Em negava a pensar que aquella paia tan insípida pogués guanyar un títol com el que ens estàvem jugant. Segur que els seus plats eren igual de sonsos que ella. En cap moment vaig donar-li el benefici del dubte, tot i que potser després m’hauria d’empassar les paraules.

Vam entrar al restaurant. Els membres del jurat i la parafernàlia de la tele que ens acompanyaven ja havien ocupat tot l’espai. L’Ariadna era a la sala amb ells. Ens va presentar al propietari del restaurant, que era el cap de sala, i els cambrers que l’ajudarien en aquella gran ocasió. L’Ariadna es fregava les mans, mirava constantment a terra i parlava amb un to de veu baix. Semblava nerviosa. Van gravar la seva presentació i va començar l’espectacle.

Vam seure a la taula que ens havien preparat: havia de reconèixer que era impecable i que la sala em semblava espectacular. La decoració estava molt cuidada, tot pintat en tons llampants a joc amb el mobiliari i la barra de l’entrada. Tenia un to informal com el nom del local. Vam poder veure la cuina i era impressionant, fins i tot més gran que la nostra. Allà s’hi podia treballar amb comoditat.

Van venir els dos cambrers a servir-nos el primer plat.

—Raviolis de carbassó i calçots amb saltat de ceps i crema de formatge.

El cap de sala ens va presentar un pinot grigio blanc que maridava amb la primera proposta de l’Ariadna.

—Fan molt bona pinta —va dir la xef catalana. Va ficar el nas al plat i va ensumar—. I molt bona olor.

—La veritat és que són molt bons —vaig reconèixer.

—Aquesta crema de formatge és increïble —va opinar la inspectora.

—Sí. És… diferent —va dir l’homenet de l’Agatha Christie.

Les càmeres impressionaven i intimidaven. Em sentia cohibida. No comentava tot el que m’hauria agradat dir. Havia de ser políticament correcta i no podia deixar anar el munt de coses que estava callant de la dona que cuinava. El Kai va optar directament per silenciar tot el que pensava, fos bo o dolent. Aquella espècie de reunió començava a ser realment avorrida.

Jo estava asseguda de cara a la cuina i veia totes les anades i vingudes des del centre de comandament. Els cambrers es van endur els plats bruts i en un no res van tornar amb els segons. Un cambrer venia darrere de l’altre, potser massa enganxats, i en un moment determinat, el segon es va entrebancar amb els peus del primer. Durant uns segons que se’m van fer eterns l’home, que duia un plat a cada mà, va fer uns esforços titànics per no caure i sobretot per no perdre el control d’aquells plats tan preuats. Però malgrat els moviments de malabarista, no va poder evitar que un d’ells anés a espetegar contra el terra provocant una pluja de pèsols.

El senyor calb, de sobte, tornava a tenir cabells, uns cabells verds i rodonets. La senyora roquera, la inspectora, en tenia la pitrera plena. Uns altres van explotar contra el nas de la xef catalana, i jo, que em vaig notar un pes al cap, m’hi vaig trobar un calamarsó que semblava haver-se perdut. L’únic que es va salvar de l’escabetxada va ser el Kai. Ni fet a propòsit.

Ell em va mirar fixament i no vaig poder evitar posar-me a riure amb moltes ganes. Els càmeres continuaven gravant, però m’era igual. El Kai es va unir a la meva riallada. Era impossible no fer-ho. L’ocasió s’ho mereixia: quines pintes! Allò ja començava a motivar-me més. Fins aquell moment havia estat el pitjor programa de televisió del segle, però ara ja tenia una mica més de salsa. I mai millor dit.

Ràpidament ho van recollir tot. El cap de sala es va disculpar dues-centes vegades i l’Ariadna també va sortir del seu amagatall per fer-ho. Havia estat mala sort, i no em feia gens de pena, però esperava que pogués arreglar-ho i preparar dos plats més. El plat que no va acabar a terra va quedar tan remenat pels malabars del cambrer que s’havia de tornar a emplatar.

—Calamarsons amb albergínia arrebossada i pèsols —va anunciar en un segon intent el cambrer.

Ens van mostrar la proposta per maridar el peix, un chardonnay amb denominació d’origen Somontano.

—Després de tot el merder espero que almenys siguin bons —va deixar anar el presentador visiblement enfadat.

—Fan bona pinta —vaig dir en un intent d’ajudar la cuinera en problemes. Aleshores ja m’havia començat a fer una mica de llàstima.

—Tastem-los! —va dir la Rosa Calamar.

—Mmm… Són boníssims —va murmurar la inspectora—. Tot plegat ha valgut la pena. A més, feia anys que ningú no visitava la meva pitrera.

Se’m va escapar el riure. Per fi algú deia alguna cosa divertida. Potser al final no m’adormiria.

—Sí que són bons —va confirmar la xef.

—Avorrits —va intervenir el de la perruca de pèsols.

—Tu sí que ets avorrit… —vaig murmurar.

El Kai em va fotre un cop de peu per sota de la taula perquè evités fer aquells comentaris. Em coneixia i sabia que quan jo explotava ho feia de debò. Vaig decidir fer-li cas i silenciar la meva impulsivitat.

I per fi van arribar les postres.

—Tiramisú —van anunciar per última vegada els cambrers.

Segurament s’estaven morint de ganes de marxar d’allà, tancar-se en un armari i llançar-ne la clau.

Per acompanyar el pastís van servir un vi blanc dolç que hi maridava a la perfecció.

En acabat l’Ariadna va fer acte de presència a la sala per respondre totes les preguntes requerides i va establir el preu del menú en trenta-cinc euros.

Ja havíem presentat les tres propostes, el jurat ja les havia tastat i només faltava conèixer el veredicte final.

Qui s’emportaria el premi al millor cuiner o cuinera del barri de Gràcia de Barcelona?

Aquells tres personatges es van retirar a deliberar. Nosaltres vam sortir al carrer a esperar. Érem en plena plaça del Sol. Em sentia com si esperés el resultat d’un test d’embaràs. I m’estava posant cada vegada més nerviosa. Vaig mirar el Kai i ell també semblava tenir aquell test a les mans.

—Alea jacta est. Ja no podem fer res més —vaig dir.

—I no has trepitjat cap idioma. —Va riure—. Tens raó. Ja està tot el peix venut.

—També podríem fer un concurs de frases fetes…

—Estàs fatal. Ho saps?

—És clar! Per això soc tan adorable.

Al cap d’una estona el jurat va sortir del restaurant. En Mateu Mató, presentador del concurs Entre fogons, duia un taló enorme entre les mans. Els de l’equip de la tele ens van col·locar drets davant d’ells. Van voler gravar el veredicte final a l’exterior per donar més vida al programa i així la gent que passejava per la plaça es podia aturar per ser testimoni del que estava passant allà.

—Gina Petxina, Kai Romaní i Ariadna Ros —va començar l’homenet—. Aquí hi ha escrit el nom del guanyador o guanyadora del concurs d’aquesta setmana. Però abans de dir el nom m’agradaria explicar el perquè d’aquesta elecció. —En Mató va fer una pausa dramàtica que quasi em va provocar un infart—. Per ser arriscat, creatiu, exquisit, amb una presentació impecable, productes de proximitat i per aconseguir una potent explosió de sabors en boca, el millor cuiner o cuinera del barri de Gràcia és… la Gina Petxina.

No m’ho podia creure! La Xènia es va llançar al meu damunt cridant com una boja. Vam començar a fer el nostre ritual dels saltets fins que el senyor calb de la pel·li de l’Agatha Christie es va acostar a mi i em va donar un val de cinc-cents euros per gastar al mercat de la Llibertat i el taló de cinc mil euros per a mi. Encara no m’ho podia creure.

—Enhorabona, Gina —va dir la Sol, que havia vingut per conèixer el guanyador—. A partir de demà ets la xef de l’Insòlit.

—Moltes gràcies, Sol. Sé que per a tu és difícil.

—Una promesa és una promesa.

—I jo et prometo que ho faré de conya. I espero que el Kai també exerceixi de xef al meu costat.

—Això ja és cosa vostra.

La Sol es va allunyar d’allà i es va acostar al Kai. De sobte, algú em va abraçar per darrere. Em vaig espantar i em vaig tombar de cop amb la intenció de fotre-li un mastegot a qui fos. Em vaig trobar amb la cara de l’Adam. Sense dir res em va fer un petó i em va estrènyer ben fort.

—Sabia que ho aconseguiries.

—Doncs a mi encara em tremolen les cames.

—T’ho mereixes!

—Gràcies, Adam!

Aleshores vaig veure l’Agustí, que era amb la Xènia, i m’hi vaig apropar.

—Felicitats, Gina —em va dir.

—Sense tu no ho hauria aconseguit. —I em vaig tombar cap a la Xènia—. I sense tu tampoc. —Els vaig fer una abraçada a tots dos—. Moltes gràcies, nois!

Però a qui realment volia abraçar era al Kai. Però no m’atrevia perquè no sabia quin humor el rondaria. Havia perdut el concurs i a sobre havia vist l’Adam, que li queia com el cul. El vaig mirar i vaig esperar que ell fes el mateix. Aleshores m’hi vaig anar acostant a poc a poc, volia comprovar si ell acabava de fer les passes que ens separaven. I les va fer. Quan érem a tocar l’un de l’altre, no vaig poder resistir-m’hi i el vaig abraçar. Ell hi va respondre tímidament. I amb aquell gest, una bafarada de la seva colònia em va embriagar i em va transportar a la nit del delicte. La reconeixeria on fos. Em vaig quedar embadalida recordant el seu cos nu.

—Enhorabona, Gina. T’ho mereixes —va interrompre la meva memòria.

—Moltes gràcies, Kai. Encara no m’ho crec —vaig contestar amb veu de bleda.

—Doncs creu-t’ho perquè has fet una feina impressionant. Quan vaig tastar el tàrtar em vaig començar a acollonir, però quan vaig clavar queixalada al xai ja vaig saber que no hi tenia res a pelar.

—De debò? —Encara estava mig atordida.

—I tant!

—Què dius! Tu el que vols és veure les sis temporades de Sexo en Nueva York per poder continuar criticant les dones. —Ja tornava a ser jo.

27

El petó no equivocat

Kai

Estàvem a punt per celebrar la nit més màgica de l’any. Havíem tingut dos dies sencers per preparar una revetlla molt especial, ja que la Sol ens havia donat festa. Li devíem fer pena perquè, un cop acabat el concurs, tots dos estàvem esgotats; suposo que ens van sortir tots els nervis de cop i en forma de cansament. L’Insòlit tornaria a obrir el dia de Sant Joan.

Vam vestir la terrassa de festa. Garlandes de totes formes i mides a banda i banda del terrat, fanalets penjats i llums de colors. Vam preparar una taula amb canapès i entrants freds que, evidentment, havíem elaborat nosaltres, i amb un bon assortit de begudes amb alcohol i sense. En un racó vam instal·lar un equip de música petit però potent (nosaltres érem de la vella escola), i al costat vam deixar preparades un munt de bengales per encendre més tard.

La Gina portava un vestit de tirants curt amb un estampat floral que semblava nou, res a veure amb els bunyols que sempre es posava. I s’havia maquillat una mica, però no excessivament. No traïa el seu estil ni qui era ella. Estava adorable i preciosa.

Jo, en canvi, em sentia l’home menys atractiu de la Terra. No vaig voler vestir elegant, vaig voler deixar anar el meu cantó més espontani i menys seriós i em vaig posar una samarreta negra i uns texans blaus desgastats. No em vaig untar ni gota de gomina deixant els meus cabells lliures. Quan la Gina em va veure va fer una cara estranya; ulls oberts i boca grossa i inutilitzada per parlar, fet inusual en ella. Era una expressió com de sorpresa, però no vaig saber desxifrar si era bona o dolenta.

—Gràcies a Déu que saps vestir com una persona normal! —va exclamar—. Fins ara només t’havia vist amb vestit, uniforme o pijama. Ja era hora que vestissis com un noi de la teva edat.

—El mateix et dic. És el primer cop que portes roba que no està esparracada. —Em vaig posar a la defensiva—. Estàs preciosa. —No vaig poder evitar dir-l’hi.

—Gràcies. Tu tampoc no estàs gens malament…

Vaig sentir papallones a l’estómac, com quan tenia quinze anys. Però ja en tenia uns quants més i molta més experiència en aquelles situacions. Per què coi m’importava tant el que em digués aquella dona?

La Gina es va recolzar a l’ampit i mentre es tocava els cabells va observar tots els altres terrats, que també estaven vestits de festa.

—És perfecte. —I va sospirar.

Estàvem esperant que arribessin els convidats, tan sols cinc o sis persones. La Gina va posar música mentre se servia una copa de vi blanc i me’n servia una altra a mi. Va començar a moure’s al ritme de la cançó que sonava mentre es mullava els llavis amb el vi.

I jo no podia deixar de mirar-la.

Ballava contornejant els malucs mentre amb una mà aguantava la copa i amb l’altra marcava el compàs. Era com un imant que m’atreia poderosament. Em moria de ganes de tornar a tastar aquells llavis que per primera vegada havien adoptat un to rosat. M’hi vaig anar acostant fins que ella va aixecar el cap i va ser conscient de la poca distància que hi havia entre nosaltres. La Gina em va mirar i va parar de ballar. Les nostres boques s’anaven acostant a poc a poc, érem només a un mil·límetre l’un de l’altra, i jo no vaig poder reprimir durant més estona el desig que em cremava per dins.

—Si no m’atures, ja no hi haurà marxa enrere —vaig xiuxiuejar.

Li vaig apartar els cabells de la cara i la vaig besar, primer amb tendresa, delicadament, i després amb una urgència desbocada. Ella va respondre al petó amb ganes. Tot el seu cos estava responent a ell, però aleshores va sonar el timbre.

Aquell so ens va alertar del que estàvem a punt de fer i ens vam separar instintivament. Tots dos vam abaixar el cap, per vergonya o per culpabilitat. Passats uns segons, en veure que ella no deia res i la meva esperança que es tornés a acostar a mi i engegués a la merda la festa s’esvaïa, vaig anar a obrir la porta.

Al cap d’un minut vaig tornar a la terrassa seguit de l’Adam. Ell la va abraçar i li va fer un petó als mateixos llavis que jo acabava de tastar i que ella s’havia tornat a pintar. La Gina em va mirar buscant-me els ulls i jo vaig preferir apartar-los i servir-me una altra copa de vi. La nit seria llarga.

Va tornar a sonar el timbre i per sort era la Clara. Estava impressionant: duia un vestit vermell arrapat que li resseguia tot el cos sense deixar res en mans de la imaginació. Em va fer un petó de color vermell passió que em va deixar sense aire. La vaig agafar de la mà i la vaig conduir cap a la terrassa no fos cas que ens perdéssim pel camí.

De seguida van arribar la Xènia, el Toni i l’Albert, un amic meu. Vam fer les presentacions pertinents i vaig servir begudes a tothom.

La música sonava, algú ballava, altres menjaven i tots bevíem. Se sentien incansables espetecs de petards mentre el cel negre s’omplia de mil colors brillants que esclataven contra l’infinit. Allò ja era oficialment la revetlla de Sant Joan.

Vaig observar com la Gina jugava amb les bengales. Ella i la Xènia semblaven dues nenes petites. Reien mentre dibuixaven formes a l’aire. Em va mirar, i la vaig saludar amb la copa per dissimular l’enxampada, però, de sobte, la Clara es va interposar entre les nostres mirades. Amb el dit índex a la meva barbeta em va tombar el cap fins a la seva boca i em va fer un petó. Estava incòmode i perdut. No sabia què sentia ni què volia…

Però a qui coi volia enganyar? Sabia perfectament què sentia, malgrat que necessités ignorar-ho. Estava clar que la Gina no sentia el mateix que jo malgrat que aquell petó em digués el contrari. Però hi havia l’Adam, i ella n’estava enamorada.

Jo no li havia promès res a la Clara. Només era una història que no sabíem fins on arribaria. No ens havíem plantejat un futur, només ens deixàvem portar. Sense etiquetes. Potser era la dona de transició? La Gina diria que sí amb tota seguretat, si és que aquell terme existia en el món masculí.

La Clara no em deixava sol ni un moment. No parava de tocar-me, com si estigués marcant territori, i jo m’estava començant a atabalar.

La Gina i la Xènia estaven xerrant una mica apartades. Després de jugar amb les bengales s’havien quedat en un racó de la terrassa ballant. S’anaven dient coses a l’orella i jo estava impacient per saber si li havia explicat el que havia passat. Esperava que en qualsevol moment la Xènia em mirés. Això voldria dir que el meu nom havia sortit a la conversa, però no va passar. I elles van continuar ballant.

No podia permetre que el petó em bloquegés. El vaig aparcar en algun racó del meu cervell de difícil accés per poder tornar a la meva vida. Vaig agafar la Clara per la cintura i la vaig fer ballar.

Enmig del ball va sonar el campanar d’alguna església propera recordant-me que havia arribat l’hora de les postres. Vaig demanar a la Gina que m’acompanyés a buscar la coca i el cava. Vam estar en un absolut silenci els pocs minuts que vam estar remenant la cuina. Dubtava de si parlar del que tots dos érem conscients que havíem de parlar o si deixar-ho córrer i fer com si no hagués passat. No vaig poder aguantar més i li vaig agafar la mà perquè parés de trastejar amb les copes. Necessitava buidar el pap.

—Gina, jo…

—No diguis res, Kai.

La Gina va deixar anar les copes i es va llançar al meu damunt. Li vaig tornar a sentir el tacte dels llavis, l’olor i el gust. La vaig tocar per sota del vestit, ella va gemegar. Em va acariciar la bragueta i el meu penis va respondre ràpidament. M’estava fotent a mil.

Estàvem a punt de fer l’amor a la cuina de casa amb cinc persones esperant-nos a la terrassa per brindar. Però ens era completament igual fins que vam sentir el soroll d’un vidre que es trencava. Tots dos ens vam girar i vam veure la Clara a la porta de la cuina. Tenia la boca oberta de bat a bat i li acabava de caure un got a terra, suposo que en veure la imatge que tenia al davant.

La Gina i jo ens vam separar ràpidament i ens vam arreglar la roba i els cabells per donar un to de dignitat a aquell moment.

—Que idiota que soc! Com pot ser que no me n’hagués adonat? —va cridar la Clara mentre girava cua per sortir d’allà.

Em vaig quedar paralitzat.

—Hòstia! —va exclamar la Gina—. Em sap greu, Kai!

Vaig seguir la Clara, però va marxar tan de pressa que no la vaig poder atrapar. Quan vaig tornar a la cuina la Gina ja estava agafant la coca per tornar a la terrassa. No ens vam ni mirar, vaig agafar les copes i l’ampolla de cava i vam fugir de l’escenari del delicte sense dir ni piu.

Vam servir coca i cava per a tothom, vaig parar la música i vaig aixecar la copa disposat a fer un brindis.

—Primer de tot us vull donar les gràcies a tots per ser avui aquí. També us volia agrair la vostra ajuda en el desenvolupament del concurs de cuiners perquè sé que d’una manera o d’una altra tots hi heu tingut un paper important. I dit això, vull felicitar la Gina per ser la guanyadora del concurs, per ser la nova xef de l’Insòlit i per fer-me la vida impossible a partir de demà.

Ens vam mirar i ella va somriure.

—Gràcies, Kai! Espero fer-ho millor que tu! —va exclamar, i, evidentment, els presents van esclatar a riure—. Que no costarà gaire!

Suposo que tots dos intentàvem desdramatitzar el que acabava de passar a la cuina per poder continuar endavant amb la nit i amb la nostra relació. Fos la que fos. No gosava posar-li un nom perquè ni jo mateix sabia què hi havia entre nosaltres. Però el que sabíem era que havíem de compartir pis, feina i cuina, i ens ho volíem posar fàcil.

—T’ho mereixes, Gina. No havia conegut mai cap dona com tu; ets valenta, divertida i original. Ets un tsunami. I era evident que el teu menú seria com tu, arriscat, creatiu i una explosió de sabors multiplicada per mil. —Vaig mirar la Gina i vaig aixecar la copa—. Per la Gina!

—Per la Gina! —van repetir tots.

Vaig veure com em mirava la Xènia. Segurament m’estava llegint els pensaments i els sentiments. M’hi havia apropat molt últimament i no li podria amagar gaire temps el que sentia.

L’Adam em mirava amb una cara estranya. Segurament l’infidel no em suportava i si n’hagués tingut l’oportunitat, hauria vomitat després de sentir les meves paraules.

La Gina em mirava fixament. Potser estava intentant esbrinar què coi ens havia passat en aquella cuina, però en realitat no tenia ni idea del que li estava passant pel cap. I hauria pagat el que fos per descobrir-ho.

Vaig intentar parlar amb la Gina diverses vegades, però era evident que m’evitava, sentia que em defugia. Es va enganxar a l’infidel com una paparra i no es va tornar a acostar a menys de dos metres de distància de mi en tot el que va quedar de nit.

La que sí que ho va fer va ser la seva amiga.

—Fins al moll de l’os, eh! —em va etzibar la Xènia.

—Com dius?

—Que n’estàs pillat, que tens el cor robat, enamorat, encaterinat, encapritxat…

—D’acord, d’acord, ja ho he entès! —vaig exclamar per tallar-la.

—I?

—Què?

—Ostres, Kai! Això sembla un diàleg de sords… —La Xènia es va posar les mans al cap—. Penses deixar que aquell imbècil la torni a enganyar? No penses fer res? Per exemple dir-li el que sents…?

—De què serviria? —vaig murmurar.

—Què vols dir?

—Que suposo que la Gina està enamorada de l’Adam. I jo no hi puc fer res.

—No n’està enamorada, però l’hem d’ajudar a fer que se n’adoni. Aquestes coses li costen, a la inventora de paraules…

—Jo no penso fer res més.

—Res més? Què et passa, Kai?

—M’ha sorgit la possibilitat d’anar-me’n a París a fer un curs amb un reconegut xef francès… i m’ho estic plantejant —vaig dir abaixant el cap.

—Em prens el pèl?

—Necessito marxar d’aquí.

—Però per què?

—Tinc els meus motius.

—Que evidentment no compartiràs amb mi… Per què ets tan refotudament reservat? La Gina ho sap?

—No sabia si caldria explicar-l’hi. El curs comença en un parell de dies i he de prendre una decisió.

—I de què depèn aquesta decisió? —La Xènia em va mirar als ulls—. O més aviat… de qui depèn?

—Tu què creus? —vaig xiuxiuejar mentre acostava els llavis a la meva copa de vi i observava aquella noia rossa amb el vestit estampat de flors que esquivava la meva mirada.

28

La resposta

Gina

Què collons havia passat en aquella terrassa? I a la cuina? Què significava el brindis? I què coi em passava? La part racional del meu cervell m’estava bombardejant amb un munt de preguntes que la part emocional no sabia respondre. Tenia el cap com un bombo i el cor fet un embolic. Per evitar temptacions, problemes o el que fos allò, vaig anar a dormir a casa de l’Adam arriscant-me a fer tard a la feina el primer dia que exercia de xef.

Em vaig despertar amb un mal de cap horrorós i amb la necessitat urgent de parlar amb la Xènia, però tenia el dia lliure, i jo no podia callar més aquella bomba.

GINA

Necessito parlar amb tu!

XÈNIA

Ostres, Gina! No fotis!

És massa d’hora per pensar…

Ahir em vaig enrotllar amb el Kai

Què? Com? Quan? On?

A la terrassa…

A la terrassa?

I a la cuina…

Què? Pots fer el fotut favor d’explicar-m’ho bé?

No tinc temps. Faig tard!

Però si encara és d’hora!

Soc al Clot, a casa de l’Adam

Fem un cafè al Tramuntana abans que entris?

Fet!

Agafa un taxi! Així arribaràs abans!

Tinc 5.000 euros per gastar en taxis

La nit anterior havia arribat a casa de l’Adam desconcertada i en xoc. No vam follar, i no perquè ell no ho intentés, sinó perquè a mi no em venia de gust. Li vaig dir que estava cansada; una altra de les coses que les dones fingim al llit i que hauria d’explicar al Kai i que de segur que ell negaria que li hagués passat mai. I per què coi pensava en ell en aquell moment?

Ja no sabia què volia ni què desitjava, o més aviat a qui desitjava.

L’Adam s’estava dutxant, entrava més tard a treballar.

—Me’n vaig! —vaig exclamar mentre treia el cap per la porta del lavabo.

—Ja?

—Sí. No vull fer tard el primer dia de la meva nova vida.

—Molta sort, xef! Deixa’ls a tots amb un pam de nas!

En vint minuts entrava per la porta del Tramuntana. La Xènia estava asseguda en una taula amb un cafè i mossegant-se les ungles.

—Ha pogut més la xafarderia que la son, eh? —li vaig engegar.

—Buida el pap d’una vegada! Porto més d’un quart d’hora fent càbales.

—Ahir al vespre, mentre us esperàvem, ens vam fer un petó a la terrassa. Però un senyor petó! I hauríem continuat si no hagués sonat el timbre… Era l’Adam.

—Us va enxampar?

—No, ell no!

—Ell no? Algú us va enxampar? Collons, Gina, estàs molt misteriosa! Deixa-ho anar tot! M’agafarà un infart!

—En aquell moment no ens va enxampar ningú, però després, quan vam anar a la cuina a buscar la coca i el cava, ens vam tornar a enrotllar.

—Sabia que passaria! Era inevitable!

—No sé què ens va passar! Érem com dos imants. —Vaig sospirar recordant el que vaig sentir—. Estàvem a punt de follar damunt del marbre quan la Clara va entrar a la cuina.

—No fotis! La Clara?

—Sí, nena…

—I?

—I res… Ella se’n va anar fotent un cop de porta que va fer tremolar les parets i el Kai va fer aquell brindis tan…

—Adorable? Una declaració d’amor en tota regla.

—Tu flipes. Jo no vaig veure una declaració enlloc i menys d’amor.

—Dona, has de saber llegir entre línies!

—Doncs quina merda de declaració si era un jeroglífic!

—N’estàs enamorada?

I allà tenia la pregunta que més temia, perquè ni jo mateixa en sabia la resposta.

—Estic feta un embolic. Hi ha l’Adam, però el Kai…

—Estàs cagada de por. Tan cagada que has fugit a dormir el més lluny que has pogut del seu llit per si de cas… Obre els ulls d’una vegada i llança-t’hi! Què li diràs quan el vegis?

—No en tinc ni idea.

I vaig marxar del Tramuntana amb el cul tan contret que em costava caminar. Quan vaig arribar a l’Insòlit el Kai ja hi era. De seguida que vaig posar un peu a la cuina vaig notar els seus ulls clavats damunt meu. Jo no m’atrevia a mirar-lo, ni sabia què dir-li… Per sort ell va trencar el gel.

—Benvinguda, xef. Soc a les teves ordres —va deixar anar.

—Gràcies, Kai. Però ja et vaig dir que si jo guanyava, volia que féssim les coses junts. Si tu hi estàs d’acord, és clar.

—I tant! Però el càrrec és teu.

—Havia pensat que podríem començar per elaborar uns menús nous amb les nostres propostes del concurs. Com ho veus?

—Em sembla perfecte —em va xiuxiuejar a cau d’orella.

El seu alè em va eriçar la pell. L’olor de la seva colònia em va obligar a fer una inspiració profunda mentre tancava els ulls. I vaig començar a suar. Em movia per la cuina com si portés xanques. Intentava no tocar-lo, ni tan sols fregar un mil·límetre de la seva pell.

Vam continuar treballant fingint que tot estava bé. En un moment donat vaig voler agafar la carpeta dels proveïdors, que era al prestatge del damunt d’on ell preparava un romesco. El Kai es va adonar que no hi arribava i me la va apropar. Les nostres mans es van tocar. Tots dos vam saltar com si ens haguéssim enrampat. I ens vam mirar.

—Gina, jo…

—No diguis res.

—Necessito parlar del que va passar ahir.

—Kai…

—M’agrades, i molt. Podria enamorar-me de tu… —El Kai va abaixar el cap.

—Jo estic feta un embolic. Tu també m’agrades molt, però hi ha l’Adam…

—L’Adam? —Em va tallar el Kai—. Si l’has enganyat! —Semblava emprenyat.

—Ja ho sé! Mai no havia fet una cosa així i no me’n sento orgullosa. No tinc ovaris ni de mirar-lo als ulls.

—Ell t’ha enganyat a tu, i tu a ell. La vostra relació és una merda!

—Has dit «merda»? Tu has dit «merda»?

—L’estimes? —El Kai va ignorar el meu intent de desdramatitzar l’escena amb una pregunta trampa.

—Ara mateix no sé res!

—Però el que hi ha entre nosaltres no ho podem ignorar.

—No sé què és el que hi ha entre nosaltres… Necessito temps.

En aquell moment va sonar la campaneta de la porta del restaurant: algú hi havia entrat. Era estrany perquè encara no era l’hora de dinar, ni tan sols per als guiris. El Kai va sortir de la cuina a rebre el visitant. Trigava a tornar i vaig decidir treure el cap per la porta blanca. La imatge que vaig veure no em va agradar.

L’Ariadna i el Kai estaven parlant. Estava clar que entre ells havia passat alguna cosa que l’havia marcat i no el deixava avançar. Potser aquella dona era el motiu pel qual ell s’amagava darrere d’una cuirassa de gel per protegir-se de qualsevol atac que fes que es mostrés vulnerable.

Quan el Kai va tornar a la cuina no vaig poder reprimir més la pregunta que feia temps que ell no volia respondre.

—Qui coi és l’Ariadna? —vaig preguntar de males maneres.

El Kai va inspirar, va sospirar i va alçar el cap.

—És la meva dona —va deixar anar.

—Què? —No m’ho podia creure—. La teva dona?

—Sí, la meva dona.

—Estàs casat? I com t’atreveixes a jutjar-nos als altres? —Jo estava flipant.

—Estem separats.

—És el mateix! Tots sou iguals! L’Adam, tu…

—Ni de conya! Jo no he enganyat ningú perquè fa mesos que no estem junts, malgrat que ella no se’n faci a la idea.

—I per què no m’ho havies dit?

—Perquè no hi ha res a dir! —va cridar.

El Kai va començar a caminar d’un cantó a l’altre de la cuina. Tenia els ulls ben oberts i els llavis tensats.

—Què va passar?

—La vaig enxampar al nostre llit follant amb el meu millor amic. —El Kai va abaixar el cap.

—Hòstia, Kai! Que fort! —Vaig acostar-m’hi per abraçar-lo, però no m’ho va permetre—. Per això ets tan implacable amb el tema de les banyes.

—Exacte! No suporto les mentides ni les traïcions. Em va costar molt refer-me d’aquell cop. Vaig perdre la dona i el meu millor amic a la vegada. El món em va caure al damunt i la feina va passar a ser el més important de la meva vida. Em vaig tornar inflexible i desconfiat, fins que et vaig conèixer.

—Kai, no justifico el que et van fer, ni de bon tros, però les persones ens enamorem, les persones tenim pors, i les persones la caguem, i la caguem molt i moltes vegades. Per això les persones també perdonem.

—No puc perdonar-los.

—Potser has d’aprendre a fer-ho per poder continuar endavant. Tot això et bloqueja, no et deixa avançar.

—Segurament tens raó, però no puc!

—Jo també acabo d’enganyar l’Adam, i és la primera vegada a la vida que ho faig.

—I jo no et perdonaria.

—Ja ho sé. Però no pots viure amb la por que et tornin a enganyar.

—Ni tampoc es pot viure amb els ulls tancats tal com fas tu.

—Jo estic bé així… —vaig dir i amb aquella frase vaig dictar sentència.

El Kai es va començar a treure l’uniforme.

—Què fas?

—Me’n vaig.

—Què vol dir que te’n vas? —Jo no entenia res.

—M’han ofert anar a París a fer un curs que imparteix el xef Bastian Bernard. És una gran oportunitat que no puc deixar perdre. —De sobte, vaig notar com es descompensaven els batecs del meu cor i un cansament brutal em posseïa—. I no em puc quedar aquí. Així no. No després de saber el que sents.

—I te’n vas ara?

—Pensava fer tota la jornada amb tu, Gina, i després prendre una decisió. Però és absurd mirar cap a una altra banda. Ja he pres la decisió, i no puc quedar-m’hi més. —El Kai va abaixar el cap—. Així tindràs temps per organitzar la cuina a la teva manera sense que jo et condicioni en res.

—Però jo no vull organitzar la cuina sense tu.

—Doncs ho hauràs de fer.

Vaig notar un mareig, i un plor a punt de vessar, però no permetria enfonsar-me davant d’ell. Em parlava sense mirar-me a la cara. Es despullava matusserament, com si tingués pressa per sortir d’allà. I jo no sabia què fer ni què dir… No sabia si m’estava equivocant i havia d’aturar aquella fugida. Però no en vaig ser capaç.

—Quan tornaràs? —vaig preguntar, temorosa.

—El curs dura un mes i mig, però potser m’hi quedo una temporada.

—Estarem en contacte?

—T’ho prometo.

I em va embolcallar amb aquells braços que segurament trobaria a faltar, impregnant el meu uniforme de l’olor inconfusible de la seva colònia, deixant-me orfe en una cuina que, de sobte, es va fer enorme i buida, i amb unes ganes boges de plorar a raig.

29

La libèl·lula

Kai

Havia de fugir, no podia fer una altra cosa. Ho vaig explicar tot a la Sol i li vaig dir que necessitava allunyar-me de l’Insòlit, del pis, de l’Ariadna…, però sobretot de la Gina. N’estava completament enamorat. I la seva resposta va ser que necessitava temps, que no sabia què sentia, que estava feta un embolic… Si la seva resposta hagués estat una altra, jo no me n’hauria anat. Però no suportava la idea de veure-la cada dia, compartir pis, compartir cuina i saber que continuava amb l’infidel. Vaig preferir retirar-me amb l’esperança d’oblidar-la.

Ja feia més d’un mes que era a París i no ens havíem enviat ni un sol whatsapp. Tots dos havíem trencat la promesa, però si volia oblidar-la, no podia tenir-hi cap mena de contacte.

Malgrat el temps i la distància no deixava de pensar en ella; en els seus ulls foscos i brillants, en els seus cabells rossos, en les samarretes destenyides i trinxades, en la libèl·lula tatuada a la pell… I no parava de reviure aquell petó a la terrassa la nit de Sant Joan, el tacte dels seus llavis, el sabor de la seva boca, l’olor dels seus cabells…

La Sol i la Xènia eren els lligams amb la meva vida allà. Una m’explicava com anava tot pel restaurant, i l’altra em mantenia informat de la vida de la Gina malgrat li havia prohibit fer-ho.

Sabia que el restaurant rutllava perfectament. La Gina havia elaborat uns menús nous i havia canviat l’oferta gastronòmica de la carta. El cuiner que em substituïa funcionava bé i havien connectat a la perfecció. I sabia que ella continuava la seva història amb l’Adam.

Tot allò em feia pensar que ningú no em trobava a faltar, que no em necessitaven i que em podia quedar per terres franceses. El segon dia de trepitjar aquell país ja m’havia enamorat de París. Assistia a un curs molt potent i havia conegut gent força interessant i curiosa. Necessitava temps per oblidar-me del tsunami que vivia a casa meva. Quan acabés el curs em quedaria una temporada més a la ciutat de la llum.

En aquell moment em va sonar el mòbil.

XÈNIA

Com estàs, franceset?

KAI

Inflant-me a creps

Hahaha. Quan tornes?

No ho sé…

Què vol dir que no ho saps?

Quan s’acaba el curs?

D’aquí a dues setmanes,

però em quedaré uns dies més

Què vol dir uns dies més?

Uns mesos

Ets boig?

A Barcelona no m’hi espera ningú i jo necessito temps

Temps per a què?

Ja saps per a què

El que has de fer és tornar cagant llets!

No puc!

És clar que pots i ho has de fer!

Per què?

Perquè estimes la Gina i ella a tu

T’ho ha dit ella?

I ara!

Llavors?

Encara no ho ha verbalitzat en veu alta,

però t’asseguro que està enamorada de tu

Xènia, no hi insisteixis…

Des que te’n vas anar que està apagada,

no fa monòlegs, està com absent…

Mira si està fotuda que ja no s’inventa paraules.

No és ella!

Encara està amb ell?

Sí, encara està amb aquell imbècil,

però jo sé que ja no l’estima

Com ho saps?

Ja no el mira com abans,

passa moltes nits al teu pis sola,

no parla d’ell, només parla de tu…

No se li il·luminen els ulls quan el veu…

I mil símptomes més d’indiferència

No vull tornar a passar-ho malament

La conec com si l’hagués parit! Has de tornar!

Em va demanar temps…

Està cagada de por i tu també

No he rebut ni un whatsapp d’ella…

Ella tampoc n’ha rebut cap teu

Però és ella la que necessitava temps,

i si no m’ha dit res, entenc que encara

en necessita o que no vol res de mi.

Així que…

No em donaré per vençuda

Jo ja ho he fet…

30

Les festes de Gràcia

Gina

Ja érem a mitjan agost. Feia més d’un mes i mig que el Kai se n’havia anat a París. Jo no havia tingut ovaris per enviar-li cap missatge, però era millor així. Ell tampoc s’havia molestat a contactar amb mi. Segurament la distància havia estat l’oblit. Suposo que marxar va ser la seva reacció a tot el que havia passat; que jo hagués guanyat el concurs i fos la nova xef de l’Insòlit, que l’Ariadna reaparegués i que ens haguéssim tornat a embolicar.

El trobava a faltar, i molt, però no ho reconeixeria mai. A les nits mirava la «nostra sèrie», la que hauríem d’haver mirat junts per criticar i gaudir d’una bona batalla de sarcasme, i hi havia un buit al sofà. Ell hauria tret suc de cada capítol. Als matins no hi havia ningú que em clavés l’esbroncada per deixar el lavabo fet un fàstic. A la cuina de l’Insòlit enyorava un company amb qui discutir, crear un menú nou o tirar-me ous pel cap. A la terrassa, a aquella terrassa màgica, ara observava sola la vida dels altres. I a la cuina de casa, cada vegada que mirava el marbre em pujaven uns fogots que molts cops m’obligaven a masturbar-me. Cada racó del pis em recordava a ell; el raspall de dents, la colònia, la seva tassa de cafè… Hi havia mil motius al meu voltant que m’obligaven a recordar-lo.

I no sabia quan tornaria.

A l’Adam no li vaig explicar res. Vaig pensar que no calia emmerdar la nostra història per una cosa que no anava enlloc, però ja no podia més! Potser era per egoisme, per treure’m del damunt la culpabilitat o perquè em sentia bruta, però necessitava ser sincera amb ell. A la nit faria esclatar la bomba. I que passés el que hagués de passar. Jo ja no sentia el mateix per l’Adam; l’estimava, sí, però no de la mateixa manera que feia uns mesos. Tot havia canviat. I era just que ell ho sabés.

Eren les mítiques festes de Gràcia, amb la consegüent explosió de colors, de sons, de gent i de rauxa que inundava el barri. Tots els carrers es vestien per al concurs; era una tradició de molts anys. Els veïns engalanaven els carrers amb temàtiques que giraven al voltant d’ironies sobre aspectes d’actualitat, espais exòtics i encantats o la recreació de la història local barcelonina, i centenars de milers de persones d’arreu visitaven el barri durant aquells dies.

Havíem quedat amb la Xènia i el Toni per anar al carrer de Tordera on hi tocava un grup que feia versions dels anys vuitanta i noranta. Ens trobàvem en plena onada de calor, en un concert en un carrer estret i enmig d’un munt de gent ballant. La cervesa i un ventilador petit a piles eren la meva salvació. La Xènia se’m va acostar i em va parlar a cau d’orella.

—Què fas amb això?

—Això m’està salvant la vida —vaig dir assenyalant el trasto amb aspes que tenia a la mà.

—Em referia a l’Adam. Engega’l a la merda d’una vegada. No n’estàs enamorada.

—I tu què coi saps?

—Ho sé. I tu també ho saps. I quan ho reconeguis potser ja serà massa tard.

—Quan reconegui el què?

—Va, Gina… París no és tan lluny.

—És a la mateixa distància que Barcelona de París —vaig dir fent un glop ansiós al got de plàstic—. És ell qui se’n va anar.

—Perquè tu el vas rebutjar!

—No és veritat. Jo estava feta un embolic… —vaig dir llançant el got a una paperera.

—I ara? —va insistir.

—Ara necessito una altra birra perquè m’estic desfent.

Vaig buscar a la meva bossa monedes soltes per comprar una cervesa a la barra improvisada del carrer. No hi havia ni rastre de diners. M’havia deixat el moneder a casa. Vaig acostar-me a l’Adam, que estava xerrant amb el Toni, i vaig posar la mà a la butxaca de les seves bermudes a la recerca d’un parell d’euros. Quan ell se’n va adonar va intentar impedir que hi fiqués la mà. Amb el forcejament vaig notar alguna cosa que estava a punt de caure a terra, però ho vaig poder evitar. Quan vaig obrir la mà vaig haver de posar el ventilador a la màxima velocitat.

Vaig buscar la cara de l’Adam i era exactament la mateixa que la d’aquell dia al Portal de l’Àngel; uns ulls molt oberts i injectats en sang, unes gotes enormes de suor caient pel seu front i un lleu balbuceig.

Al bell mig del meu palmell lluïa una aliança.

—Això és el que crec que és? —vaig cridar de molt mala llet.

La Xènia es va girar cap al meu crit.

—Què passa? —va preguntar ella.

—He trobat això a la butxaca dels seus pantalons —li vaig dir mentre li ensenyava l’anell.

La Xènia va agafar el Toni pel braç i es van allunyar una mica de nosaltres. Sabia que al cap de poc hi hauria una explosió, i no precisament de focs artificials.

—Gina… —va continuar balbucejant l’Adam.

—És el teu anell de casat? —li vaig cridar.

—Sí… —va respondre amb el cap cot.

—I per què el portes a la butxaca?

L’Adam no contestava. No s’atrevia ni a aixecar el cap.

—Hòstia, Adam! Contesta perquè el que m’estic imaginant és molt gros!

—Me’l devia deixar aquí oblidat —es va atrevir a dir.

—Des de l’estiu passat? Encara no t’havies separat! No em prenguis per imbècil! —Vaig inspirar per calmar-me. No volia muntar un numeret al mig del carrer—. Has tornat amb ella?

—No…

—Espero que no tinguis els pebrots de tornar a enganyar-me.

—Tens raó. —L’Adam va alçar el cap i em va mirar fixament—. He tornat amb l’Eva.

—Seràs porc! I què esperaves per dir-m’ho? —El vaig escrutar—. O és que no pensaves dir-m’ho?

L’Adam no deia res.

—Pensaves tornar a jugar a dues bandes! Ets un cabronàs! No existeix un insult adequat per a tu. Me l’hauré d’inventar! M’hauria d’haver imaginat que em menties aquell dia que et vaig veure amb l’Eva i em vas dir que havíeu quedat per un tema urgent de la teva filla. Ingènua!

—T’ho volia dir…

—Però no t’atrevies, és clar! Ets el mateix covard de sempre! Quin fàstic! I jo sentint-me culpable per enrotllar-me amb el Kai…

—Amb el Kai? —Semblava que l’Adam havia recuperat la força—. Sempre vaig pensar que hi havia alguna cosa entre vosaltres i veig que no m’equivocava.

—Entre nosaltres no hi ha res… —vaig murmurar abaixant el cap.

Vaig començar a caminar sense saber cap on, però quan havia fet tres passes em vaig tombar i vaig mirar l’Adam.

—Queda’t amb ella. Jo no et vull tornar a veure mai més.

I vaig continuar el meu camí amb els ulls plens de llàgrimes. La Xènia em va seguir.

—Estàs bé, Gina?

—No, no estic bé…, però vull estar sola.

—Si necessites res, només cal que xiulis. —Em va abraçar—. Però pensa que t’has tret una bona peça de sobre. És un mentider. Et mereixes alguna cosa millor.

—Ja ho sé, Xènia. No estic així per ell… O no només per ell.

—El Kai?

Em vaig desmuntar al mig d’un carrer vestit de fades, envoltada d’un munt de persones que estaven celebrant la vida. I jo només volia tancar els ulls i despertar-me en un altre lloc; visitant el Louvre, navegant pel Sena, o gaudint d’unes vistes extraordinàries des de dalt de la Torre Eiffel. Vaig obrir els ulls i vaig demanar un desig.

31

La terrassa

Gina

Vaig conduir les meves passes cap a casa mentre la ment no deixava de llançar-me pensaments que no podia ignorar. Havia guanyat ser la xef de l’Insòlit, havia aconseguit el reconeixement públic de la meva professionalitat, havia descobert que l’Adam era un cabró mentider que no canviaria mai, vivia en un àtic màgic de Gràcia… Hauria de ser feliç, però jo em sentia la persona més desgraciada de la Terra. Què coi em passava? Alguna cosa grinyolava dins meu. En el meu trencaclosques hi faltava una peça.

Vaig girar la clau i vaig obrir la porta amb una cara que m’arribava fins a terra. Només volia estirar-me al llit i plorar fins a assecar-me. En posar un peu al rebedor la vaig veure, una maleta, la maleta vermella del Kai. Havia tornat? Em vaig quedar paralitzada; vaig notar com el desconsol que m’estava marcint semblava alleujar-se i un somriure desesperat s’instal·lava a la meva cara.

De sobte, va sonar una cançó d’Els Catarres Vull estar amb tu i se’m va eriçar la pell. Vaig notar com un ganivet se’m clavava al cor i un calfred em travessava de dalt a baix. Aquella era la nostra contrasenya: el Kai era amb algú al seu llit i jo per fi em vaig donar permís per reconèixer que estava enamorada d’ell.

Quina inútil emocional! Com podia haver trigat tant a entendre que l’estimava, que el trobava a faltar, que no deixava de pensar en ell, que el somiava, que anava com ànima en pena des que ell se n’havia anat, que revivia una vegada i una altra aquell petó a la terrassa i que descobrir que l’Adam m’havia tornat a enganyar havia estat un absolut descans?

La impulsivitat i la impotència no em van permetre marxar d’allà sense fer res i malgrat quedar en un complet ridícul em vaig dirigir a la seva habitació per poder enfrontar-me a la que seria una bona bufetada emocional. Vaig obrir la porta amb els ulls tancats per por de veure alguna cosa massa explícita i els vaig anar obrint a poc a poc fins a descobrir que allà no hi havia ningú, ni dins ni fora del llit.

Vaig buscar per tot el pis algun rastre del Kai. Però res de res. Ell no hi era. Vaig apagar aquella música que m’havia ajudat a ser conscient de mi mateixa.

Totes les emocions que m’havien embriagat des que havia vist la maleta s’havien apagat. De cop, em vaig desinflar com un globus que s’havia petat i voleiava fent tombs fins a caure a terra.

Necessitava aire, necessitava respirar, m’estava ofegant. Corrent, vaig sortir a la terrassa, em vaig recolzar a l’ampit i vaig inspirar profundament. Quan em vaig adonar d’on era, vaig ser testimoni d’una escenografia sense comparació: un gran esclat de llums, de garlandes, de música, de colors, de gent i de festa bategava als meus peus. Vaig somriure i va arribar la calma.

Vaig tombar el cap i vaig veure al damunt de la taula una copa de vi blanc i una nota:

No podia estar ni un dia més sense tu.

Seré al carrer Verdi. Si vols una cervesa, ja saps on trobar-me.

Per cert, t’ha agradat la cançó que t’he dedicat?

Vaig tornar a somriure, vaig agafar la copa de vi i me la vaig beure d’un sol glop. Estava eufòrica. El globus s’havia tornat a inflar i estava a punt d’enlairar-se. Vaig agafar les claus i vaig tancar la porta del pis. Em sentia plena de vida i a la vegada nerviosa. Mai havia estat una persona insegura, sempre em llançava a qualsevol aventura sense mesurar-ne les conseqüències, però el Kai feia que tot el meu món tremolés.

Vaig córrer cap al carrer Verdi, acció que resultava ser una proesa perquè tots els carrers de Gràcia eren plens de gom a gom a aquelles hores de la nit. Vaig arribar entre empentes, suor i regalims de cervesa. No parava de moure el cap d’un cantó a l’altre d’un carrer guarnit del fons del mar amb un munt de residus de plàstic. I ni rastre del Kai.

Estava actuant un grup de rumba catalana, i molta gent ballava. Era complicat trobar algú en aquelles condicions, o sigui que vaig pensar que potser seria a la barra. No era enlloc, i ja començava a pensar que m’havia pres el pèl a mode de venjança, quan, de sobte, tota la gent que tenia al davant va desaparèixer, es va crear una espècie de passadís, i a l’altra banda hi era ell. El cor em va fer un salt, i vaig sospirar. Ja podia deixar de córrer i de buscar. Allà hi havia el Kai, amb uns texans i una camisa blanca, amb els cabells més llargs, i una barba de pocs dies. Mare meva, estava guapíssim!

I jo suada de dalt a baix, amb els cabells esbullats i les aixelles cantant la Traviata.

Tots dos vam començar a avançar a poc a poc. Vaig abaixar el cap, m’estava morint de vergonya, però ràpidament vaig tornar a aixecar-lo perquè no m’havia d’avergonyir de res. Ens mereixíem allò que estava a punt de passar.

De sobte, una parella de ballarins rumbers se’m va tirar al damunt clavant-me una empenta que em va fer rebotar i anar a parar a terra. Un terra llefiscós i brut, ple de cervesa, rom i altres begudes misterioses de mil i un colors, burilles de cigarrets, xiclets, papers i més merdes que la gent no es dignava a llançar al seu lloc. Em vaig frenar amb les mans sense pensar que després serien un niu enorme de bacteris. El Kai va riure mentre s’apropava a mi. Em vaig aixecar i malgrat tenir les mans negres i enganxoses, no vaig poder evitar fer el meu tic nerviós i posar-me els cabells darrere de l’orella.

—Ni se t’acudeixi tocar-me amb aquestes grapes —va murmurar.

El Kai em va agafar la cara i em va acariciar els cabells. Va inclinar el cap i em va fer un petó.

—Has tornat… —vaig murmurar.

—No aguantava ni un sol dia més sense tu. Ja veus que no he pogut oblidar-te.

—Jo m’estava tornant boja… No sabia què em passava, però ara ja ho sé. —Increïble, però estava morta de vergonya—. Ja no surto amb l’Adam.

—Ho sé —va dir mentre m’acariciava els cabells.

—Com ho saps?

—Perquè sé que no l’estimes.

—Et creus molt llest, oi? —li vaig dir rient.

—Ho soc. Hi ha coses que ni París canvia.

—Sort que n’hi ha que sí… Ja no veig el paio prepotent i cregut que vaig conèixer fa uns mesos.

—El que sento per tu m’ha donat forces per arriscar-me. Ja no em fa por mostrar les meves febleses.

—Les teves febleses són molt atractives, molt més que les teves fortaleses.

—No dec ser el noi de transició, oi? —va deixar anar.

—Mmm… Espero que no!

De sobte, el passadís que s’havia creat entre nosaltres va desaparèixer i vam quedar envoltats per un mar de persones. El Kai em va agafar per la cintura i em va alçar enlaire mentre recuperàvem els petons perduts.

—També tornes a l’Insòlit, oi? —vaig preguntar, esperançada.

—Necessitaràs algú que et faci el sofregit especial… —Va riure—. T’estimo —va xiuxiuejar ell—. No sé com es deu dir en el teu idioma…

—En aquests temes prefereixo no innovar. —Vaig somriure—. Jo també t’estimo, míster Hyde.

NÚRIA FORTUNY CIRAC (Barcelona, 1975) és una escriptora catalana. Llicenciada en Psicologia, és autora de diverses novel·les de comèdia romàntica, com Moments de sal i llimona (2020) i Moments perfectes (2021), que formen la bilogia «Tots els moments amb tu», ¡Que te den, mon amour! (2022), Jo mai mai (2023), Un Nadal vestit de desastre (2023), Tu el pebre i jo la sal (2024) i No arribarem a les postres (2025).