Amb motiu de l’Any Espriu 2013 —en commemoració del centenari del seu naixement—, ePUBCat us presenta una edició integral de l’obra d’un dels escriptors més importants de la literatura catalana i figura clau del segle XX. Una bona excusa per apropar-se a l’obra d’aquest escriptor, narrador i poeta, possiblement no suficientment conegut per molta gent. Salvador Espriu, un personatge auster i exigent amb la seva obra, presenta un món personal, líric i reivindicatiu alhora, amb una gran preocupació per preservar els mots i per salvar la llengua, en uns moments en què estava especialment amenaçada.

Aquest volum dedicat al «Teatre» recull les obres Fedra (1936), Antígona (1939), Primera història d’Esther (1948), Ronda de mort a Sinera (1966), Una altra Fedra, si us plau (1978) i Les veus del carrer (1980).

Salvador Espriu

Obres completes.
Teatre

ePub r1.0

Titivillus 19.12.2021

Títol original: Obres completes. Teatre

Salvador Espriu, 2013

Editor digital: Titivillus

ePub base r2.1

FEDRA (1936)

Una llegenda vella presentada de nou

Original de Llorenç Villalonga (Dhey)

Versió catalana de Salvador Espriu

ADVERTIMENT

Vaig escriure aquesta lliure versió de Fedra, l’admirable peça teatral de Llorenç Villalonga, realitzada per ell originàriament en castellà, pel novembre de l’any 1936, en unes circumstàncies molt tràgiques per a tots nosaltres. El treball em va distreure i m’ajudà a passar unes quantes hores d’aquells allunyats dies, tan plens d’una immensa tristesa i de tota mena de perills. Mai no s’esborrarà del meu record el benefici d’oblit i de calma que em reportà la meva feina, i sempre he de mirar aquesta obra amb una estimació particular. Ara he revisat el que vaig fer aleshores, perquè surti publicat a «Raixa», la nova col·lecció catalana de les nostres illes. He de dir expressament aquí que, en el transcurs d’aquests disset anys llargs, «Dhey» ha anat variant la concepció de h seva obra, la qual ha quedat retocada i modificada en una pila d’extrems i de detalls, més o menys importants, però que l’han allunyada molt i molt de la versió que ofereixo avui al públic. La necessitat de no entretenir més la sortida de l’esmentada col·lecció literària ha fet que jo no hagi tingut temps d’ajustar o atansar els meus punts de vista a l’actual criteri de Villalonga. Ho lamento de veritat, però espero que d’aquest possible petit enuig en resultarà al capdavall un gran bé, perquè potser així l’il·lustre «Dhey» s’apressarà a donar-nos, en la llengua que li vingui més de gust, la versió definitiva de la seva esplèndida tragèdia.

Barcelona, 26 de gener de 1954.

PERSONATGES

FEDRA

ENONE

ARÍCIA

CAROLINA TOUR

LILÍ DEGRAIN

COMTESSA DE NÚRIA

TESEU

HIPÒLIT

ORLANDIS

ALLAN BENT

EL PSICOANALISTA

EL GOVERNADOR

UN TAXISTA

DOS VELLS SENYORS

UN SENYOR TAFANER

CRIAT DELS ORFILA

CRIATS DEL CASINO

L’escena en una illa de la Mediterrània, quasi una illa grega, a les darreries del regnat d’Alfons XIII d’Espanya.

PRÒLEG

(Fedra, morta, surt a l’escenari, essent el teló baixat, i recita:)

—D’enllà dels secrets límits del temps i de l’oblit,

del riu de l’aigua negra, on regna l’infinit

dolor, vinc a parlar-vos d’aquell gran sofriment,

del cruelíssim càstig d’un enamorament

culpable. Però sempre… La faula és coneguda.

Sense voler, de sobte, em vaig trobar perduda

entre l’amor i el deure, entre marit i fill:

no diguis que la tria fou un afer senzill.

La norma m’era clara, però l’instint, molt fort,

en la foscor m’obria les portes de la mort.

(Pausa).

Si véns de sang tan noble, de raça tan antiga

que ja no en saps l’origen, fins el respir fatiga.

El Sol fou el meu avi, el meu avantpassat.

No espero que t’ho creguis, però m’ho han contat

alguns autors francesos i els més il·lustres grecs

i aquella pobra dida, Enone, amb molts gemecs.

(Pausa).

En nostre plet, Hipòlit, la part millor fou meva.

Sóc l’Art que et dóna vida. No concedeixo treva

al vell anhel que sento, que dic amb tendres mots,

ben coixos dins del ritme pervers d’aquests versots.

(Pausa).

Recordaré per sempre com riuen els teus llavis

i els ulls, negres i dolços, però no pas tan savis

que mai endevinessin la causa d’aquell foc

dissimulat a penes pel meu inhàbil joc.

I tu, distret atleta, no sospitaves res!

He suportat ben sola el feixuguíssim pes

de l’amor impossible, de força sobrehumana,

jo sola, una princesa d’educació pagana

que a la dissort trobava només una sortida:

aquest tan lamentable destí de suïcida.

El meu neguit volia al teu davant marxar,

perquè no fos el mal que anaves a cercar.

La lluna il·luminava el perillós camí

del mar, on va sobtar-te una terrible fi.

De res no servirien ni súpliques ni plors:

et van colgar les ones, sepulcre sense flors!

(Pausa).

I ja me’n vaig, acabo. La immensa nit reclama

la meva pal·lidesa. Alhora cendra, flama,

cançó, trista llegenda i clam, eternament,

m’allunyo per la pluja, la solitud i el vent.

(Fedra desapareix, i el teló s’alçarà després, pausadament).

ACTE PRIMER

L’escenari és dividit en dues estances de dimensions diferents. La més gran representa una sala de confiança d’una casa aristocràtica de província. La menor, una alcova que conté un llit monumental, de capçalera molt alta i d’un to verd-llangardaix o qualsevol altre atrevit.

A la sala, Fedra i Enone miren pels vidres del balcó. Nit de molta bonança. Toquen hores en un rellotge: les deu. L’habitació és il·luminada feblement per un llum i per la claror de la lluna.

FEDRA: Les deu… Ja veuràs com avui no vindrà tampoc a sopar. Quin desordre! I Teseu ho suporta tot del seu fill. Si jo fos la mare d’Hipòlit, no li toleraria que malgastés la salut i que escandalitzés com ho fa. Però si provés d’imposar-me, ell encara seria una víctima. Quin fàstic, Déu meu!

(Entra Teseu: cinquanta anys, una mica feixuc de pensament).

TESEU: Fedra… Què feu aquí, quasi a les fosques?

FEDRA: Aquesta nit el teu fill tampoc no ve.

TESEU: Ha avisat?

FEDRA: És que ho fa alguna vegada? Com que tu, d’ell, ho toleres tot…

TESEU: Potser sí que jo… Potser sí. Però tindrà algun compromís, sens dubte… No véns a sopar?

FEDRA: No, ja he fet dir que no en volia.

TESEU: Però alguna cosa…

FEDRA: Oh, ets insuportable! Vés, no m’esperis. Jo em quedo amb Enone, mirant la nit de lluna. Ens vols acompanyar?

TESEU: Prefereixo sopar, francament.

FEDRA: Sopa, doncs, i no em diguis res, quan acabis: ja dormiré. Bona nit. (Teseu la mira, una mica trist. Ella vol endolcir la seva actitud. Se li atansa). A veure? Ui, quina cara! (Li arregla el cabell. Teseu somriu). Mira: així! Ara estàs molt millor. Bé, sopa i vés-te’n després a dormir.

TESEU: Has pres la digitalina?

FEDRA: Sí, sí, no t’amoïnis.

(Teseu surt).

ENONE: Vols que ara…

FEDRA: Calla, Enone. Quina nit tan bonica!… On serà Hipòlit?

ENONE: Segurament al ball, anava de smoking.

FEDRA: Al ball, com sempre…

ENONE: És Carnaval.

FEDRA: Per a ell, ho és tot l’any… Saps? M’agradaria de passejar, aquesta nit.

ENONE: Vols un abric?

FEDRA: No, no sortirem. La humitat em fa mal.

ENONE: Has pres el medicament?

FEDRA: No. Dóna-me’l, si vols. (Enone surt i torna amb el remei). Què em portes? L’he de prendre amb una forquilla?

ENONE: Ai, el meu cap, ja no sé el que em faig!

(L’ampolla del remei li cau dels dits i es trenca. Enone es lamenta i recull els fragments. Fedra s’impacienta).

FEDRA: Ara no ploris, no m’amoïnis, que prou ho feu, tu i la Maria! És clar que ella no em pot sofrir.

ENONE: No et pot sofrir?

FEDRA: Sí, n’estic segura, no m’enganya. Has vist com riu, amb Hipòlit? Callo, però me n’adono, d’això i de tot. A què atribueixes, per exemple, les visites d’Aricia i de la seva mare?

ENONE: Es que t’estimen, dona.

FEDRA: A mi?

ENONE: Ara que en parlem: Arícia ha fet portar un regal per a Hipòlit, i han preguntat per tu.

FEDRA: Per què no m’ho havies dit?

ENONE: No ho he recordat fins ara. Aquest cap meu…

FEDRA: Ja no et puc tenir confiança. I, amb tot, manes i disposes i vas dient que estic una mica… Perquè tu ho dius, no m’ho neguis. Calla, no tens res a respondre, res! (Cau plorant al sofà. Transició). Enone, estimada Enone, què faria sense tu!

ENONE: Filla meva, pobra Fedra!

FEDRA: Acosta’t més, així. Passa’m la mà pels cabells. Quin mal que em fa el cap!… No sents soroll? No s’ha parat un auto?

ENONE: No sento res.

FEDRA: Recordes l’any passat, al ball del Casino? Hipòlit i jo… El meu marit! Digues que dormo.

(Teseu entra silenciosament).

TESEU: Què fa Fedra?

ENONE: Ara dorm.

TESEU: Excel·lent. Jo me’n vaig al llit, adéu.

(Teseu entra a l’alcova i passa al suposat boudoir, fora d’escena, d’on sortirà, al seu temps, en pijama).

FEDRA: Després es queixarà d’insomni.

ENONE: Qui ho hauria dit, fa vint anys, que Teseu se n’aniria a dormir havent sopat!

(Una pausa molt llarga. Se sent, a fora, una malenconiosa guitarra de cec. Les dues dones escolten).

FEDRA: La meva vida és ben trista, Enone.

ENONE: Perquè no et vols distreure.

FEDRA: No hi ha res que em pugui distreure… El viure en una illa m’angunieja. Aquest aire humit, ofegador! Aquest mar d’un blau tan insolent, aquest sol…"

ENONE: El mar t’agradava, abans.

FEDRA: Ara no, ara el temo. Sembla que m’allunyi de tot.

ENONE: Per què no em tens confiança? Conta’m el que et turmenta, Fedra. Qui t’estimarà més que jo?

FEDRA: No em malfio de tu, pobreta. Es que no em pots ajudar. (Pausa. La guitarra, altre cop). Ai, el cap, quin mal que em fa! (Pausa. Fedra es tapa la cara amb les mans i es queda una estona immòbil. Entretant, Teseu surt, en pijama, del boudoir i es fica al llit, amagat des d’aquest moment per una cortina negra. Pausa). No sents un auto?

(Enone mira des del balcó).

ENONE: No, no l’és pas. Són unes disfresses, dues senyores. Han entrat aquí.

FEDRA: És estrany, a aquestes hores.

(Pausa. Entra un criat, i Enone surt).

CRIAT: Dues senyores demanen si poden ser rebudes.

(El Criat presenta unes targetes a Fedra).

FEDRA: (Llegint). Carolina!… Fes-les passar aquí. I encén més llums. (El Criat surt. L’escena queda molt il·luminada. Entren la senyora Tour de Montigny i Lilí Degrain. Carolina Tour és una bella dama de l’edat de Fedra. Lilí, disfressada de Maria Antonieta, és una bonica noia francesa). Carolina! Quan has arribat?

(La besa).

CAROLINA: Oh, ja fa un mes llarg! He estat fins ahir al camp, amb Lilí Degrain (presentant-la), que m’ha volgut acompanyar.

FEDRA: Asseieu-vos. Aquí, senyoreta Degrain… Conta, Carolina…

CAROLINA: Pensava visitar-te demà. Però, en anar ara al ball, hem vist llum al teu balcó. M’han dit que estaves una mica delicada?…

FEDRA: Sí, des de fa algun temps. I tu, què has fet a París?

CAROLINA: He conegut Lilí, he vist molta gent, m’he divertit… I Teseu?

FEDRA: Ja és a dormir. Se’n va a dormir havent sopat.

CAROLINA: M’ho he de creure?… Per què no aneu al ball?

FEDRA: No anem enlloc. Teseu té son, i jo no estic d’humor.

CAROLINA: I per què?

(Esguarda fixament Fedra).

FEDRA: No ho sé, ja em coneixes.

CAROLINA: Sí, estimada Fedra. Al col·legi…

FEDRA: Quins temps aquells, Carolina!

CAROLINA: Els recordo amb gust, però després ho he passat millor.

FEDRA: Jo no.

CAROLINA: Perquè no has volgut. Hauries de venir una temporada amb mi, a París. No t’ho sembla, Lilí? Una illa no és un lloc per a viure-hi sempre.

LILÍ: Aquest país és molt bonic, però em penso que Carolina té raó.

FEDRA: A vegades crec això mateix. En realitat, però, si estigués bona, seria feliç a qualsevol lloc, fins i tot al camp.

CAROLINA: No, no t’acostumaries al camp, com no t’has avesat a això. T’has passat la joventut prop d’una reina.

FEDRA: Estàs equivocada. No enyoro res de Madrid, excepte ella. La seva mort m’ha impressionat molt.

CAROLINA: A Baiona, el rei em parlà de tu. Li sap greu de no veure’t a la cort.

FEDRA: Jo sé quin és el meu lloc. Ja no sóc la comtessa de Boscana, sinó la senyora d’Orfila.

CAROLINA: Et puc assegurar que ni el rei Alfons ni la reina no et consideren una déclassée.

FEDRA: Però si això és el que sóc!

LILÍ: El rei parlà de vostè amb molt d’afecte.

CAROLINA: Digué, rient, que, si abdicava, tu l’hauries de succeir.

FEDRA: Si no algun dels seus fills, el succeiria un Caserta o la República, no la casa de Boscana, l’únic representant de la qual sóc jo, una trista malalta. I és que els Boscana no podríem tampoc ser una mena de suplents dels Borbó, perquè el nostre llinatge és molt més enlairat. No sóc vanitosa, però em fereix que, en parlar de nosaltres, es subratlli com a excepcional el nostre parentiu amb Isabel II. Deixant això de banda, estimo el rei, prou que ho saps. Però una cosa és el tron i una altra la genealogia. I ja comprendràs que, des del punt de vista de l’estirp, un Borbó no es pot comparar ni de lluny amb els Boscana.

LILÍ: Crec que el comtat de vostès es remunta al segle XI.

FEDRA: Sí, però això no té gaire importància. El primer Boscana era descendent de Pasifae, la filla del Sol.

LILÍ: Quina llegenda més bonica!

CAROLINA: No hi ha dubte que ets de la família més il·lustre d’Europa… Bé, ara et deixem, estimada Fedra. T’hauries d’animar, estàs abatuda. Per què no véns amb nosaltres?

FEDRA: Gràcies, no pot ser.

CAROLINA: Per què? Necessites distracció. Aniràs el dilluns al ball del Casino?

FEDRA: No ho sé, tal vegada.

CAROLINA: Et passarem a buscar.

FEDRA: No ho feu, no sé com em trobaré. Et prometo que, si puc, hi aniré amb el meu marit.

CAROLINA: Paraula?

FEDRA: Sí. Adéu, senyoreta Degrain. Adéu, Carolina.

(Les dames se’n van. Ja ala porta, Carolina s’atura un moment).

CAROLINA: No t’havia preguntat per Enone. Encara és viva?

FEDRA: Sí, però que vella, pobra Enone! És trist. L’únic que em queda de la meva casa.

CAROLINA: El rei encara la recorda.

FEDRA: Les vegades que Enone l’ha servit, en altres temps!

CAROLINA: No els pots oblidar, no ho neguis. La imaginació t’ha perdut… Ja ens veurem. Endevino que m’has de contar moltes coses, però, com que et conec, és possible que a la fi no em diguis res.

(Les dues dames surten. Al cap de poc, cridada per Fedra, entra Enone).

ENONE: Te’n vols anar al llit, Fedra?

FEDRA: Apaga el llum. (L’escena torna a quedar feblement il·luminada). No ho saps? Una d’aquestes senyores era Carolina. No l’has coneguda?

ENONE: La senyora Tour!

FEDRA: Ha vist el rei. Ell encara et recorda.

ENONE: Oh, com m’agradaria de tornar-lo a veure!

(Plora).

FEDRA: Tu tampoc no saps oblidar, pobra Enone. No ploris. Si ve per la tardor, jo mateixa et portaré a veure’l. No ploris, dona! (Una pausa molt llarga. Enone s’eixuga les llàgrimes). S’ha parat un auto. Ara és Hipòlit, n’estic segura. (Mira pel balcó). I no ve sol. M’estimo més que no em trobi aquí. (Es dirigeix cap a l’alcova. Ja a la porta, acomiada la vella). No et necessito.

ENONE: T’ajudaré a descalçar-te.

FEDRA: No, dona. Apa, vés-te’n al llit, que ja és tard. No et necessito, vés-te’n. Apaga el llum.

ENONE: Doncs bona nit, i que descansis.

(Enone surt. Fedra entra a l’alcova, tanca la porta i es queda recolzada a la paret, escoltant. Entren Hipòlit, de smoking, i un taxista. Hipòlit té vint-i-quatre anys, és ros i no pensa mai el que diu. El xofer, d’uns trenta anys, és bru i d’un aspecte més aviat distingit i seriós).

HIPÒLIT: (Encenent el llum). Passa, no hi ha ningú. Aquí tens les pessetes. Pagues amb elles l’individu, i ja no et prendran el cotxe.

TAXISTA: Jo no sé com donar-li les gràcies.

HIPÒLIT: Això no té importància. El dia vint-i-cinc cobraré el llegat de la tia Obdúlia. Encara em quedaran alguns cèntims a la butxaca. (Pausa. Rient fort i abraçant el seu amic). No et pagaré mai més un quilòmetre de taxi: t’arruïnaré.

TAXISTA: Jo no sóc ningú, però li juro que si algun dia necessita…

HIPÒLIT: Sí, home, és clar, moltes gràcies. Vols conyac?

TAXISTA: Prou.

(Hipòlit surt i torna de seguida amb dues ampolles i vasos).

HIPÒLIT: I també ginebra, ho barrejarem. Poso tres parts de conyac i una de gin. (Li dóna un vas). Què tal?

TAXISTA: Magnífic, molt fort.

(Beuen).

HIPÒLIT: Un altre?

TAXISTA: Sí, gràcies. (Hipòlit serveix. Beuen. Transició). Creu que notaran el desfalc, a la Comandància?

(Fedra escolta amb angúnia).

HIPÒLIT: No, no tornaran a comptar el diner fins a la primera quinzena del mes vinent.

TAXISTA: No el compten mai, abans?

HIPÒLIT: Si no hi ha algun pagament extraordinari, no.

TAXISTA: I si n’han de fer algun? Un desastre!

HIPÒLIT: No passarà res, és impossible. Som a vint. El dia vint-i-cinc disposaré d’una quantitat, ja t’ho dic. En cinc dies, no passarà res. (Es serveix repetidament i beu). I prou d’això. Ara anirem al «Chanteclair». Havia pensat d’anar al ball del Casino, però Arícia i els amics de la bona societat no em distreuen. M’estimo més Carlota, és més graciosa.

(Fedra escolta amb atenció).

TAXISTA: És una bona dona. S’assembla a la senyora Orfila.

HIPÒLIT: Quin acudit! Fedra és vella i geniüda.

(Riu. Un cortinatge negre amaga sobtadament l’alcova de Fedra).

TAXISTA: Vostè sempre exagera… I l’assumpte del pintor, com ha acabat?

(Hipòlit, ja embriac, s’indigna).

HIPÒLIT: Si no modifica el cap, m’hi hauré de barallar. Vaig anar un seguit de dies al seu estudi. Em volia pintar mort damunt el mar, però jo no em creia que em representaria completament nu, com ho ha fet.

TAXISTA: I no li ha donat explicacions?

HIPÒLIT: És boig. Parla de l’art clàssic, d’aquesta illa quasi grega, del sol, del mar…28 Què sé jo! (Pausa). Escolta, tens cocaïna?

TAXISTA: Ni un gram. No prengui aquestes coses. Encara que jo en vengui, sé que fan mal.

HIPÒLIT: No te’n queda, de veritat? Ets un mal amic. Busca’n. Has pres morfina, alguna vegada?

TAXISTA: Mai!

HIPÒLIT: Crec que per aquí en trobaré, espera. (Surt amb pas insegur. El Taxista es treu els diners de la butxaca i els compta. Se’ls torna després a embutxacar. Hipòlit entra, amb una caixa d’injectables a la mà).

HIPÒLIT: Provarem això.

(Romp dos injectables, llença el contingut dintre d’un vas i s’ho pren. En prepara dos més i els ofereix al xofer).

TAXISTA: (Espantat). No en vull, això mata!

HIPÒLIT: No és veritat, home, té. No?… Doncs pitjor per a tu, perquè t’ho perds. (Beu. S’asseu després al sofà i tanca els ulls). Ah, que estic bé, així, que estic bé! (Somriu com un nen). Hauríem d’haver portat la Carlota.

TAXISTA: Aquí, a la casa dels seus pares?

HIPÒLIT: Ja dormen, van dejorn al llit.

TAXISTA: Ara també hi hauria d’anar vostè… Vol que el porti al «Chanteclair»?

HIPÒLIT: Ja no, estic molt bé així.

(Pausa).

TAXISTA: Doncs si no mana una altra cosa, me’n vaig.

HIPÒLIT: Adéu, i no siguis car de veure. (Diu mig adormit aquestes paraules, mentre el xofer surt. Pausa. Fedra entra per la porta de l’alcova i s’atansa a Hipòlit, el contempla, li eixuga la suor del front).

FEDRA: Aquest noi es mata! (Plora). Pobre fill meu! (El besa). I és un infant, tan sols un infant. Com permets això, Déu meu? Un noi tan fort, tan bo, tan alegre! (Amb un crit). No veus com s’està matant? És horrible!

(Hipòlit, en somnis, li acaricia un braç).

HIPÒLIT: Carlota, Carlota…

TELÓ PAUSAT

ACTE SEGON

Hall del Casino, ball de Carnaval? En un sofà, la senyora Tour de Montigny amb Lilí Degrain, aquesta nit sense disfressa. Al costat de Carolina, Orlandis, dret? En una taula pròxima, el Psicoanalista pren whisky? Els acords de l’orquestra arriben, de tant en tant, del saló de ball. Algunes parelles passen i tornen a passar pel fons.

CAROLINA: M’has de presentar aquest noi, Orlandis. Ja saps que sóc íntima amiga de Fedra, la seva companya de col·legi.

ORLANDIS: Amb molt de gust, però convé que sigui de seguida, perquè més tard estarà… intoxicat.

CAROLINA: És possible?

ORLANDIS: És la calamitat més gran que he vist. Hauria d’estar en un reformatori.

CAROLINA: Sí? És interessant, tan jove. Però no hi fa res: jo podria ser la seva mare. Porta-me’l, Orlandis.

(Orlandis va a buscar Hipòlit).

PSICOANALISTA: (A Carolina). Una mare perillosa, senyora.

CAROLINA: Per què? Les mares no són perilloses.

PSICOANALISTA: Oh, sí! Vostè ha llegit Eurípides, sens dubte.

CAROLINA: (Rient). Quines coses de dir, doctor! Els psicoanalistes sou terribles.

(Orlandis torna, amb Hipòlit).

ORLANDIS: Hipòlit Orfila, la senyora Tour de Montigny.

(Hipòlit besa la mà de la dama. Orlandis els deixa i s’asseu a la taula del Psicoanalista).

CAROLINA: Encantada. Digui’m, Orfila, què fa la seva mare?

(Hipòlit s’asseu).

HIPÒLIT: No ho sé, senyora. Crec que havia de venir al ball.

CAROLINA: M’ho va prometre. Fedra surt poc.

HIPÒLIT: És que el meu pare s’adorm pertot arreu.

CAROLINA: Jo no el coneixia a vostè. De petit, es va educar fora d’aquí. Ja de gran…

HIPÒLIT: És natural. En canvi, jo sí que la coneixia.

(Carolina riu amb coqueteria. Orlandis els observa).

ORLANDIS: (Al Psicoanalista). Ja comença a flirtejar.

PSICOANALISTA: No siguis ingenu. Déu meu! Tot és sempre més complicat del que sembla.

ORLANDIS: Què vols dir, ja fas psicoanàlisi?

PSICOANALISTA: Fixa’t en aquesta noia tan bonica que l’acompanya. No la presenta a cap home, és significatiu.

CAROLINA: No us havia presentat. Perdoneu: Hipòlit Orfila, Lilí Degrain.

ORLANDIS: (Rient). On ha anat a parar el teu psicoanàlisi?

PSICOANALISTA: Ho fa per dissimular.

ORLANDIS: Seriosament, tu creus?…

PSICOANALISTA: N’estic segur.

(Arriben Fedra i Teseu. Fedra, una mica pàl·lida, vestida amb severa elegància? Teseu, ensopit, com sempre).

CAROLINA: Que estic contenta, Fedra! Havia pensat que faltaries a la teva paraula. Què tal, Orfila? (A Fedra). Justament ara parlàvem de tu, amb Hipòlit.

FEDRA: Us coneixíeu?

(Saluda Lilí).

CAROLINA: No, sembla mentida! Orlandis me l’ha presentat fa un moment. Es molt simpàtic i exactament igual que el seu pare, trenta anys enrera. No t’ho sembla, Fedra?

FEDRA: (Amb veu fosca). Sí.

CAROLINA: La mateixa veu, la mateixa figura… (Hipòlit riu). Asseieu-vos. (Presentant). El senyor Orfila, la senyoreta Degrain.

TESEU: Molt de gust… Amb el vostre permís, me n’aniré una estona a llegir a la biblioteca. Fins ara. (Surt).

CAROLINA: Teseu està envellit, em sembla.

FEDRA: Sí, com jo.

CAROLINA: Tu estàs igual, tal vegada més interessant.

(Hipòlit, que no s’ha assegut, mira des de fa estona la porta del saló, on hi ha Arícia. Fedra ho observa).

HIPÒLIT: (Distretament). Bé, fins ara.

FEDRA: On vas?

HIPÒLIT: Al saló, un moment. (Surt i es reuneix amb Arícia).

CAROLINA: Es la seva promesa?

FEDRA: No, quin disbarat! Li agraden totes les noies.

CAROLINA: Però algun dia…

FEDRA: No ho sé. Hipòlit és desastrós, un malcriat.

ORLANDIS: (Al Psicoanalista). Que interessant és Fedra, i que bella, encara! Té un aire absent, sembla sempre llunyana, voltada de boira.

PSICOANALISTA: I, malgrat tot, el seu psicoanàlisi és dels més fàcils.

ORLANDIS: Vols dir?

PSICOANALISTA: Fedra entra de ple en l’esquema adlerià. Ja ho saps, predomini del jo, voluntat de manar. Es una dona en aparença freda, però, en realitat, fonamentalment apassionada, una introvertida, com diem en llenguatge tècnic.

ORLANDIS: No és simpàtica. Interessa, però no atrau.

PSICOANALISTA: Li falta cordialitat.

ORLANDIS: I, amb tot, es casà per amor. Teseu no va portar sinó la seva llegenda de Don Juan. Fedra s’enamorà del mascle, un mascle amb alguna gràcia, com el fill.

(Entra el Senyor tafaner).

PSICOANALISTA: En el fons, es casà amb Teseu pel plaer de dominar-lo, perquè sabia que no tenia consistència i que el mouria com un ninot. Recorda que, a contracor de Teseu, s’apressà a allunyar Hipòlit.

(El Senyor tafaner escolta des de fa una estona).

SENYOR TAFANER: Per a això, Fedra tenia dos motius. De primer, perquè els nens no li han agradat mai. Després, perquè tenia l’esperança de tornar a Palau, i la mare del noi era una pagesa. Hipòlit té oncles fusters i carboners. S’havia d’evitar tota relació amb aquesta gent, i per això allunyà el petit.

ORLANDIS: Sí, és veritat. I, a més, els Orfila no són tampoc d’una gran estirp.

SENYOR TAFANER: I que han de ser-ho, home, de cap manera!

PSICOANALISTA: (Somrient). No tothom té, com Fedra, avantpassats fills del sol.

(Entra el Governador de l’illa. S’atansa a Fedra i li besa la mà).

GOVERNADOR: He rebut la teva carta, Fedra.

FEDRA: Perdona’m. No sé si això és de la teva incumbència, però em dirigeixo a l’amic, no al governador.

GOVERNADOR: Ja saps que em manes. He parlat amb el cap de policia. No podem detenir el xofer sense proves, però d’aquí endavant el vigilarem.

FEDRA: Perfectament. Jo no desitjo cap mal al noi, però no vull que Hipòlit es mati.

GOVERNADOR: Me’n faig càrrec, la conducta d’aquests traficants és criminal. Com et dic, la policia ja té el nom del xofer i, a la primera ocasió…

FEDRA: Gràcies.

(El Governador saluda i surt. Orlandis i el Psicoanalista també se’n van).

CAROLINA: És el Governador, veritat?

FEDRA: Sí, un home molt agradable.

CAROLINA: Et noto contrariada, nerviosa, no?

FEDRA: Sí, no ho puc negar. He fet mal fet de venir.

CAROLINA: Al contrari, estimada Fedra, has de mirar de distreure’t. Anem a veure el ball? Tot parlant, ens hem quedat soles.

(Les senyores surten. Entren, una mica beguts, Hipòlit i Arícia. Res d’exageracions grotesques en la interpretació de llur estat).

HIPÒLIT: Aquí estarem sols, potser.

(Pausa. Entra Teseu).

TESEU: On és Fedra?

HIPÒLIT: No ho sé, allí dintre.

TESEU: Al ball o al bar?

HIPÒLIT: Déu meu, papà, deixa’m en pau!

(Teseu surt. Hipòlit i Arícia s’asseuen, abraçant-se, al sofà ocupat abans per Fedra i les altres senyores. Entra la Comtessa de Núria, una dama d’uns seixanta-cinc anys, molt tranquil·la, acompanyada de dos vells senyors).

COMTESSA: Són ja prop de les dues, i no val la pena de perdre la nit. Heu vist quin ball?

SENYOR PRIMER: Ja no hi ha Carnaval, comtessa.

COMTESSA: Quina diferència dels nostres temps!

SENYOR SEGON: Avui, la gent no se sap divertir.

(La Comtessa esguarda Arícia i Hipòlit).

COMTESSA: Sí, és veritat, ni divertir-se ni comportar-se amb discreció. (Els vells senyors riuen). En fi, l’auto m’espera. Si veniu, us deixaré a les vostres cases.

(Els senyors accepten amb una inclinació, i tots tres surten. Hipòlit crida un criat).

HIPÒLIT: Escolti’m: mitja ampolla de Cordon Rouge.

(Torna a abraçar Arícia, que tanca els ulls i somriu. Entren Fedra i Carolina).

FEDRA: Mira’ls! Aquest noi és boig, Déu meu!

CAROLINA: Se’ls hauria d’advertir.

FEDRA: Jo no puc, fes-ho tu, per favor.

(Fedra surt).

CAROLINA: Em voldria dir l’hora, Hipòlit?

(Hipòlit es posa dret, com si es despertés).

HIPÒLIT: No sé si porto… Sí, les tres.

CAROLINA: Gràcies. No ha begut una mica, Orfila?

HIPÒLIT: No, solament xampany.

CAROLINA: (Rient). El felicito, però observi que tothom els mira.

HIPÒLIT: Quin mal fem?

CAROLINA: Potser cap, però heu de procurar de no cridar tant l’atenció. (S’han assegut. Carolina toca suaument un braç d’Hipòlit). Per què ets tan dolent?

HIPÒLIT: Es com si jo preguntés per què ets tan bonica.

CAROLINA: (Rient). Molt galant. (Entra el criat amb el Cordon Rouge. Hipòlit en serveix una copa a Carolina. Beuen. La dama pregunta després, sobtadament). Excusa’m la indiscreció, HIPÒLIT: és veritat que et volies barallar amb el pintor?

HIPÒLIT: Sí, és un desconsiderat.

CAROLINA: Es un artista enorme. He vist la pintura, una meravella. Aquell atleta nu, jove, quasi adolescent, sol, mort enmig del mar!

(Entra Teseu).

TESEU: Em vols dir on és Fedra, Carolina? No la trobo enlloc.

CAROLINA: Es amb Lilí, al saló de ball.

TESEU: Gràcies.

(Teseu surt. Carolina i Hipòlit es beuen una altra copa).

CAROLINA: (Assenyalant Arícia). La petita dorm.

HIPÒLIT: Millor, deixa-la dormir.

CAROLINA: Que dolent que ets, l’has feta beure massa!

HIPÒLIT: No li farà cap mal, estigues tranquil·la. (Li pren una mà i la besa).

CAROLINA: (Somrient). Vés amb compte… (Entretant, Fedra ha entrat i els observa. En veure-la, Carolina se separa una mica d’Hipòlit i parla a la seva amiga). El teu fill m’ha invitat a xampany.

FEDRA: (Amb veu dura). Ah, molt bé.

(Arícia es desvetlla i somriu a Fedra).

ACARÍCIA: Com està, senyora Orfila?

(Fedra ni se la mira. Carolina esguarda la seva amiga i s’aixeca).

CAROLINA: Anem al saló de ball, si ho prefereixes.

HIPÒLIT: No, hi anirem nosaltres, que som els qui molestem.

FEDRA: Quina insolència és aquesta?

HIPÒLIT: Cap insolència. Els teus nervis no sofreixen, des de fa temps, que em distregui.

FEDRA: Molt bonic, ara t’has tornat observador. Es l’únic que et faltava. (Exaltant-se). Amb quin dret t’atreveixes a parlar-me així? Molt insolent i mal educat! (Menyspreadora). La meva família tenia raó, és impossible la convivència d’una dona com jo amb gent com vosaltres.

HIPÒLIT: (Entre dents). Adéu, filla del sol!

CAROLINA: Tranquil·litza’t, estimada Fedra.

FEDRA: Deixa’m; tu també li dones la raó. (Amargament, el control perdut). Fa mitja hora que el coneixes, una amistat ben ràpida!

CAROLINA: No t’oblidis, Fedra, del lloc on som i de qui ets.

FEDRA: Tant se me’n dóna de tot. Si no sóc boja, no trigaré gaire a ser-ho, deixa’m! Ja és massa sofrir. (Desesperada). Veure, Déu meu, com beu, com pren morfina, com desfalca!… (Calla de sobte. Una pausa llarga i incòmoda).

HIPÒLIT: Gràcies, Fedra. Jo tinc almenys la disculpa del xampany, pensa-ho. Anem, Arícia.

(Surten. Fedra s’asseu, molt pàl·lida, al sofà i tanca els ulls. Carolina l’auxilia. El Senyor tafaner entra i, en veure el grup, pregunta a un criat que passa).

SENYOR TAFANER: Què té la senyora?

CRIAT: S’ha barallat amb el seu fill, perquè aquest ha desfalcat a la Comandància.

SENYOR TAFANER: Hipòlit Orfila? Quina notícia! (Surt, satisfet, a escampar-la).

FEDRA: (Plorant, a Carolina). Perdona’m, perdona’m!

CAROLINA: (Afectuosament). No t’he de perdonar res. Estàs millor?

FEDRA: Gràcies, ets molt bona.

CAROLINA: No, Fedra. He viscut i he comprès, simplement.

FEDRA: (Amb espant). Comprès?

CAROLINA: Sí, no t’espantis. El que et passa és trist, però jo ho trobo natural. Hauries de venir un temps amb mi, a París. Et distrauries i recobraries la calma. Has estat sempre massa callada i reflexiva, al col·legi ja eres així. Recordes l’enveja que totes et teníem, a la classe d’Història, en parlar dels teus avantpassats? (Com si recités una lliçó). «Demetri de Frau, primer comte de Boscana, fill d’una basilissa Comnè, era descendent de la cretenca Pasifae, filla del sol». Quina genealogia la teva, Fedra! Jo sempre he cregut que la misteriosa llegenda us havia perjudicat.

(Fedra no l’escolta, perduda en íntims pensaments).

FEDRA: Digues, ell es mereix que… O jo sóc boja?

CAROLINA: No et vull amagar res del que penso, estimada Fedra. Fa una estona, quan Hipòlit m’ha agafat una mà, m’he fixat en el seu puny, el puny d’un home fort i ingenu. Això m’ha recordat, no t’ofenguis, que el seu avi matern era llenyater.

FEDRA: Calla, sé on vas a parar.

CAROLINA: Pel que t’he dit i per altres petits detalls, a la lògica i natural explicació del que et passa.

TELÓ

ACTE TERCER

La mateixa decoració del primer acte. L’alcova de Fedra, coberta per un teló negre. Allan Bent (personatge no pas grotesc, la caracterització del qual serà a criteri del director d’escena) està assegutal sofà. Tot seguit, entra Hipòlit.

BENT: El senyor Hipòlit Orfila?

HIPÒLIT: Sí. Per què em vol veure?

BENT: No li he volgut dir qui era, perquè he tingut por de no ser rebut, perdoni’m. Sóc Allan Bent.

HIPÒLIT: Encantat, senyor Bent! Es veritat que es proposa de fer la travessia de l’Atlàntic a rem?

BENT: Ho sap pels periòdics? No m’han tractat bé.

HIPÒLIT: Sí, és veritat, però no en faci cas. Voldrà conyac, naturalment?…

BENT: No prenc mai alcohol, senyor Orfila. Sóc naturista.

HIPÒLIT: Dispensi’m… I què desitja de mi?

BENT: Sé que vostè és militar.

HIPÒLIT: Ho era.

BENT: Sí, ja conec la deplorable…

HIPÒLIT: No res. Em vaig barallar amb un superior i he demanat l’excedència. Però no crec que això l’interessi.

BENT: Sé que vostè ha decidit d’anar a Amèrica. Necessito un company de iol. Li vinc a oferir el lloc.

HIPÒLIT: Fer la travessia de l’Atlàntic a rem? Seriosament?

BENT: Sí, en absolut.

HIPÒLIT: Escolti’m, senyor BENT: creu que arribaríem a port? Expliqui’s.

BENT: És difícil, senyor Orfila. M’ha costat anys d’estudi, de residència en aquest país, de meditació. He descobert corrents marítims aprofitables. A més, el iol és insubmergible. A popa i a proa hi ha departaments per a queviures.

HIPÒLIT: I l’aigua?

BENT: Jo bec sempre aigua de mar. Sé un procediment per a precipitar les sals i fer-ne aigua potable.

HIPÒLIT: No em convenç beure aigua. Si no porta conyac, no compti amb mi… I quant de temps necessitarà per a travessar l’Atlàntic?

BENT: Posem-hi dos mesos, aprofitant els corrents.

HIPÒLIT: Ja em faria gràcia, aquesta aventura. He estat un bon remer de iol.

BENT: Per això l’he vingut a buscar.

HIPÒLIT: Em sembla que…

BENT: No li demano una resposta immediata. Aquí té la meva adreça. Si arribem a Nova-York, serà considerat com un heroi mitològic.

HIPÒLIT: (Rient). Això m’agrada! Seria convenient, però, que ningú no sabés el meu nom, fins al moment d’arribar. No voldria intranquil·litzar innecessàriament els meus pares.

BENT: Em sembla bé… Demà surto cap a Barcelona i La Corunya.

HIPÒLIT: Jo m’embarco aquesta nit. A Barcelona, prendré el transatlàntic. Si em decidís, que no ho crec pas, ja l’avisaria.

BENT: Estic segur que es decidirà. Avisi’m a l’Hotel Anglaterra.

HIPÒLIT: Està bé. Però no se’n refiï massa. (Allan surt. Pausa llarga. Hipòlit va a la tauleta i pren dos vasets de conyac. Truca després per telèfon). El garatge Laval? El xofer Antoni Vilaplana? — Sí. — Hola, escolta: voldria una mica de… bicarbonat, sis grams o els que tinguis. Els necessito per a un viatge llarg, busca’ls. — No sospita res, pateixes de mania persecutòria. — No parlem d’això: ha estat una desgràcia, però no és important. —Bé, sis grams, eh? Adéu.

(La senyora Tour de Montigny ha entrat fa un moment i ha sentit quasi tota k conversa. En deixar el telèfon, Hipòlit se la troba al davant).

HIPÒLIT: (Sobtat). Carolina…

CAROLINA: Em sembla que aquesta nit estàs content.

HIPÒLIT: Sí.

CAROLINA: Com es troba Fedra?

HIPÒLIT: Igual. El doctor encara no ha vingut. La vols veure?

CAROLINA: Després. Ara et voldria dir una cosa molt delicada.

HIPÒLIT: Digues.

CAROLINA: (Somrient). No sé com començar… Mira, jo estimo molt Fedra.

HIPÒLIT: Ella també t’estima.

CAROLINA: Ja ho sé. Som amigues de sempre. És possible que no la coneguis prou.

HIPÒLIT: La conec perfectament.

CAROLINA: Oh, no ho crec pas! Excepte jo, potser no la coneix ningú. Tothom es pensa que és insensible i orgullosa…

HIPÒLIT: Una filla del Sol!

CAROLINA: Sí, una filla del Sol, no te’n burlis. No es pot ser sense perill d’una estirp massa il·lustre, recorda Racine. A Racine, la descendència del Sol té un destí molt tràgic.

HIPÒLIT: (Rient). Oh, Carolina…

CAROLINA: (Amb intenció). No, no te’n riguis. Fedra t’estima… més del que et penses.

HIPÒLIT: (Recelós). Què vols dir?

CAROLINA: (Natural). Això, que Fedra t’estima molt.

HIPÒLIT: És possible, però a estones ho dissimula.

CAROLINA: És que la fas sofrir, amb la teva conducta.

HIPÒLIT: Sí, ja ho sé. Jo procuro que no ho sàpiga, però ella sempre està al corrent de tot, no ho entenc.

CAROLINA: Veig que no tens imaginació, estimat Hipòlit.

HIPÒLIT: Bé, què em volies dir?

CAROLINA: No, no res. Hi ha coses que no tenen remei. (Pausa). Aviat me’n tornaré a París. M’hauria agradat de deixar Fedra menys abatuda. No se t’acudeix res, naturalment…

HIPÒLIT: No sóc metge. Ara tenim el psicoanalista.

CAROLINA: (Pensativa). Déu meu, és ben trist… Creus que Fedra viurà millor, lluny de tu?

HIPÒLIT: No ho sé.

CAROLINA: Jo tampoc no ho sé. Escolta’m: te’n vas a Amèrica per motius econòmics?

HIPÒLIT: Sí, necessito guanyar-me la vida. Sembla que el papà està endeutat.

CAROLINA: Ja ho sé. La vostra situació és molt greu, i no tan sols sota aquest aspecte. No sóc pessimista, però el destí de tots vosaltres m’espanta. L’estat de Fedra, la teva inconsciència… Per exemple: per què vols sis grams d’estupefacients?

HIPÒLIT: Com ho saps?

CAROLINA: Quan un noi dels teus costums demana bicarbonat per telèfon i a un xofer, estimat Hipòlit, potser podrà enganyar algú altre, però no a mi, que he estat sempre una mica curiosa.

HIPÒLIT: Tu?

CAROLINA: Llença això al mar, no prenguis aquestes coses. Et falta el sentit de la mesura.

HIPÒLIT: Això vol dir que sóc un imbècil.

CAROLINA: Jo no he dit això. (Li pren una mà i l’acaricia un instant). Ah, me n’oblidava: no t’anguniegis pel quadre. L’he comprat i me l’emporto a París, per al meu saló. (Pausa). Tornant al que et deia, no subordinis el principal a l’accessori. No t’aconsello res, però em sabria greu que sacrifiquessis la teva conveniència a uns diners. (Pausa). Acceptaries que t’ajudés?

HIPÒLIT: Carolina, quin disbarat!

CAROLINA: És ben cert que no tens imaginació, estimat Hipòlit.

(Entra un criat).

CRIAT: (Anunciant). El doctor.

(Surt. Entra el Psicoanalista).

PSICOANALISTA: Estimada senyora… Hola, Orfila. Com està la malalta?

(Teseu entra i sent la pregunta del metge).

TESEU: Ha passat mala nit, doctor, però ara està calmada: ha pres un vaset de bromur.

PSICOANALISTA: Què diu, un vaset?

CAROLINA: I ara!

HIPÒLIT: Però, papà, que no ho vigila Enone? A veure… (Toca el timbre. Entra Enone). Quina quantitat de medicament ha pres la senyora?

ENONE: El que em vàreu dir, un vaset de vi.

PSICOANALISTA: Qui us ho va dir? No pas jo.

CAROLINA: Què passarà, doctor? Es perillós?

PSICOANALISTA: No, no passarà res, però imagini’s que, en lloc de bromur, fos una altra cosa. No es pot jugar amb tot això.

(Enone surt, sospirant, com una ombra sinistra).

TESEU: I què opina, doctor, de la malaltia de Fedra?

PSICOANALISTA: Es un cas interessant, un sofriment d’origen moral. La seva senyora pertany possiblement al tipus classificat per Adler com a «neurosi per voluntat de dominar».

CAROLINA: Ho creu així? Jo la conec des de petita i mai no l’he vista imperiosa.

PSICOANALISTA: Oh, es tracta d’un procés complicat! Ella no s’adona del que li passa. Totes les neurosis són desigs refrenats, clavats a l’ànima com espines. El malalt n’és inconscient, però sofreix.

TESEU: En resum, Fedra…

PSICOANALISTA: És un cas d’estudi. La puc veure?

TESEU: Passi. Entra també, Carolina. (Els tres es dirigeixen cap a l’alcova. A mida que avancen, s’alça el teló negre que amaga el dormitori al públic. Un altre teló fa desaparèixer simultàniament la sala. L’alcova està quasi a les fosques. Fedra és al llit monumental). Fedra, hi ha el doctor i Carolina.

FEDRA: Doctor, estimada Carolina…

(Les dues dames es besen).

PSICOANALISTA: Com es troba, senyora?

FEDRA: La neuràlgia del cap és el que em molesta més, doctor. No em podria donar res, per a calmar-la?

PSICOANALISTA: Només repòs.

FEDRA: És que a les nits no em deixa dormir.

PSICOANALISTA: Prengui aspirina, si vol.

FEDRA: Em sembla que en tinc damunt el tocador.

PSICOANALISTA: (Comprovant-ho). Sí, un tub quasi ple. Oh, però també n’hi ha un de sublimat! Per què el té aquí?

(Enone entra, amb una tassa).

CAROLINA: (Amb inquietud). Mira, Enone, si et demana Fedra una pastilla, és de les blanques, sents? No de les roges.

FEDRA: (Somrient dèbilment). Déu meu, Carolina, Enone no és tan distreta.

PSICOANALISTA: (Acomiadant-se). He de veure encara molts malalts. Fins demà. Que descansi, senyora.

(Canvi de salutacions. El metge surt, acompanyat de Teseu).

FEDRA: (Anguniosament a Carolina). On és Hipòlit?

CAROLINA: Aquí fora. No ploris, dona.

FEDRA: (Plorant silenciosament). Està animat?

CAROLINA: A la seva edat, sempre il·lusiona un viatge.

(Enone surt, després de feinejar d’un costat a l’altre. L’escena pren un ritme molt lent).

FEDRA: Vols dir-li que entri?

(Carolina crida Hipòlit des de la porta que separa les dues estances. Hipòlit entra, amb un periòdic il·lustrat a les mans).

CAROLINA: Ara ja tens companyia. Fins demà. Feliç viatge, Hipòlit.

HIPÒLIT: Gràcies, Carolina. Que et diverteixis, a París.

CAROLINA: Ho procuraré… Què miraves? El projecte d’Allan Bent?

HIPÒLIT: Creus que arribarà a port?

CAROLINA: No, és un boig rematat… Adéu, Hipòlit. Si te’n recordes, m’escriuràs a París?

(Surt ràpidament, emocionada. Pausa. Hipòlit s’atansa a Fedra).

HIPÒLIT: Com estàs?

FEDRA: No em puc tranquil·litzar, és inútil.

HIPÒLIT: Què tens, Fedra?

FEDRA: Fill meu! (Plora i li acaricia els cabells). T’ho he espatllat tot, la carrera, el teu casament amb Arícia, tot. Em perdones?

HIPÒLIT: No insisteixis, Fedra. Tu no tens la culpa que et sentissin. A més, Arícia no m’interessava, i guanyaré molts diners a Amèrica, ja ho veuràs.

FEDRA: Pobre estimat Hipòlit! Acosta’t més. Com em recordes el teu pare, quan el vaig conèixer! Tu eres ben petit… No he estat mai una veritable mare per a tu.

HIPÒLIT: Calma’t.

FEDRA: He estat dura, t’hauré semblat dolenta.

HIPÒLIT: No, reconec que la meva vida no et podia agradar. D’altra banda, comprenia que estaves malalta.

FEDRA: Només has comprès això, res més que això.

HIPÒLIT: (Amb emoció, sorpresa i potser una mica de por). Fedra! (Intenta besar-la. Ella el defuig). Estimada Fedra!

FEDRA: Et semblo boja?

HIPÒLIT: No diguis això.

FEDRA: Ho crec ser a estones, ho era aquella nit. (Plora).

HIPÒLIT: No ploris, no ha passat res. Creus que em desesperaré, perquè he perdut la carrera?

(Fedra s’incorpora, amb els ulls molt oberts).

FEDRA: No es tracta de la carrera, Hipòlit. Es que et moriràs!

HIPÒLIT: Calma’t, t’ho prego.

FEDRA: Ho he vist. T’he vist mort enmig del mar, mort i nu, sol! (S’abraça a Hipòlit. Pausa. Fedra es va calmant a poc a poc i es queda immòbil al llit, amb els ulls tancats).

HIPÒLIT: Però si surto en un dels vaixells més segurs del món, Fedra! (Pausa). El maleït quadre té la culpa d’aquest somni, estàs tan dèbil!… Bé, ja entraré a dir-te adéu. Ara procura descansar. (Surt. La cortina negra amaga l’alcova. Queda descoberta simultàniament l’altra estança, en la qual es troba Teseu).

TESEU: (A Hipòlit, que entra). No pots perdre ni un minut.

(Entra un criat).

CRIAT: Un xofer demana pel senyoret Hipòlit.

HIPÒLIT: Que passi. (El Criat surt. Entra el Xofer). Portes el bicarbonat?

XOFER: No… (Mira Teseu, amb molt neguit). El seu pare ens sent.

HIPÒLIT: No, home, està distret. Digues, com és que…

XOFER: M’han denunciat al governador, em vigilen.

HIPÒLIT: Això són cabòries teves.

XOFER: La policia ha vingut a detenir-me. Ara es descobrirà tot.

HIPÒLIT: Calla, no hi ha res perdut! Faràs el que et diré.

XOFER: (Avisant). El seu pare…

(Teseu ha estat, durant l’anterior diàleg, ordenant diversos objectes per a la partença d’Hipòlit. Aquest, davant el nerviosisme del Xofer, intenta allunyar el seu pare).

HIPÒLIT: Papà, em vols triar un llibre per al viatge? Posa’l a la maleta petita.

TESEU: Quin llibre?

HIPÒLIT: Un de divertit.

TESEU: «L’Atlàntida»?

HIPÒLIT: Sí, papà. (Teseu surt. A partir d’aquest moment l’escena va molt de pressa). Té, aquí tens la meva cartera, diners, documents i un passatge per a Amèrica. Arregla’t.

XOFER: I vostè?

HIPÒLIT: No m’ho preguntis. Agafa la canoa. Fa bon temps. Et sembla que podràs arribar a Barcelona?

XOFER: Ho provaré.

HIPÒLIT: Perfectament. Ara vés-te’n.

XOFER: (Agraïdíssim). Es vostè qui em salva. I quan ens veurem?

HIPÒLIT: No ho sé, em penso que mai més. (El Xofer surt. Hipòlit es dirigeix al telèfon). «Hotel Anglaterra»? — Comuniqui’m amb el senyor Bent. (Pausa). Allan, sóc Orfila. Vinc amb vostè, però exigeixo que no ho sàpiga ningú. — L’espero a Barcelona. — No, no portarem conyac. (Riu). Es igual, com vulgui, Bent. Adéu.

(Teseu entra mirant el rellotge).

TESEU: El cotxe és a baix, anem. Què volia aquest xofer?

HIPÒLIT: Res, un compte que no recordava… Et sembla que torni a veure Fedra?

TESEU: Si t’afanyes.

HIPÒLIT: Temo que es neguitegi més. No, no hi entraré.

(Surten. El joc ja esmentat de cortinatges descobreix l’alcova i amaga la sala. Un llum verdós de fons il·luminarà Fedra. La resta de l’estança, quasi a les fosques).

FEDRA: Ja se n’ha anat, Enone?

ENONE: Sí, filla, ja fa una estona.

FEDRA: No ha tornat a dir-me adéu?

ENONE: Sí, no ho recordes?

FEDRA: No ha tornat a entrar, no em perdona. I es morirà per culpa meva.

ENONE: No diguis això, Fedra.

FEDRA: Es morirà per culpa meva!

ENONE: Per quina culpa?… Per què calles, Fedra? Tu sí que et moriràs de pena, si no parles.

FEDRA: No puc, Enone. Ja no hi ha remei. (Pausa). Dóna’m tres pastilles. De les roges.

ENONE: Però Fedra!… Aquestes…

FEDRA: Aquestes són les bones.

ENONE: Ai, el meu cap! Em pensava que m’havien dit de les blanques.

(Fedra es pren les pastilles).

FEDRA: Ara no em diguis res. M’he d’estar quieta, molt quieta. (Fedra s’havia incorporat i ara es torna a ajeure. El llum verdós s’apaga. Pausa. Enone se’n va cap a la porta. Teseu treu el cap per ella).

TESEU: Què fa Fedra?

ENONE: Ara reposa, està millor.

TESEU: Això ja va passant. Demà estarà completament tranquil·la.

TELÓ PAUSAT

Barcelona, novembre 1936.

Revisada pel gener de 1954.

ANTÍGONA (1939)

PRÒLEG

Quan els meus personatges començaren a parlar, una nit de març, fa més de vuit anys, amb la correcció que llurs noms grecs els imposaven, no havia arribat encara a la nostra província —i no recordo si ni tan sols havia estat escrita— la famosa «Antígona» d’Anouilh. Vaig llegir la meva obra, tot seguit d’enllestida, a uns quants amics, entre ells el meu pare, que ja és mort, en Palau Fabre, que ara és a París, en Josep Cruset, que també és fora, pels camps d’Andalusia, i l’estimat Enric Bagué, que no s’ha mogut d’aquí. Després, la vaig haver de tancar en un calaix —perquè tots hem après que és el lloc on aquestes coses poden madurar millor—, enmig d’altres captius, un bon tros més bàrbars, a la insignificança dels quals no escauria la purificació d’un baptisme hel·lènic. Ara que m’assabenten papers i revistes d’un nobilíssim nou entusiasme per les llengües mortes, miro de treure a la llum el meu exercici, sempre de justificació difícil, com altres d’anàlegs, després de Sòfocles, i potser del tot importú, després d’Anouilh. Però és comprensible que intenti airejar el meu calaix, escolat un temps tan generós de quarantena, i que els pàl·lids personatges surtin a prendre una mica el sol.

El possible lector advertirà de seguida que ells i jo estimem Tebes, la font Dirce, el riu Ismenos, el cel blau. Sí, estimem Tebes, tal com és, amb Etèocles i Polinices, i la memòria dels altius dinastes, i la discòrdia perdurable dels apassionats de l’un i de l’altre príncep. Estimem la ciutat dels beocis i volem que sigui eterna, a desgrat dels pressentiments de Tirèsias, el qual mou, pesarós, el cap i ens prediu que serà destruïda. Però ell és cec i, encara que expert en el crit i el presagi dels ocells, ignora la claror de les estrelles. Prou comprenem, tan bé com l’endeví, que cal sepultar i perdonar, que cal procurar complir la llei moral, entre els cadmeus tan escarnida. La llei moral, aquesta flameta, dèbil, vacil·lant, tanmateix inapagable. Mai no pararíem de mostrar el sacrifici de la princesa, la lliçó del seu alt exemple. Però, criminosa com és, estulta, turbulenta i rica de males riqueses, que Tebes no sigui, en càstig, destruïda. Perquè hi ha la font, el cel, el riu de tots, i pobres beocis que no en tenen gens la culpa.

Jo sóc d’una vella i cansada raça que ha peregrinat i ha escoltat. Alguns de la meva sang saben, antics senyors captaires, com és bo de reposar i acollir-se a l’ombra dels pòrtics de Tebes. Estrangers! Després del desert i de la set, una mà t’allarga una conquilla plena de l’aigua de la ciutat. I, en beure, no preguntes si has d’agrair el benefici al seguidor d’Etèocles o al partidari del Promotor de baralles. Només desitges quedar-te i esborrar amb somnis la fatiga del camí.

I et plau, encara, quan et desvetlles, de conversar, d’hora baixa, amb Ismene, l’adolorada Eurídice i aquelles dues nodrisses, rivals de Iocasta en l’amor d’Edip, si t’avens a atorgar crèdit a una erudició mordaç. S’atansarà Creont, amb els seus consellers, i proferirà de tard en tard una sentència justa. Aconseguida la corona amb tants esforços, amb tants consells perversos, et trobes a la fi, desenganyat Creont, afanyant-te a fer, des del setial màgic, un bé ja inútil. La teva llei condemna la princesa, mata el teu fill Hèmon, enfonsarà —ho diu Tirèsias— Tebes. I tu no anheles ara sinó el que és convenient als súbdits, ets ben intencionat, voldries la pau i l’oblit dels odis. Tot, tot, excepte consentir a enterrar Polinices —escèptic com ets, sense cap amor per la glòria d’Etèocles—, simplement perquè et contemples heureu presoner del teu consell i presideixes una perillosíssima veritat oficial.

Murs del palau dels Labdàcides, boires de la caiguda de la tarda. Antígona ha marxat al suplici, seguida d’Eumolp, el geperut que potser coneix i practica ritus misteriosos del meu poble. Els dits de la princesa eren massa delicats per ala pols, tan aspra, i és versemblant de creure que algú la va ajudar en la seva pietat. Ens ho contaren Apol·lodor i Pausànias, ho sentírem en rondar pels carrers i la plaça de Tebes? En tot cas, partiren junts, a llur destí, l’esclau i la dama. I la tristesa avança, amb la tenebra, cases i palau endins, mentre nosaltres, temorosos dels vaticinis de Tirèsias, dels triomfadors passos de la fosca, preguem al déu secret del nostre culte, abans de dormir-nos de nou i qui sap si per sempre, per la vida i la grandesa de la ciutat.

Barcelona, 23 abril 1947.

PERSONATGES

ANTÍGONA

ISMENE

EURÍDICE

EURIGANEIA

ASTIMEDUSA

ETÈOCLES

CREONT

TIRÈSIAS

EUMOLP

ÈNOPS

PERICLIMEN

DEÍPILOS

ÀSTACOS

MISSATGER

EL CAP DELS GUARDES

GERONTS, GUARDES, GUERRERS

Cortina baixada. El Pròleg surt i diu:

EL PRÒLEG: En altre temps el vostre amic, no acostumo de presentar-me ja davant vosaltres: no trobaré amb facilitat la meva antiga veu. Però no és tampoc, per sort, freqüent que un agosarat sense nom provi a desenrotllar de nou un tema exhaurit per Grècia. Demanaria perdó per a aquest atrevit, com abans s’estilava, si la seva follia mateixa no el disculpés. Aquest deure acomplert, he d’ajudar ara la vostra memòria amb una àrida exposició d’escola. Us suplico de dissimular aquesta nova impertinència de l’autor.

Recordareu que Laios, rei de Tebes, fill de Labdac, del llinatge de Cadmos, es casà amb Iocasta, germana de Creont. El matrimoni era estèril, i Laios desitjava vivament tenir descendència. Apol·lo, des del seu oracle de Delfos, li prohibí de satisfer aquest anhel: el fill que tingués el mataria i causaria la ruïna de Tebes. Laios, no fent cas de la predicció, engendra Edip i atreu així, damunt d’ell i la seva casa, l’odi del déu. Temorenc de la desgràcia que l’amenaça, el rei ordena a la fi d’abandonar el nascut al bosc i a la nit. Edip és, però, salvat i creix, vigorós i subtil, lluny de Tebes.

Un dia, trobant el pare desconegut en un camí, el mata, al llarg d’una baralla. Arribat a la ciutat d’origen i vencedor de l’Esfinx, devoradora d’homes, es casa, per consell de Creont, amb la reina vídua, la seva pròpia mare. Tenen fills: Antígona i Ismene, Etèocles i Polinices. Al cap de temps, és revelat, tanmateix, a Edip el seu doble crim. Iocasta es penja, el fill incestuós es treu els ulls. Reclòs en un racó del palau, sense amor, solitari, Edip, cansat de suportar els mals tractes d’Etèocles i de Polinices, maleeix els seus fills barons: d’ell heretaran, tan sols, la discòrdia i la guerra. Mort el pare, els dos germans, reis un any l’un, un any l’altre, segons pacte, de Tebes, es disputen el poder. Polinices és desposseït dels seus drets i es dirigeix, fugitiu, a Argos, on esdevé gendre d’Adrast, senyor de la vila. Planeja allí la seva venjança. Obté l’ajut del seu sogre i d’altres prínceps i camina amb un exèrcit contra Tebes. Envesteix amb sis campions les portes de la ciutat. Set guerrers cadmeus les defensen, entre ells Etèocles. Els dos germans es troben davant per davant, lluiten i es donen l’un a l’altre la mort. Caiguts sense descendència, Creont, el nou rei, mana honorar la memòria d’Etèocles i priva que Polinices, enemic de Tebes, trobi repòs segons els ritus. Qui desobeeixi aquest precepte perdrà la vida. Antígona, la germana, enterra de nits el cos mig menjat pels voltors. Descoberta, és condemnada per crim contra la ciutat. Tirèsias, l’endeví, intenta inútilment salvar-la.

Fins aquí, els fets. Escolteu ara, si voleu, les raons dels personatges.

(Se’n va).

ACTE PRIMER

(Interior del palau dels Labdàcides, a Tebes. Parlen Eurídice, Euriganeia, Astimedusa i Eumolp).

ASTIMEDUSA: Diuen que Antígona ha vist Polinices per acabar la lluita.

EUMOLP: No sé si és veritat.

EURIGANEIA: Molts guerrers han caigut. A Tebes no queden sinó mares i vells. Serem ara destruïts del tot.

ASTIMEDUSA: Quines paraules! Els déus estimen Tebes i volen que sigui eterna.

EUMOLP: Apol·lo ens és advers des de fa anys.

EURÍDICE: El seu odi no durarà sempre.

EURIGANEIA: No ens atraurem l’Arquer. Veig arribar la ruïna de la ciutat.

ASTIMEDUSA: Parles tenebrosament, com una Erínia.

EURÍDICE: Ha perduts els fills a la guerra.

(Euriganeia plora).

ASTIMEDUSA: Però els teus i els meus viuen. I són tan joves!… No és tard per a salvar-nos.

EURIGANEIA: Sí! Plorareu també els fills. Res no aturarà la ira de Polinices, el poder d’Adrast.

EURÍDICE: La ciutat és morta als teus ulls, ho comprenc. El teu desesper endevina i desitja el mal que ens ha de venir.

ASTIMEDUSA: El destí pot canviar.

EUMOLP: No feu massa cas de les prediccions. El mateix Tirèsias no encerta sempre.

ASTIMEDUSA: Te’n rius de tot. Els déus et poden castigar.

EUMOLP: És improbable. No m’heu mirat mai bé?

ASTIMEDUSA: Recorda que parles davant d’una princesa.

EUMOLP: La meva esquena ho recorda sempre. La meva llengua té menys memòria, sobretot quan us vol distreure, com ara.

EURÍDICE: Ets ràpid a respondre. T’he de perdonar, perquè fas riure.

EUMOLP: Voldria no plorar tan sovint.

EURÍDICE: Vulgues que Tebes s’alliberi dels argius.

ASTIMEDUSA: La sort pot variar. No hi ha solament vells i dones, a la ciutat. No faltarà coratge per a defensar-la.

EURÍDICE: El consell del meu marit és amb nosaltres. El valor d’Etèocles ens protegeix.

EUMOLP: Els moments són greus, però. Tirèsias ha advertit el rei d’esperar avui l’atac suprem de les forces enemigues. Podria ser la fi.

ASTIMEDUSA: Insensata guerra que tanta destrucció ens portes! Insensata baralla entre germans!

EUMOLP: La nostra ciutat guerrejà sempre llargament, sense prudència. Oblidareu les generacions perdudes davant Platees?… Tebes és només un poble de pagesos beocis.

EURÍDICE: Judiques com un habitant del Ceràmic.

EUMOLP: Sóc esclau i geperut a Tebes. Puc contemplar els fets sense passió.

ASTIMEDUSA: Tu no tens res a perdre. Ningú no pensarà a fer-te mal. Si caus captiu, divertiràs els nous senyors i seràs ben tractat. Pots ser així espectador de la desgracií que arribi.

EURIGANEIA: L’espasa d’Adrast ferirà els defensors! La flama cremarà la ciutat! Serem venudes als mercats de Micenes.

EURÍDICE: Calla!

EURIGANEIA: Els meus fills han mort. Els vostres també moriran. Les boques estrangeres profanaran la font de Dirce. La nostra grandesa passarà.

EURÍDICE: Calla, t’ho mano!

ASTIMEDUSA: El déu parla hostilment pels seus llavis. Ai, la nostra sang! Ai, si Antígona no ha convençut Polinices!

(Entra Etèocles).

ETÈOCLES: Per què crideu? Per què heu de plorar sempre a crits?

ASTIMEDUSA: Apo Ho ens anuncia desgràcies.

ETÈOCLES: Si arriben, les suportarem amb coratge.

EURIGANEIA: Ai, casa de Cadmos!

EURÍDICE: No escoltis els planys d’aquesta dona, princep. Està enfollida per la mort dels fills.

ETÈOCLES: Eren joves i caigueren amb honor. No els oblido.

EURIGANEIA: L’hora dels Labdàcides s’apropa! Els precs d’Antígona no aturaran Polinices.

ETÈOCLES: Què parla d’Antígona?

EURÍDICE: No facis cas d’aquesta dona. No sap el que diu.

ETÈOCLES: Què parla de la meva germana? Responeu-me!

EUMOLP: Conten que ha vist Polinices perquè pari la lluita.

ETÈOCLES: La traïció ronda sempre el poder. (A Astimedusa). Busca Antígona.

(Astimedusa surt).

EURÍDICE: No castiguis la teva germana.

ETÈOCLES: Jo sé el que em proposo.

EURÍDICE: Recorda que és també germana de

POLINICES: Hagi fet el que hagi fet, recorda això.

ETÈOCLES: No sóc ara el germà, sinó el rei. Em deu fidelitat. M’havia d’obeir.

EUMOLP: Mira…

ETÈOCLES: Calla quan els prínceps parlen.

EURÍDICE: Si em vols escoltar…

(Entra Antígona).

ETÈOCLES: No tinguis por. Sortiu ara. (A Eumolp). Que Creont vingui aquí de seguida.

(Eumolp surt).

EURIGANEIA (anant-se’n amb Eurídice): Tebes, ciutat de discòrdies! Dos germans es disputaven la corona, germans de pare i de mare. I tots els nostres moriren, a causa dels qui es disputaven la corona de la ciutat.

(Les dues dones surten).

ETÈOCLES: Aquesta veu em fa estremir.

ANTÍGONA: Té raó, si no ordeneu la pau. Què volies?

ETÈOCLES: Has vist Polinices?

ANTÍGONA: Sí.

ETÈOCLES: És un crim contra la ciutat.

ANTÍGONA: Què és la vostra guerra?

ETÈOCLES: Has parlat amb el meu enemic.

ANTÍGONA: He parlat amb el meu germà.

ETÈOCLES: Has passat sense dir-me res al camp contrari.

ANTÍGONA: Si t’hagués comunicat el meu propòsit, ho hauries impedit.

ETÈOCLES: Sí! Tebes sabrà ara que l’has traïda.

ANTÍGONA: Quines grans paraules! Sabrà que he intentat salvar-la.

ETÈOCLES: T’has vist amb Polinices. Què sé jo el que li has revelat? No em puc ja fiar ni de tu.

(S’asseu, amb un gran gest de fatiga).

ANTÍGONA: Pobre petit germà, rei de Tebes!

ETÈOCLES: Sí, sóc rei, únic rei de Tebes. I no vull que em diguis «petit germà», amb llàstima. (Transició). Que cansat estic!

ANTÍGONA: Petit germà! (S’atansa somrient i li passa la mà pel cabell). Recordes?… Et portava a banyar a l’Ismenos, jo, la germana gran, i temia sempre que, jugant, t’ofeguessis. Et barallaves ja amb Polinices.

ETÈOCLES: Ell tenia la culpa. Tu, però, l’estimaves més.

ANTÍGONA: He estimat igualment tots dos.

ETÈOCLES: Estimaves més Polinices.

ANTÍGONA: Era el petit, però la mare et preferia. Ell no ho podia sofrir. Em feia pena.

ETÈOCLES: Sí, la mare m’estimava molt. Tenia les mans llargues, suaus… Fa anys que és morta.

ANTÍGONA: No la pots quasi recordar.

ETÈOCLES: Recordo, en canvi, massa bé el pare. Ens maleí, ell, carregat de crims.

ANTÍGONA: Era un cec sense pau. No fóreu pietosos amb Edip.

ETÈOCLES: No ho mereixia. El recordo amb horror.

ANTÍGONA: No l’has vist plorar.

ETÈOCLES: Digué que ens partiríem la seva herència amb l’espasa. Ens hem de combatre ara fins a la mort.

ANTÍGONA: La vostra ambició us perdé. Et dominava, a tu més que a Polinices.

ETÈOCLES: M’acuses i el defenses. L’estimes més, no ho neguis.

ANTÍGONA: No havíeu de regnar un any l’un, un any l’altre? Has respectat el pacte?

ETÈOCLES: Si ho dius així, ell té raó. Jo no desitjava, però, tot el poder: molta gent odià de seguida Polinices. Els meus partidaris i la seva injustícia m’obligaren a actuar.

ANTÍGONA: Ell té també partidaris, a la ciutat.

ETÈOCLES: Hi ha homes, per arreu, enemicsde les lleis. Aquests són, a Tebes, els seus partidaris.

ANTÍGONA: Ell pensa el mateix dels teus. Parleu igual, amb paraules contràries. No vindrà la pau.

ETÈOCLES: N’hi haurà, si Polinices es retira amb l’exèrcit argiu. Jo no l’odio. El rebria privadament i l’abraçaria: no el veig des de fa temps, i havíem jugat junts, de petits. Iocasta fou també la seva mare. Jo no puc, però, com a príncep, parlamentar ni pactar amb l’enemic de Tebes, si no es sotmet abans al meu poder.

ANTÍGONA: És inútil de suplicar a favor de la pau. Tebes ha de seguir el seu destí. Que no s’acompleixi el que la vella ens anunciava.

ETÈOCLES: Que cansat estic!

(Pausa. Entra Creont).

CREONT: Príncep… Antígona… L’esclau m’ha trobat quan ja et buscava.

ETÈOCLES: Necessito el teu consell.

ANTÍGONA: El seu consell!

CREONT: El tens sempre, però has de saber abans les darreres notícies. Adrast ha començat ja a atacar els murs. I estarem aquí, com dones? És hora de coratge, no de paraules. Seria llàstima que Adrast s’apoderés avui d’una ciutat tan antiga.

ETÈOCLES: Això no serà!

CREONT: Els carros retrunyen entorn de la ciutat. Els renills dels cavalls es senten des de l’àgora. Les fletxes xiulen per damunt els murs. Els argius ataquen a la vegada les Set Portes.

ETÈOCLES: Correm! Aplegaré tots els homes i sortiré al camp.

CREONT: No. No arrisquis d’un cop la sort de la ciutat. Adrast ha encarregat, altrament, a set herois distints l’escomesa contra les Set Portes, una per cada heroi.

ETÈOCLES: Saps quins ha triat?

CREONT: Assenyalà Pretos al seu gendre Tideu. Oposa-li un guerrer distingit.

ETÈOCLES: Ben pensat. Oposarem set guerrers als campions d’Adrast. Qui escolliries per a aquest portal?

CREONT: Melanip. És valent, d’antic llinatge.

ETÈOCLES: Sigui. Qui camina contra la porta Electra?

CREONT: Un gegant. Jura de cremar Tebes i vendre les dones al mercat de Micenes.

ETÈOCLES: Polifonies és de la seva mida. Qui ataca el pas de Tramuntana?

CREONT: Partenopeu, l’arcadi.

ETÈOCLES: Que Actor eviti la profanació de la tomba d’Amfíon. Al portal d’Atena Onka?…

CREONT: Hipomedont, molt estimat d’Adrast.

ETÈOCLES: Hipèrbios defensarà la sagrada verge, i Megareu, el teu fill, Neïte. A qui han designat per a la porta següent?

CREONT: A Amfiarau, l’endeví.

ETÈOCLES: El destí obliga aquest home de costums pacífics a acceptar una lluita que, certament, avorreix. Nomeno Làstenes per a aquesta porta. El campió enemic de la darrera?… (Creont vacil·la lleugerament). Parla.

CREONT: Polinices.

ANTÍGONA: Qui dius?

ETÈOCLES: El meu germà?

CREONT: No, t’ho prego. No siguis tu qui defensi aquest pas.

ANTÍGONA: Per què Etèocles?… Quin horror!

CREONT: No et puc aconsellar això.

ANTÍGONA: Erínia d’Edip! Un germà lluitant contra l’altre!

CREONT: Fes-me cas. Que ningú no digui: «Creont aconsellà la impietat». Et sentiràs cridar: «Covard!». T’assenyalaran amb el dit i et cridaran «covard», pels carrers. José, però, que no ets covard, tothom sap que no ho ets. Lluitaries amb Polinices, si no fos pel meu consell. No combatis contra la teva sang!

ANTÍGONA: Calla! Etèocles no ha parlat encara.

CREONT: Ajuda’m, Antígona. (A Etèocles). Escolta-la, si no em vols escoltar. No lluitis davant el setè portal!

ETÈOCLES (esclatant): Qui m’ho privarà? Qui em cridarà «covard»? Anem! Sento ja des d’aquí el soroll de les espases.

ANTÍGONA: Atura’t, Etèocles! Vols que el nostre llinatge acabi avui?

ETÈOCLES: No em pots retenir. He de seguir el meu deure de rei. (A Creont). Si moro, protegeix les meves germanes.

CREONT: Les estimo com si em fossin filles.

(Surten).

ANTÍGONA: Els déus extingiran avui la nostra raça! Ai, per què he vist la llum? Qui fos cec, com el pare, per no veure aquest dia! Qui hagués mort, com la mare, per no viure aquest dia!

(Llarga pausa musical. Entra Astimedusa).

ASTIMEDUSA: La lluita s’ha generalitzat a l’entorn de Tebes i ens és favorable, per ara… Plores, Antígona?

ANTÍGONA: No és res… Véns de veure el combat?

ASTIMEDUSA: De lluny: el perill obliga a recular. El gegant que ataca la porta Electra espanta de veritat. L’odio, perquè prometé d’esclavitzar-nos.

(Entra Eurídice).

EURÍDICE: Parleu del gegant? Un llamp l’ha ferit, jo ho he vist. El pas de Tramuntana està també lliure.

ASTIMEDUSA: Sàpigues que han defensat amb èxit la sagrada Onka.

EURÍDICE: Tebes no serà ja presa! Hi ha pau davant Neïte.

ASTIMEDUSA: Làstenes pot reposar: l’adversari pertany al regne dels morts.

(Pausa musical. Entra Ismene).

ISMENE: Quant neguit, Antígona! Melanip ara queia, amb l’enemic La calma s’havia restablert aleshores als altres portals, excepte al setè.

ANTÍGONA (anhelosament): Què hi passava?

ISMENE: Dos guerrers lluitaven sense repòs, coberts de ferides. La sang impedia que els reconeguessin. Ningú no sabia ni endevinava qui eren, al meu costat. Un mateix bassalot de sang els ha engolits a la fi.

ANTÍGONA: Ai, Ismene, missatgera de mort! Has vist com morien els nostres germans, fills d’Edip!

ISMENE: Ai, els meus ulls que ho han vist, la boca que ho ha contat!

EURÍDICE: Que aquest dia arribés per a Tebes! Que aquesta sang es vessés sota la indiferència del sol!

ASTIMEDUSA: Prínceps, jo us he criat, us he fet de mare. Poguessin els meus anys redimir la vostra joventut!

ANTÍGONA: Avanceu junts per ribes llunyanes, a través d’un mateix riu de sang.

ISMENE: Germans de pare i de mare, últims del llinatge de Laios: els meus ulls han vist el vostre crim!

EURÍDICE: Sota el cel indiferent, sota la crueltat de la llum jeuen uns cossos sense vida. Unes ombres entenebreixen les aigües negres.

ASTIMEDUSA: El sacrifici d’una vella, qui el voldria? Prínceps que he criat, fills de llinatge: ningú no us retornarà de les ribes dels morts!

(Entra Eumolp).

EUMOLP: No he de donar la notícia: comprenc pel vostre plany que sabeu ja la mort del rei. Tebes és lliure. Adrast ha fugit. Els vaticinis de destrucció no s’han realitzat del tot. Et saludo, Eurídice, reina.

EURÍDICE: Creont és rei?

EUMOLP: La seva paraula, que era consell, és ara llei.

EURÍDICE: On deixaves el meu marit?

EUMOLP: Arribarà de seguida. Ha parlat ja cinc vegades al poble. No pot trigar.

(Les dones continuen la lamentació).

ANTÍGONA: Polinices, sembrador de baralles: la teva vida s’ha extingit en una lluita cruel.

ISMENE: Prop d’on jugaves de petit amb el teu germà. Prop de la font on jugàveu de petits.

ASTIMEDUSA: Altres aigües us banyen, que no les sagrades de Dirce ni les clares de l’Ismenos, fecundadores de la terra tebana. Prínceps, els meus fills: la meva vellesa us sobreviu!

ANTÍGONA: I ploraré per sempre, ploraré per sempre la sang d’Edip el pare, sang de Cadmos, sang vessada d’Etèocles i la teva, Polinices.

(Entra Creont, voltat de geronts, de guerrers i de poble).

CREONT: Eurídice, estimades filles… Som lliures per l’esforç d’ETÈOCLES: ploreu el rei. No lamenteu, en canvi, la mort del maleït enemic de Tebes, odiós als divins protectors de la ciutat… Oh, el poder, Eurídice! Quin pes per a les meves velles mans! Em dec, però, al benestar del meu poble… Cal ara preparar els funerals d’Etèocles, uns funerals dignes d’ell i de la raça de Cadmos. I mano també que Polinices sigui exposat nu als ocells i a la nit.

ANTÍGONA: Oh, això no!

ISMENE: No, t’ho prego. Això no!

CREONT: Per què no, Ismene? Per què no, Antígona? Han de dormir a la mateixa tomba el promotor de baralles i el príncep de l’autèntica glòria? He parlat, i la meva paraula és ara llei: Polinices, enemic de Tebes, serà ofert a la fam dels gossos i dels voltors. Qui intenti enterrar-lo serà privat del sol i morirà lentament en una cova. I ara, vells i poble de Cadmos, honoreu amb mi el nom d’Etèocles.

(S’eleva un cant funerari que exalça les glòries d’Etèocles i dels antics Labdàcides. Ismene i Astimedusa s’hi afegeixen. A poc a poc, l’escena es buida. Queda Antígona sola).

ANTÍGONA (lentament): Polinices, fill d’Edip, el meu germà…

(Plora en silenci).

TELÓ PAUSAT

ACTE SEGON

PART PRIMERA

(Erm als voltants de Tebes. Al fons, el cos abandonat de Polinices. Llums llunyanes de les guardes que vigilen l’acompliment de la interdicció de Creont. Nit de tempesta. Entren Tirèsias i Eumolp).

TIRÈSIAS: Per on guies els meus passos?

EUMOLP: Per un lloc desolat, a través d’una nit fosca.

TIRÈSIAS: No vius en la meva nit, a la tenebra poblada tan sols pels crits dels ocells i la maledicció divina. El meu do és ben miserable. He d’escoltar i revelar tothora les calamitats dels altres.

EUMOLP: Ets temut dels prínceps.

TIRÈSIAS: M’odien. Els meu auguris harmonitzen rares vegades amb el que volen.

EUMOLP: El diner interpreta sovint millor que les teves orelles.

TIRÈSIAS: Sóc cec, però el meu braç és encara potent, sacrilegi La teva llengua és una serp.

EUMOLP: Fujo. No m’agraden els cops a les palpentes.

(S’aparta unes passes).

TIRÈSIAS: Té! Que la meva ira t’aconsegueixi. Callés per sempre, el teu verí… T’he tocat? Respon!… Contesta’m, contesta’m! On ets? No em deixis en la meva nit!… Digues on ets…

EUMOLP: Al teu costat. Ni això no pots endevinar?

TIRÈSIAS: Ets pervers, però et necessito. La meva filla m’ha deixat. M’he de fiar ara de tu.

EUMOLP: Tolera, doncs, que parli com vulgui. No et llegeixo bé el vol dels ocells, les carns de les víctimes? No et condueixo fidelment pels camins?

TIRÈSIAS: Camins d’una vellesa trista. Anuncio a la força la desgràcia dels altres. No sé res de mi.

EUMOLP: Els déus perden els qui estimen.

TIRÈSIAS: Servir-los és el meu únic consol.

EUMOLP: I el diner dels prínceps. Confessa-ho sense enuig.

TIRÈSIAS: Alguna llum ha de penetrar la meva tenebra… Quina horrible olor és aquesta?

EUMOLP: El cos de Polinices. Som al seu davant.

TIRÈSIAS: Per què m’hi portes? Una llei no el priva de la pietat dels plors i de la tomba? No tems que els guardes ens descobreixin?

EUMOLP: Han buscat refugi contra la corrupció i la tempesta. No s’atrevirien, d’altra banda, a fer res contra Tirèsias.

TIRÈSIAS: No vull, ni de lluny, transgredir la llei de Creont.

EUMOLP: T’ho demano, potser? Et dic d’enterrar Polinices o d’honorar-lo?

TIRÈSIAS: Desgraciat fill de reis!… Què et proposes?

EUMOLP: Desitjo, al contrari, que la teva autoritat m’ajudi a convèncer Antígona. Ella vol donar la pau a aquest cos, segons els ritus.

TIRÈSIAS: Com gosa desobeir Creont? Polinices era l’enemic de Tebes.

EUMOLP: Per a Antígona era sols el seu germà. El vol enterrar aquesta nit. És obstinada, i temo per ella. Les meves reflexions no han pogut dissuadir-la. Potser tu podràs.

TIRÈSIAS: No puc res contra l’insensat senti ment d’una dona. Deixa que la pietat es recolzi, un cop més, en el crim. Plou, i els meus anys vacil·len. Torna’m al meu repòs.

EUMOLP: Quin violent torb! Els voltors no abandonen, tanmateix, la presa.

TIRÈSIAS: Guia’m a la meva solitud.

EUMOLP: Com s’acarnissen damunt Polinices! Devoren amb presses. Arriben als ossos: no sents el soroll? La carn penja dels becs massa plens.

TIRÈSIAS: Anem! Imatges d’espant manen ja en la meva tenebra. Com criden aquests ocells enmig del tro! Quan descansaré? He d’escoltar novament les veus de la fosca?

EUMOLP: Què endevines enllà del temps?

TIRÈSIAS: Ai, aquesta sang! Qui pot penetrar les intencions dels déus? Polinices fou culpable, és cert, però és també un crim als ulls divins no perdonar els vençuts després de la mort. I una llei inviolable defensa aquest crim! Aquesta sang perdrà Tebes.

EUMOLP: La visió em commou.

TIRÈSIAS: Els sofriments de Tebes no acabaran, perquè es avorrible no haver enterrat aquest cos. Però la llei ho interdiu: s’ha d’acomplir. Apartem-nos ja del llamp i dels ocells fatídics.

(Entren Antígona, Ismene i Euriganeia).

ANTÍGONA: Els ocells i l’olor avisen on és el cos. Ara, torneu-vos-en.

ISMENE: Vull seguir la teva sort.

EURIGANEIA: He perdut els meus fills. Sóc com morta. Us he criat. Deixa’m quedar.

ISMENE: Sóc la seva germana i la teva. El que facis, faré.

EURIGANEIA: Desitjo reunir-me amb unes ombres. Res no pot augmentar el meu dolor.

EUMOLP (a Tirèsias): Vet aquí Antígona, amb la germana i Euriganeia.

ANTÍGONA: Qui parla en la nit?

TIRÈSIAS: Tirèsias. Per què torbeu les veus del cel?

ISMENE (a part): L’endeví! Aquest vell m’horroritza. Em recorda Edip.

TIRÈSIAS: No em responeu? Què veniu a fer, sota la tempesta?

ANTÍGONA: Vinc a enterrar un cos. El de Polinices, el meu germà.

TIRÈSIAS: I has disposat que aquestes t’acompanyin?

ANTÍGONA: No. Els manava de tornar-se’n.

TIRÈSIAS: Desconeixes la llei? Polinices intentà destruir Tebes.

ANTÍGONA: Perdé. Si hagués guanyat, seria ara, a totes les boques, un príncep admirable.

TIRÈSIAS: Conduí estrangers contra la pàtria.

ANTÍGONA: Fou desposseït del seu dret. Això explica el seu odi.

TIRÈSIAS: Acuses Etèocles?

ANTÍGONA: Tothom el lloa. A aquest, en canvi, ningú no el plora.

TIRÈSIAS: Etèocles salvà Tebes.

ANTÍGONA: Qui lamentarà més que jo la seva pèrdua? Era gran al consell i a la guerra. Però Polinices era també el meu germà, el fill petit de Iocasta.

TIRÈSIAS: Destructor de la pau!

ANTÍGONA: Si hagués vençut, l’honoraríeu ara com al seu restaurador. Únicament jo ploraria Etèocles.

EUMOLP: És inútil de retreure els efectes coneguts de l’èxit.

ANTÍGONA: Ets també aquí?

EUMOLP: Per acomplir el que m’ordenis i escoltar-vos, sota la tempesta.

ANTÍGONA: Ets lliure d’anar-te’n.

EUMOLP: No puc abandonar el vell ni a tu. Si véns, et mostraré el camí de tornada.

ANTÍGONA: El conec. Em quedo.

TIRÈSIAS: No respectaràs la llei?

ANTÍGONA: Em dec primer a les lleis eternes.

TIRÈSIAS: El teu rang no evitarà el càstig.

ANTÍGONA: Ja ho sé. Ni ho pretenc. No temo la mort. He estat sempre voltada de mort. He sabut des de sempre que no envelliria, que no coneixeria l’amor d’un marit i dels fills. Camino inexorablement a l’ombra. La maledicció d’una raça plana damunt meu.

TIRÈSIAS: Arrossegaràs Ismene en la teva caiguda?

ANTÍGONA: No és un infant. Sap el que li convé.

ISMENE: Sí! La nit m’espanta, aquesta nit del tro, plena de terrors. No vull quedar, però, l’última del nostre llinatge. Si hem de morir, morirem juntes.

ANTÍGONA: Mira el que fas. No te’n penedeixis, després.

ISMENE: Ai, germana! Les ales dels voltors freguen el meu rostre! No reconec Polinices, en aquest cos podrit. No puc suportar aquesta visió.

ANTÍGONA: Per què no te’n tornes? Ningú no t’ho priva.

ISMENE: Per què no reflexiones de nou el que vas a fer?

ANTÍGONA: Tot està pensat.

ISMENE: Escolta el meu prec, Antígona. Escolta, una vegada més, el meu prec. És terrible fer-se culpable de sacrilegi contra la ciutat.

ANTÍGONA: Vacil·les ara. Semblaves decidida…

ISMENE: Defalleixo davant la tempesta i la nit, davant l’olor repugnant d’aquest cos, davant aquests ocells carnissers…

ANTÍGONA: Retorna al palau, amb Euriganeia.

EURIGANEIA: T’he de deixar?

TIRÈSIAS: Anem també nosaltres. Hem parlat prou.

EUMOLP: Jo em quedo.

ANTÍGONA: Tu?

EUMOLP: T’ajudaré.

TIRÈSIAS: No em pots deixar en la meva nit.

EUMOLP: Ajunta’t amb les dones.

ISMENE (a part): M’espanta. Sembla Edip cec. El prefereixo, però, als horrors d’ara.

ANTÍGONA (a Eumolp): Saps el que t’espera, si ens descobreixen?

EUMOLP: Sí.

ANTÍGONA: No, no puc acceptar el teu sacrifici.

EUMOLP: Qui em plorarà? Tan sols tu fores bona per a mi.

ANTÍGONA: Et tenia a la vora i t’ignorava. Vine, espanta els ocells. Serem ara tres en una solitud.

ISMENE: No puc, trista poruga, ni violar la llei ni triomfar dels meus temors.

EURIGANEIA: M’he de resignar a viure.

TIRÈSIAS: Advertiré Creont dels meus presagis.

(Els tres darrers surten).

ANTÍGONA: El vent allunya la pluja. Les estrelles miren amorosament tota la nit. Semblen els ulls de Iocasta, semblen els ulls dolços de Iocasta, innombrables i potents, que ens esguarden des del misteri. Ella preferia Etèocles, però aquest cos és, tanmateix, el del seu fill, Polinices, el seu fill petit. Saps?… Jo el vestia i el despullava, de menut, i el bressolava com una nina. M’agafava les trenes i em feia mal… Allunya els ocells, allunya els ocells malignes!… La nit passa de pressa. Tebes aviat despertarà… Ulls de Iocasta, no mireu ara! Que la terra colgui aquests trossos! On és la teva bellesa, Polinices, el més estimat de tots els joves de Tebes? On és la teva gentilesa, príncep, causant de baralles, mal aconsellat?… Que els ritus t’atorguin el repòs, que aquesta mare t’aculli! Besa en l’ombra els ulls dolços de Iocasta!…

UNA VEU (des de dintre): Qui es plany aquí?

EUMOLP: Els guardes s’han desvetllat i ens volten. Fuig, Antígona!

ANTÍGONA: Tant se val. Ja és tard. Seguiré el meu destí.

EUMOLP: Corre! Et guiaré. Ni l’indret ni la nit no tenen secrets per a mi. Salva’t!

(Entren uns guardes).

EL CAP: Qui es mou en la fosca? Sigueu qui sigueu, no defugireu la vigilància del rei. (Reconeixent la princesa). Antígona! (Vacil·la, però es refà de seguida). Vine amb mi davant Creont.

TELÓ

PART SEGONA

(Interior del palau dels Labdàcides, a Tebes. Parlen Creont, Ènops, Periclimen, Deípilos i Àstacos).

CREONT: La meva sang, la voluntat d’Etèocles i els vostres vots m’elevaren amb triple majestat a aquesta magistratura. M’ajudareu a governar ara amb el vostre consell.

ÈNOPS: La teva prudència no el necessita.

DEÍPILOS: Intentes aviat fer-te amic de les orelles reials.

ÈNOPS: M’atribueixes els teus designis. No aconseguiràs humiliar-me davant el príncep.

CREONT: Pau! L’hora de la lluita és passada. Desterraré el culpable de fomentar divergències contràries a la unió i al ressorgiment de la ciutat.

PERICLIMEN: Escoltem de tu sentències justes.

CREONT: Us conec i em coneixeu. Necessito de l’esforç de tots per a refer Tebes.

PERICLIMEN: Comptes amb el nostre ajut. Ens pots manar.

ASTACOS: EI meu fill Melanip caigué defensant una de les portes. Aquesta sang parla per mi.

CREONT: Ets ben bé un veterà de Platees. Hem enterrat Melanip al costat d’Etèocles.

ASTACOS: El soldat reposa prop del capità: no podia esperar millor llit de mort. Que la memòria d’Etèocles salvi per sempre la seva!

CREONT: Puguin els teus fills continuar el teu nom i la glòria de Melanip!… Parla, Deípilos.

DEÍPILOS: Les paraules que escolto ofeguen la meva veu. Demà, però, menjarem?

ÈNOPS: El teu esperit no imita certament el vol de l’àguila. Hem de deliberar avui sobre això?

DEÍPILOS: Tebes té fam tots els dies. L’exèrcit argiu tallà les oliveres de la plana. La ciutat ha sofert el foc i la destrucció de la guerra. No hem cultivat el camp des de fa temps: aquest hivern no tindrem blat. De què menjarem?

ÈNOPS: Per què preguntes? Soluciona!

CREONT: Pau! Que difícil és conviure a Tebes! Tens raó, Deípilos. Examinarem demà aquests problemes davant tots els geronts. Honorem avui els caiguts.

(Entra Eurídice).

EURÍDICE: No he de torbar el consell dels homes. No puc suportar, tanmateix, la solitud.

CREONT: Què et turmenta?

EURÍDICE: No he temut mai, com saps, particularment els déus. No sóc, per sort, com Tirèsias o Euriganeia, afavorits per Apol·lo. Temo ara, però, la desgràcia. Per què hauré deixat el meu palau?… Sento en la nit els passos vacil·lants d’Edip, veig l’ombra sangonosa de Laios, rebo la mirada de Iocasta en la fosca… Quina raça, aquests Labdàcides!

CREONT: No usurpem cap dret, tranquil·litza’t. Porto la pau a Tebes i refaré la seva riquesa. Casaré, altrament, el nostre fill Hèmon amb Antígona.

EURÍDICE: Emparentarem de nou amb aquesta família? La desgràcia és certa!

(Entren Tirèsias i Ismene).

TIRÈSIAS: Duc al rei auguris de dolor. Molt dolor esdevindrà, si no enterres aquell cos.

CREONT (a part): L’endeví ja amenaça… I l’he de respectar. Que durs són els deures de rei!

TIRÈSIAS: Si l’enterres, afavoriràs la pau i l’oblit dels odis. Si no ho fas, tem els déus!

CREONT (a part): Crida així durant anys i no s’ha cansat encara… (Alt, a Tirèsias). No puc escarnir la memòria dels caiguts per Tebes: pregunta els meus consellers. No puc transformar tampoc en un amor únic les innombrables rancúnies que agiten la ciutat. He d’enutjar ara els déus o els lleials a Etèocles. És millor d’atraure’s els déus, però és més just d’acontentar els servidors fidels de Tebes. No donaré la pau a Polinices.

TIRÈSIAS: Aquesta sang caurà damunt la teva casa. Escolta la meva veu!

EURÍDICE: Escolta-la! Ja no reposo.

CREONT: És inútil. He parlat.

(Entra un missatger).

MISSATGER: Un nou tumult es desvetlla a Tebes. Antígona, ajudada d’Eumolp, cobria de terra el cos de Polinices. Els teus guardes els han sorpresos.

VEUS (dintre): Antígona, Antígona!

MISSATGER: El poble ha sabut de seguida la nova i demana que els perdonis. Volta amb torxes el palau.

VEUS (dintre): Antígona!

MISSATGER: Vet aquí els culpables.

(Entren Antígona i Eumolp, enmig de guardes. El missatger surí).

CREONT (a Antígona): Acosta’t. (Antígona arriba davant el rei). Per què has fet això?

ANTÍGONA: No m’he de defensar. Accepto el càstig. Intercedeixo tan sols a favor d’Eumolp, que m’obeí.

EUMOLP: No, t’ho prego. M’allibero finalment dels vostres cops i de les vostres rialles. Sé tots els noms que amaguen la solitud de l’home. No he d’aprendre res més.

TIRÈSIAS: Quedo perdut en la meva tenebra! Creont (a Antígona). T’has alçat sempre en contra meu, has dubtat sempre del meu afecte. M’odies.

ANTÍGONA: Ja no. Els teus consells foren, tanmateix, fatals a la meva casa. Ara ja ets rei: pots descansar.

CREONT: L’altivesa de la teva raça tiranitza la teva raó. Els Labdàcides no teniu mesura.

ANTÍGONA: No hem pogut mai viure humanament.

ISMENE: Aniré amb tu, Antígona! Què faria sense tu?

ANTÍGONA: Oblidaràs, Ismene, pobra espantadissa. Queda’t. No et vull ara al meu costat.

CREONT: Et destinava al meu fill: t’he de lliurar amb dolor a la mort. Sigui!

VEUS (dintre): Antígona!

TIRÈSIAS: No sents la revolta, rei? El teu consell ha perdut els Labdàcides. La teva llei enfonsarà Tebes!

EURÍDICE: Tingues llàstima d’Antígona!

ISMENE: Compadeix-te de nosaltres!

VEUS (dintre): Antígona, Antígona!

(Creont vacil·la).

CREONT (als consellers): Què aconselleu?…

DEÍPILOS: No pots exceptuar ningú d’obeir les lleis.

ASTACOS: Honora la voluntat dels caiguts per Tebes.

PERICLIMEN: No salvaràs aquesta dona.

VEUS (dintre): Antígona!

ÈNOPS: No et pots sentir misericordiós amb qui atrau contra tu els partidaris de Polinices.

ANTÍGONA (amb un gran crit): Tan sols tu gosaries acusar-me d’aquest crim! Sóc neta d’aquesta culpa. La meva sang m’ordenava arrencar aquell cos de la fam dels voltors, però no pertorbaré la pau de Tebes, tan necessària! (A Tirèsias). Que les teves prediccions no s’acompleixin! (Es dirigeix a poc a poc al fons de l’escena, de cara a l’àgora. Les veus de fora van cessant. Antígona parla al poble). Torna a les cases, poble de Cadmos! Moro justament i amb alegria. Privada de la llum, en la meva espera lenta, et recordaré fins a l’última hora. Recordaré els camps de Tebes, la font de Dirce, aquest cel tan blau… Que la maledicció acabi amb mi! Honora, poble, el teu príncep i oblida el que et divideix. Treballa, unit i en pau, per la grandesa de la ciutat.

(Retorna i camina amb Eumolp, enmig de guardes, al seu destí. Les veus comencen de nou, però ara sense ira, amb molta tristesa:)

VEUS (dintre): Antígona, Antígona!

TELÓ PAUSAT

Barcelona, 1-8 de març de 1939.

PRIMERA HISTÒRIA D’ESTHER (1948)

ALTÍSSIM: Que Déu us doni sempre la seva llum. Jo, l’Altíssim, cec d’aquesta parròquia de Sinera, tinc missió de convocar nens i crescuts… no a la ’Sala Mercè’, ara de magna esbaldida, que tant li convenia…, sinó al jardí dels cinc arbres, sota el roser de la pell leprosa, la troana, la camèlia, el libanenc i la palmera gànguil, avui, una tarda d’estiu, sense cap núvol al cel, segons quedo notificat per la xerra caritativa de la Neua. Mossèn Silví Saperes, el nostre propi senyor ecònom, us convida als putxinel·lis de Salom, a mirar i aprendre la bíblica i vera història de la bona reina Esther. Veniu, amb la quitxalla, vilatans, patricis, homes, dones i compatricis! Les hores s’afeixuguen, hi ha molta calma a mar, xisclen pels rials les orenetes. ¿On trobareu més divertiment i més amable aire, per un preu, diguem la suposició, gairebé de franc? Promès, ho deixo al fibló de cada consciència: que la voluntat fixi l’entrada. Rotlleu-vos, doncs, a pler, entorn del petit teatre. Feu via, que ja el rei s’emprova la corona del seu càrrec, el gran rei, a Susa, lluny d’aquí, prop d’aquí, potser davant aquests mateixos nassos. Els ninots parlaran i ballaran, moguts per la misteriosa traça de l’Eleuteri, el fill de la Marieta, el noi de la casa del costat, que un dia s’escolarà, com sabeu, sense temps ni d’un badall, les cames ben tallades, arreplegat per una màquina… Però avui Salom li encarrega encara de comandar la bellugor dels seus titelles. Procureu de distreure-us una estona i oblidar-vos de tot el mal que ens ha de succeir. Després, quan el sol s’hagi post i l’Hereu Quiliè camini contra la fosca de Sinera amb la canya d’encendre els fanals, anireu xanoxano a sopar i a esperar la son i la gràcia d’un nou matí, per a qui arribi. I prego al selecte d’amainar gatzara, car la representació comença. ¿Estàs a punt, rei de Pèrsia?

REI: Calma, favor, una mica. Enfilo l’estrada del meu setial, a perorar des d’allí amb la majestat que m’escaigui. Saludo amb la prèvia, de tota manera, el públic. Abillat de rei, figura que sóc l’amo de cent vint-i-set províncies, els noms de les quals, un darrere l’altre, em jugo un pam de mànec d’aquest ceptre, pedreria inclosa, que no sabria recitar de cor ni el bon minyó del noi de la senyora Martina, aquí tan valent empolistrat de pitet i marinera, ni tampoc, potser, el mateix doctor Pericot, i ja veieu de quina carta me n’arribo a anar. Em dic, víctim, Assuerus, acerba mena de bunyol de vent per a la sencera vida, que Salom ha provat sense èxit de desinflar amb les martingales més subtils de la metonomàsia. Incomptable el nombre dels meus súbdits, no dibuixaries tampoc límit a les meves riqueses. Regno des de fa tres anys i, no gens cruel d’entranya (ho juro!), porto escapçada una grossa justa de germans, de senzill i àdhuc de doble vincle, tant per evitar que hom m’engavanyi el fruir tranquil del dia de demà, com per respecte al principi d’upa de sotmetre’t de grat als costums d’on et trobis, i jo sóc a Pèrsia i Media, països que gaudeixen, gràcies a aquestes i altres mides discretíssimes, d’una avançada envejable sanitat pública. Els sacerdots del foc sancionaren, endemés, la profilaxi i m’ompliren els narius d’encens absolutorí. I no surto avui, d’altra banda, a parlar de rigors i misteris del govern, sinó a anunciar-vos el gran banquet del vi, al meu palau, amb el qual commemoro… No recordo el que assegura el majordom de torn que commemoro. Això sí: de pedreny senyorívol, passaré, amb el somriure als llavis, per pur dret d’obligació, amargues estones de coragre. M’acompanyen ministres, prínceps, generals i eunucs —ecs!—, dels quals hi ha a la cort, malgrat la meva repugnància, una escarafallosa munió, genuïna pesta. Vénen amb mi…

ALTÍSSIM: Afluixa, para, que el plançó de la senyora Martina se’ns mostra vehement a etzufar-nos ell tot solet les llistes.

REI: Engega, doncs, sense ensopecs, Tianet, bufó.

TIANET: Mehuman, Bizta, Harbona, Hegai, Bigtan, Teres, Abagta, Atac, Zetar, Carcas…

REI: Uns quants eunucs d’entre els de més supòsit. I els prínceps…

TIANET: Memucan, Carsena, Aman, Sethar, Admata, Tarsis, Meres i Marsena.

ALTÍSSIM: Una estampeta de premi, representant la gloriosa santa Rita, de part de mossèn Salví, per al local fenomen. Que Déu ens el conservi i ens el faci créixer tan eixerit i aplicat com al present observes. I mira també, no et torbis, com surten a l’escenari els anomenats i dansen segons l’humor de l’Eleuteri. Ah, Nani Valls, arrenca de fagot i tímbales! Guarneix i subratlla amb xim-xim condigne la magnificència del gran monarca, la pompa d’un jorn apoteòtic.

BIGTAN: Apoteòtic!
Aquest mot exòtic
em torna neuròtic,
prostàtic, cianòtic,
elefantiàtic,
penibètic, tític
i àdhuc apoplèctic
i arterioscleròtic.

REI: La son ja no agafo
ni prenent hipnòtic,
excitat en veure’m
tan apoteòtic.

MEMUCAN: Oh senyor despòtic,
fel·loplàstic, mític!
El vil fang demòtic
et saluda extàtic,
mefític, luètic.

REI: Un perill ben crític
del trasbals eròtic.

MEMUCAN: El teu jou sincrètic,
paterno-asiàtic,
fins permet que un òptic
sigui matemàtic.

COR DE TITELLES: Sobirà estrambòtic:
sense accent emfàtic
ni tampoc escèptic,
entonem un càntic
d’amor patriòtic.
Que puguis, oh màstic
elàstic!, al pòrtic
del palau fantàstic,
seure majestàtic,
per mil anys de fàstic,
com avui, simpàtic
jorn apoteòtic.

UN TITELLA: Tic, tic.

REI: ¿Al reial ’Cor de l’Esperança’, o desvergonyiment o cues? Botxí, localitza’m el bronquític responsable de les notes subversives i talla’l de seguida a trossets, d’acord amb certa llei que sancionàrem.

TITELLA: S’arrossega un verm badoc, fill de marfanta, en demanda de clemència. Si s’abellia la víscera de la pietat autocràtica a concedir-me una sola paraula vivificadora de perdó, m’agemoliré, rebuig de tenia, fins a fer-li eternes mamballetes.

BOTXÍ: Bastarà ajupir-te, manu, per tal que un servidor t’amidi còmodament tendrums i molses i et festegi amb cortesia les costelles i altres diverses mostres de cocals. I no se m’atabuixi en la comesa, que prou la ganiveta és esmolada.

TITELLA: Apoteòtic, poteòtic, oteòtic, teòtic, eòtic, òtic, tic, ic!…

ALTÍSSIM: Ai, ja no piula, el malastruc!

BOTXÍ: Al cuc no resta suc ni bruc: menda, la justícia, no li pot arranar més l’alè. Amb permís, m’emporto les deixalles, a aprofitar-les per a la grípia del bestiar del Compare Flac.

BIGTAN: Escenes com aquesta es descabdellen sovint a Susa, sobretot en el transcurs de les freqüentíssimes diades apoteòtiques. La severitat de les ordenances aconseguí, però, cal convenir-ho, que els perses cantin unànimes i amb força harmonia. Pregunteu qui sóc? Bigtan, capità de la guàrdia del palau, company de Teres, i integro, amb l’al·ludit, la secreta oposició del rei, agreujats contra ell d’ençà que, després de resseguir, un vespre mortal, les aixetes del casalici —car el tirà baladrejava, o embriac o foll, que sentia degotar-li des d’alguna la sangota dels germans damunt la clepsa—, ens regalà en recompensa, mofant-se de nosaltres, no un elefant, com pels cànons pertocava, sinó un ase salvatge, un dimoni d’onagre, el qual esmicolà una amor de barcades de terrissa de ca ’Els Nois Grossos’, importades de Sinera a nòlit nostre. Assuerus rigué, en saber-ho, fins a pèrdua d’esma, i actualitza encara, vingui o no a to, a les tertúlies, el record de la lletja facècia. I Teres i jo, vexats sempre i empobrits a partir d’aleshores, ens dediquem a ensalivar dolceses de venjança i esperem, vetllem i conspirem.

MARDOQUEU: El Sant d’Israel ha posat Mardoqueu a la porta del palau per destorbar els susdits propòsits i endegar després els afers a profit de la nissaga de Jacob. Mentrestant, suporto pruïja de mentagra i armo, les vetlles d’hivern, a redós de braser, belles partides de tuti amb Secundina.

SECUNDINA: Si, mi-te’l, quin remei li queda a una? És un vell pelut, sutjós, amb crostam a la barbassa. Una al·lota de posat esquerp ve a portar-li aquí la minestra, car ell no m’abandona mai l’entrada, vigila que vigilaràs, no sé a quin aguait, vigila que vigilaràs. Quan juguem, és llestíssim a adjudicar-se atots per al seu guany, amb tant d’abús, que m’enquimero i m’entren ganes de clavar-li amb l’escombra un juli d’escaiença i llançar-lo, esbalandrat, a les desemparances del carrer. Sinó que a Tacte m’assereno i em faig: ’Bah! ¿Una, amb tants maldecaps i la feina dels encàrrecs, Secundina aquí, Secundina allà, sola i sempre amatent a la porta? Anem, tolera l’avi i les seves patotes, perquè t’entreté, t’ajuda i serveix encara, certus, de companyia’.

AMAN: Detesto el captaire garoler que xiuxiueja de sol a sol amb la portera i no s’alça ni saluda quan travesso el cancell. En enlairar-me a primer ministre —i sóc, pels senyals, a les envistes del cobejat triomf—, encetaré una política d’extermini contra els jueus, culpables únics, com és notori, de tots els mals que trobessis a Pèrsia, i enllestiré l’escàndol del repugnantíssim ancià d’aquella raça. Avui, tanmateix, distraguem-nos una estona dels nostres antics odis i lliurem-nos a les delícies del convit.

REI: Tens cori-mori, Aman? Verdeges, sembla. Atansa’t, amic, no et decandeixis. I vosaltres també, senyors: heus aquí el xarel·lo, el do de les vinyes àuries de Sinera, tramès, sense reparar en despeses, dels propis prodigiosos cellers de can Nineta. Beveu-ne a tentipotenti, que ningú no es constrenyi. Beveu a pòtils, si voleu, car no m’acabareu els barralons.

CORTESANS: L’exclusiva munificència del príncep ens engreixa a rebentar en aquests temps admirables.

REI: Xo, aduladors, conducta! De tota manera, gràcies, gràcies: celebro l’alegria. M’escarrasso a acontentar-vos, és la veritat. Fins al punt d’ordenar que vingui la reina Vasthi a amenitzar-nos el fraternal, a arrodonir la festa. L’esvelta, petita, bellíssima Vasthi, la meva feliç vida. Prepareu-vos, nobles, a contemplar com camina l’alba, el lliri dels jardins del cel. Esclaves, agenceu Vasthi. Que es presenti davant nostre, amb la corona i l’aspecte rutilant de les solemnitats.

VASTHI: No vull venir.

UN EUNUC: Senyor, la reina diu que no vol venir.

REI: Com, com, com? A vegades sordejo.

VASTHI: Car Assuerus, brau marit,
assabenta’t pel meu crit
que refuso d’assistir
al banquet magne del vi.

REI: ¿Ho motiva la salut
o ja em tractes de llanut?
¿Se’t sorolla una denteta,
em prepares la traveta
o sospites que les noies
del servei t’afanen joies?
Si t’espanta la fatiga,
et duran, gentil amiga,
en baiard, ben ajaguda,
a l’indret de la beguda.
¿O potser un de l’ajust
t’ha donat qualque disgust?

VASTHI: No, no em sento gens cansada
ni m’han pres cap arracada.
Als calaixos res no falta,
no tinc aire de malalta,
i ningú del teu favor
no m’entenebreix l’humor.

REI: Vasthi meva, t’he passat
mil capricis, de bon grat.
Ara pensa, mira bé
el que més a tots convé.

VASTHI: No t’enganyaré a petons
ni m’empescaré raons.
Net i clar: no vull venir,
ve-t’ho aquí, pobra de mi!

REI: Aconsella’m, Memucan.
Has vist mai un cas semblant.
¿Em decanto pels ulls grossos
o li trenco part dels ossos?

MEMUCAN: Famós rei, et desplaurà
el discurs d’un ancià.

REI: Tant se val! Belluga els llavis:
esperem de tu mots savis.

MEMUCAN: Permet, doncs, que t’obri el pit
i declari el meu neguit.
Si li feies ara el tato,
deixaràs seny i gaiato,
oh suprem pastor de Media!
Considera la tragèdia
dels teus súbdits, endemés:
un fatal, tètric procés.
Tots, llevat d’alguns porucs
i del gremi dels eunucs,
som, evidentment, casats.

REI: El més gran dels disbarats,
amollar-te al matrimoni.

MEMUCAN: En donem pla testimoni.
Però l’ordre social
es recolza en aquest mal.

REI: Prossegueix, ensumo on vas,
solemníssim taujanàs.

MEMUCAN: Quan les dames del país
endevinin mig somrís
de victòria al rebel rostre,
notaràs, monarca nostre,
com no queda bri de pau
a cap casa ni palau.
Car és cert que, si no t’alces
a dictar fort escarment,
des d’aquest precís moment
elles portaran les calces.

REI: Les senyores manaran?
Llur costum, vell Memucan!

MEMUCAN: Mes d’ara endavant sens límits,
els agosarats i els tímids.
Les mullers no fermarem
ja mai més dintre l’harem.
I seran, desvergonyides,
els corcons de nostres vides.

REI: Calla, prou! ¿Quina sentència
em proposa la prudència?

MEMUCAN: Si la llesta gata maula
no t’honora avui a taula,
foragita-la del llit
conjugal, ans de la nit.

REI: Decidir-se pel repudi
és un pas digne d’estudi.
Altrament, perdo, amb l’esposa,
llum, estrella, somni, rosa.

MEMUCAN: Sacrifica’t per l’esclat
i el prestigi de l’Estat,
pel sofert sexe viril
i altres coses per l’estil.

REI: Sigui! Aparto la perversa
del meu tàlem i conversa.
I deseu-la en un convent,
a pa i aigua, per turment.

VASTHI: No podràs. Corro a Sinera,
amb galant, cotxe i cuinera.
Menjarem, durant la fuga,
pinyonets, matafaluga,
raïm, menta, melmelada,
rogerons, carn de becada.
I diré que l’euga pari
a l’hostal de Mont Calvari.

REI: Se m’escapa qui millor
m’entenia el païdor.
Quant d’enuig, dol i tristesa,
amb la intimitat malmesa!
Em retiraré a recés,
a queixar-me, cavallers.

MEMUCAN: No t’escau la mala ganya:
et convé nova companya.

ALTÍSSIM: Galiveu tràfecs d’embut:
o casori o solitud.

CORTESANS: Visca el nostre salvador,
vencedor d’un escurçó,
del verí de les femelles!
T’ofrenem llor i poncelles.

ALTÍSSIM: Palatins, funesta gisca.

CORTESANS: Visca el rei Assuerus, visca!

ALTÍSSIM: Mentre el rei se’ns amaga a purgar el fel de la seva desil·lusió, els cortesans es basquegen a triar-li una altra dona. Després de mastegar-ne penjaments, afirmen ara, sense envermellir, que les noces són, en aquestes circumstàncies, el desideràtum per a Assuerus. Cal o no junyir-te? Plet antic com el món: no t’hi encaparris, creu-me. Passo prou treballs a comunicar-vos l’enrenou de Susa, quina mena de feroç empenta mobilitza l’exèrcit esgarrifós de les fadrines, temibilíssim pop de cent mil tentacles, i vosaltres, donzelles de Sinera, menyspreareu la considerable oportunitat? Pèrsia no pararà, advertiu-ho, massa lluny de Kapurthala. ¿La vostra boniquesa temeria altrament competicions? Au, a bodes us convido, noies de l’Escarabar i del Tussol! Que la trompeta del nunci amplifiqui la meva crida i l’emmeni d’extrem a extrem de la vila i més enllà, almenys fins a la torre dels Encantats. I si necessitàveu (enteneu el sentit i preneu-ne la recta intenció) campir qualque pedaç de tela, apuntalar adobs o alguna catxaruta aixaropada, aduneu-vos amb la Neua, la Bòtil i aquelles dues ànimes cristianes de la Coixa Fita i la Narcisa Mus: ni les bruixes de Vallgorguina no les guanyarien a manetes, tocant al punt i xup-xup del teto calent o del brou de l’herba de seguissets. I freno, desgraciat d’un hom, car esberlo, sembla, segons mossèn Silví mana avisar-me, el carro pel pedregar. Afegiré només, amb les degudes llicències, que també el call de Susa remena i bolla, davant les expectatives, com una mata de xanguet.

MARDOQUEU: ¿Temptem fortuna, cosina Hadassa, filla meva?

ESTHER: El que determinis. Manada, sóc persona obedient.

SECUNDINA: No, si la tal xicota, feréstega com et cauria de bell antuvi, s’expressa d’habitud amb molta lletra.

MARDOQUEU: Descomptava la resposta. D’ençà que quedà òrfena d’Abihail, el meu oncle, he criat Hadassa, a qui anomenem Esther, i l’he pujada en la temença del Senyor i la ciència de les Escriptures. Perquè, si la casa i les riqueses són l’heretatge dels pares, la dona prudent és de Jahvè.

ESTHER: Aigües pregones les paraules de la boca de l’home, torrent desbordat, deu de saviesa.

MARDOQUEU: Qui aconseguí bona esposa aconseguí el bé i la benevolència de Déu.

ESTHER: La dona virtuosa és corona del seu marit. Però la dolenta, corc dels seus ossos.

MARDOQUEU: Anell d’or al nas d’un porc és una dona bella i mancada de seny. Dona fona, qui la trobarà? Car el seu preu sobrepassa el de les gemmes.

ESTHER: Una dona graciosa i assenyada obtindrà glòria i edificarà la seva casa.

MARDOQUEU: El cor del marit descansa en ella, i guanys de tota mena no li faltaran.

ESTHER: Ec., IX. 9.

MARDOQUEU: Cm., VII. 1.

ESTHER: Sal. CXIX. 105.

VELLES D’ISRAEL: Irreprotxable de doctrina. Oh, sí, irreprotxable!

MARDOQUEU: I què de cantarella?

VELLES D’ISRAEL: De la més pulcra, polida tradició.

MARDOQUEU: I de registres?

VELLS D’ISRAEL: Nacre!

MARDOQUEU: Crèdit?

VELLS D’ISRAEL: A bastament, àdhuc.

MARDOQUEU: Avança, doncs, Esther, vers un destí d’estrella. Guarda’t, però, de revelar la teva estirp i el teu poble: crec d’evidència no haver de recalcar per quins motius.

ESTHER: El caut en aquest temps calla, car el temps és dolent.

SECUNDINA: Ja en el disparador, gronxem-nos-hi. Confrontaria de gust la joveneta amb el Tianet. Ara, això d’atrapar Assuerus, galivances. Sí, com jo!

MARDOQUEU: Tu deixa’ns penetrar. Quant a la resta, em refio de l’enginy d’ella i de l’eunuc reponsable de les dones del palau, Hegai, que és amic meu i, per la brama, un expert.

HEGAI: En confiança, entenc, sí, d’agulles i cosmètics. Dictamino, per tant, d’untar-la i maurar-la sis mesos amb exquisit oli de mirra i altres sis amb ungüents d’Aràbia i pomades precioses. Quan l’aromatització i el tremp siguin perfectes, idearé un conjunt de farbalans i puntes… Oh, ja m’inspiro, una fantasia folla, folla! Et prometo de presentar-la policresta, seductora: breu, de capritx. I no vigilis no pateixis per via de moral, que resulto, prou ho saps, de condició ben inofensiva i em ve, a més, d’ofici ser força primmirat.

MARDOQUEU: Friso. Escurça’m el període de tastets i provances. No m’entretinguis amb postures el rosec de l’actual agonia.

ESTHER: Pondera’t, cosí. Per a tot hi ha el seu temps i per a cada cosa hi ha avinentesa sota el cel.

SECUNDINA: Impossible per a aquesta trampa. Pobra noia, me la miro i represento un espantall, amb els bonics i galindaines del cosonet. Mardoqueu, però, endavant i crits, sense avenir-se a raons, endavant, no sé a l’últim quines atxes. Uf! Li entebiono una tassa de cordial, perquè cuido que el patafi haurà d’estabornir-lo.

ALTÍSSIM: Lluny d’osques. Secundina. Quan Assuerus contempla Esther, li col·loca la corona al front i l’erigeix en reina en lloc de Vasthi.

SECUNDINA: I ara! ¿Comencem a beure’ns el senderi, a l’avisada cort de Susa?

ALTÍSSIM: Repara que el vaitot del rei té mèrit.

SECUNDINA: Ni tampoc ho negaria. Que se serveixi detallar-nos, tanmateix, per què escull, per al paper de pròpia i legítima, aquesta inconeguda en la foscor.

REI: a) Perquè tants perfums i llaços em maregen una mica,
b) Perquè m’ha pescat de filis i no garla de música,
c) Perquè diu que no li resta parentela a qui fer rica.
d) Perquè jura i m’assegura que no m’obrirà cap plica,
e) Perquè puc enyorar Vasthi, i ningú ja no em predica. Ah, memòria de Vasthi, la claror dels cims llunyans!
L’ocàs ridiculitza l’anhel de felicitat, mot prohibit a la boca, obscè a l’oïda, nom d’un singular, dolorós, incomprensible sentiment. Ara aspiro tan sols a la calma, a entreabaltir-me xau-xau, xau-xau, amb una dolçor lenta.

ESTHER: Posa el cap, rei, a la sina
olorosa a tarongina.
Posa el cap en el meu pit,
com si fos coixí de llit.

REI: Recordo amb malestar certs rodolins, Esther, ¿em canviaries els teus per altres versos, per exemple estramps, si no t’ocasionava molèstia?

ESTHER: Ho intentaré. Versejar m’és, però, un poc dificultós, t’ho participo.

REI: Em plau de constatar-ho per les mostres, no t’hi amoïnis. Agombola’m, que no em refredi. Les parpelles se’m clouen. Vaig endormiscant-me, sembla.

TERES: El rei tus, rondineja, es belluga cercant jeia. La son no trigarà.

BIGTAN: Aprofitarem avui l’ocasió, Teres: desembeina el sabre. Bo, nous estossecs, malviatge! Paciència, Assuerus, que prou ens vagarà de receptar-te juleps d’eternitat, dintre un moment, amb el silenci que ja arriba. Introduïm-nos a peu de mitjó a l’alcova dels jovençans, a cobrar d’un cop el saldo d’antics comptes.

TERES: M’entusiasmaria ajornar-ho, conspirar una estona més, ara que tant n’apreníem. Altrament, el glaç del trespol m’enrampa les cames. A tu no? Si se m’augmenta el fred, et prometo d’enrederar-me abans d’atènyer les cortines del llit. L’ànsia de la fressa també m’esparvera. I branden les armes nues, llisquen pel marbre a guisa de llops. L’hora d’intervenir, braços febles! M’abalanço d’improvís a llurs esquenes, els sobto amb esgarips esgarrifosos. Ajut, els lleials, els sentinelles, que hom atempta contra la vida del rei!

SECUNDINA: Curses, esvalots, torb, desori. ¿Què garganteges, vell, enmig de la babel?

MARDOQUEU: Tresca, Secundina, aixeca els patis. I vosaltres, sobirans senyors, lleveu-vos. Incrimino aquests d’intent de regicidi.

REI: D’on, el perill? Em defensaré i protegiré, no caduquejo. Ah, els capitans subjecten tanmateix el brètol, d’una gallarda estampa, valga’m! Amb tal fesomia, sobraran dilacions processals: la culpa li és ben allevadissa.

ESTHER: Espavila’t, espòs, i distingeix, et prego, qui increpa i aguanta a qui.

REI: Què insinues? ¿Bigtan i Teres, assassins en aprenentatge? I fuig!… O potser ho ensopegues, ara m’adono de llur esglai. Que enteres, sota aquestes grapes! M’explico, però, el pànic dels minyons, presoners del campió de les bubotes. Si tot el bé de Déu de barba que tragina li pertany per justos i autèntics títols, sense amagar-hi, per remuntar-la, postís de cap mena’’ Si un dia decidies tondre’t, l’avi, que et torisquin les tisores d’en Calau Pòrtules o les miraculoses d’en Fèlix Parrissa. Malfia’t d’arriscar-te al vigor d’altres barbers, t’ho recomano. I el mal? Tan apoderat te’l noto, que ni el bàlsam del Papa Innocent no l’amorosiria, em penso.

SECUNDINA: Hi clisses. Jo, en persona, he aplicat als brians, mesos i mesos, amb diligència i magna llei, escuma d’or, oli rosat, blanquet cru, a escrúpols, a dracmes, a diners, a dojo, fins a buidar-ne la tenda de la Mariàngela. Per al dedins de la victòria, em formalitzo, quan s’escau, a administrar-li, matí i tarda, un vas regular d’aigua de pimpinella, flor de nimfa i créixens. Com si res. Ell i la natura, entemats en els tretze d’axioma. Filla, una creu!

REI: A matèria esgotada i esforços nuls, resignació, no t’alteris. Bé, en pretèrit el perill i el rebombori, tornem a les nonetes, abans d’apuntar l’alba. Soldats, lliureu al botxí el parell d’emmudits infeliços. Nens, nens, com lamento la lleugeresa! No paireu la broma de l’onagre, ho endevino? Escassa imaginació i excés de geni, defectes nacionals de Pèrsia, admetem-ho. En fi, valor i curt suplici, adéu! I que els escribes detallin a la meva crònica aquests esdeveniments memorables.

SECUNDINA: Tothom desfila, i a tu, ni les gràcies. Ai, company, que els negocis se t’endeguen a la biorxa!

MARDOQUEU: Tàctica. Esther i jo treballem de sotamà.

SECUNDINA: Millor, si te n’acontentes: no t’he de contrariar. Apa, no et plantifiquis. Sortim també, que tantes agitacions, a les petites i en cos de camisa, només et proporcionen calapàndries.

ALTÍSSIM: Mardoqueu se’n va, amb l’aliada, banyabaix, un poc desconcertat, observeu-ho. A l’escenari sense putxinel·lis hauria de descendir el teló, en un respir d’entreacte, mentre la drapaire brisa matinal recull i s’emporta, pels solitaris carrers de Susa, últimes gelors de lluna i estrelles. En la pausa rumiaríem, si més no, la pedregada de tirosos vocables que l’autor ens ha etzibat amb mandrons d’una parla moribunda, ja gairebé inintel·ligible per a molts de nosaltres. Salom, però, ho ordena altrament, i jo, la groga, m’he d’enginyar a omplir-vos el lapse amb acudits i notícies de carnestoltes. Sapigueu, doncs, que l’Eleuterí, amb la gargamella a l’escarlata (d’estrafer Pespinguet dels ninots), es beu a glops, per suavitzar-la, unes quantes gracioses fresques —i no t’alleris, Tianet, a corregir-me, car a Sinera sempre ho pelarem així, ítem, que Bigtan i Teres pujaren, modestos de capteniment, al cadafal, a ensenyar-nos canes i canes de llengua saburrosa, tan bruta, que el florense els prescriví, per màrfegues, un purgatiu de cavall, tanmateix activíssim, ítem, que els historiadors historiaren la història amb històries d’historiografia historiada; i, ans de qualificar l’embolic d’estirabot, et demano de fixar-te en la manera com historien els historiadors, ítem, que dama Alfina i dama Betina i dama Gambardina inauguraren, en lassar-se de batxillejar, espasmes del nirviós de la corda fluixa, úniques en la crispació i en el sofrir, segons ens ho bruelen. ¿I els altres bordejaran tau-tau, potser? No, mentida, escolteu-ho amb polca:

Tots patim. Les cadires
són coixes, i se’ns claven
els llistons a l’esquena.

Això, quan Déu ens deixa seure, de tard en tard, com a la senyora Maria Castelló, lectora immòbil. No, no botzineu, assuaugeu bramuls, madones. Uniu-vos als silenciosos que sirguen i tomballen dintre el resclum de la ratera sense escapatòries. I prou d’aquest coll, perquè se m’obliga ara a engiponar la cançó de lehudi, lehudi dels Anchisi, no importa si de Susa o de Sinera o de la ciutat d’en Nyoca. Trempa la guitarra, Neua, Embraga, embranquem-nos i sallem:

Lehudi, marit sastre
de jaç sollat,
no troba barretines
ni estrenyecaps
que puguin amagar-li
aquell gran dany.
Regira en va botigues,
caixes, encants,
mostrant arreu les noses
del front al ras,
on nien caderneres
i qualque gaig.
Després d’inútil brega,
de molt trasbals,
el bon minyó d’Anchisi
s’ha refredat.
Amb esternuts trontolla
fins el Mont-Alt,
s’embussa, expectorava,
li raja el nas.
Aleshores comença
a reguitnar,
damunt els responsables
del greu cadarn.
un cúmul d’improperis
i marramaus
que li cabriden ganes
d’escampar sang.
Del pensament a l’obra,
tan sols un pas:
en vesprejar cosia
amb un punyal
els cossos de la dona
i el seu amant.
Com més cus, més forada
el drut gallard
i converteix l’esposa
en un buirac.
Llurs pells no li valdrien
ni per fustany:
les llença de pastura
al calamars.
A poc a poc se’n torna,
pengim-penjam.
Ja no tus, i les gorres
prou li entraran.
Però de sobte cauen,
galtes avall,
espesses llagrimotes
de saurí fart.
Lehudi plora, plora
que ploraràs.
Ai, sastrinyoli ranci,
sentimental!

Sí, vilatans, guarir de Maríugues costa car, tant als Anchisi com a Assuerus, el qual febreja, d’ençà del recent poti-poti, i defèn a Esther d’entrevistar-se amb ell en una mesada, potser per tal de no contagiar-la, si fos passa. Estubat, empeguntat i força empotingat, el rei de Pèrsia aplega els seus consellers, amb la intenció de desempallegar-se temporalment del feix de l’imperi, que el rebenta de veres, com de seguida us ho manifestarà.

REI: Conductor ja sense gaire delit del carro baluerna, després de molts trontolls de vigílies i batecs, habilito Aman per als ooixques més peremptoris. Si gruares el fuet i les regnes, ufaneja en el futur amb llur maneig.

AMAN: En encarregar-me, en ple tràngol, del timó de la nau, m’ajupo, nostramo, a besar-te la sandàlia. Responsabilitat i prerrogatives m’aclaparen ensems.

REI: Alerta, amb l’emoció, a rodolar de trompis. Em consternaria que des del principi la closca et tombegés.

ALTÍSSIM: Pifires, nyigo-nyigo, redoblants de cerimònia. Àulics, de bocaterrosa! Assuerus diposita a la destra d’Aman l’anell emblemàtic del poder.

REI: Enllestirem de pressa. Redreceu-vos, senyors, i acomodeu-vos per oir el programa del ministre. Tu, res d’emfasitzar, controla’t els arpegis. Que tothom et copsi directrius i consignes. I dissimula si badallo, car la nyonya em va espatllant de mica en mica la urbanitat.

AMAN: El meu pedagog, un esclau d’origen hel·lènic, m’educà en el culte del laconisme.

REI: Detall encoratjador. Debuta.

AMAN: Amb la venia. Rei de reis, pròcers i llinatges de Pèrsia, cortesans, eunucs i cavallers!

REI: Dos punts.

AMAN: Jo hi discernia admiratiu, ai ai!

REI: Pst, dos punts. No t’altivis i empalma.

AMAN: D’allò… eunucs i cavallers… Ah, sí! Ara que assumeixo les funcions inherents a aquest serial, segon del reialme per la volença de l’august monarca…

REI: Etc. Alforra adorns d’exordi. Teca, visir. Esbossa’m les bases de la teva política.

AMAN: Te la perfilaré: ordre públic com a clau de volta, prestidigitacions de clemència i tralla, intangibilitat de l’os bertran dels funcionaris, pa a betzef (en el paper), foments calents d’indústria i cultura, forces vives al bany marià, extermini dels jueus.

REI: Resum disert d’estadista, et felicito. Quant a la magrana final, ja m’has polsat ben bé l’opinió?

AMAN: La degolladissa extasiarà la púrria pucera, delerosa de joguinejar i expansionar-se. I les resultes beneficiaran el teu patrimoni amb deu mil talents de plata, que posaré a les mans dels tresorers.

REI: Consigna’ls al Fisc, partida ’Fons de Rèptils’. Uix, algú ha de pagar els plats romputs! ¿I per a quan, la gresca?

AMAN: Als daus de Saurimonda, el tretze d’Adar. Ve’t aquí l’edicte. El sanciones?

REI: Imprimatur!

ALTÍSSIM: Partiren correus a totes les satrapies, amb còpies del ban i instruccions del privat per als governadors. Ploï alies al call de Susa.

JUEUS: Persecució damunt els nostres lloms! A sepultures d’ase ens abocaran.

JUEVES: A senallades, ai! Ens arrossegaran a xolls i femers, entre la immundícia de les carronyes, orbats del cel de Jerusalem.

MARDOQUEU: Confusió i afront ens cobreixen. Perquè pecàrem contra Jahvè, nosaltres i els nostres pares, des de la joventut fins aquest dia.

JUEVES: Dia d’estralls i de fosca, dia obscur i de núvol sobre les roques i les torres altes.

JUEUS: Com peixos agafats a la xarxa, com ocells presoners en el parany, talment així ens atrapa i ens sobta el temps de l’infortuni.

MARDOQUEU: Ens emmenaran entre el nombre dels difunts, els difunts sense memòria en llur destí immutable.

JUEUS: Dejuneu, els cecs vacil·lants a veredes de tenebra.

JUEVES: Salva’ns, Déu, refugi nostre per generacions i generacions, de la ira dels adversaris del nom d’Israel.

MARDOQUEU: Marxo ennegrit, i no pel sol. Esquinço el mantell i encendre la testa. M’aixeco i clamo pels carrers. Dirigeixo el meu plant vers on sojorna el rei.

SECUNDINA: Condolences, Mardoqueu. Cerques Esther? És al mirador, cantussejant i fent frivolité. Des d’aquí pots sentir-la.

ESTHER: Quan et perdis endins
del desert de la tarda
i t’assedegui el blau
de la mar tan llunyana,
et sentiràs mirat
per la meva mirada.

Etern príncep, Jacob,
tindràs sempre companya
que peregrini amb tu
per segles i paraules.
Suportaràs la mort,
com a l’ocell la branca.

Ai, enemic camí
de les hores i l’aigua,
galop d’altius arquers
contraris a l’estàtua
de sal; de qui volgué
esdevenir de marbre!
Si et tombes, els teus ulls
glaçaran esperances.

Poble trist, amb record
de ciutats molt cremades.
No t’aculi cap repòs
d’ombra bona, de casa.
Només somnis, al fons
de la meva mirada.

MARDOQUEU: Ai, tu, Esther! Ai, ai, tu, Esther! Ai, ai, ai, tu, Esther!

ESTHER: Que es cala foc, cosí? Em sobresaltes.

MARDOQUEU: Reina, deixa la fíloja. Ai, reina, que ens esclafaran per manament d’Aman!

ESTHER: Reporta’t, Mardoqueu, No autoritzo expressions de raval ni cacofonies. D’altra banda, conec ja el pregó. Véns, a causa d’ell, tan mal compost?

MARDOQUEU: Sí, flemàtica filla. I a insinuar-te que pidolis commiseracions del teu marit per a nosaltres.

ESTHER: Indicat amb mònita. El suggeriment, però, m’ha de penetrar a poc a poc.

MARDOQUEU: Oh, no ens atropellem, reflexiona! Tu no fores mai una noia eixelebrada, tanmateix.

ESTHER: En tot hi ha sempre un sis o un as, catedràtic.

MARDOQUEU: El nostre as ets tu, un as pelat, ben sull. Trumfa els naips d’Aman, no gallinegis.

ESTHER: És que no dec atansar-me ara a Assuerus, sota pena de la vida.

MARDOQUEU: I què? ¿La d’Israel no compta més, per ventura? No pensis en la teva ànima, exposa’t. Qui sap si per a aquesta hora algú et féu arribar al tron.

ESTHER: Ah, la factura, eclesiastès?

MARDOQUEU: No parlo a l’assemblea, sinó a tu.

ESTHER: Una simple suposició dialèctica: i si m’hi negava? Tothom, excepte Secundina, ignora aquí la meva procedència.

MARDOQUEU: Una altra simple suposició dialèctica: i si algú l’esbombolava? Sospesa pros i centres, galanxona.

ESTHER: Ho capisso. He de filar prim, per força, encara que l’egoisme natural no en tingui ganes. Val més que em faci un mèrit, amb la gestió, davant les tribus, que no pas que un o un altre propali el meu secret, eh, pare?

MARDOQUEU: Àngela!

ESTHER: Em mudo, doncs, i veuré el rei. I si moro, que mori!

MARDOQUEU: No moriràs, sinó que viuràs, i lloarem amb tu les obres de Jahvè.

VEUS DE JUEUS: Per aquesta porta del nostre Déu, per aquesta porta entraran els justos.

VEUS DE JUEVES: Vosaltres, els qui cavalqueu en eugues blanques, vosaltres, els viatgers, a xaloc i a garbí, divulgueu el valor d’Esther, la benaurada.

MARDOQUEU: Car es presentà a Assuerus amb perill, i li tocà la punta del ceptre d’or, i gosà formular-li una petició salvadora.

ESTHER: Oh, bon rei, espòs i home! Oh, bon home!

REI: Bé, senyora meva, us saludo.

ESTHER: Ui, ui, els papus, quin visatge!

REI: És el meu, no en gasto d’altre. Què buscaves?

ESTHER: La meva ànima, que és a les teves mans, ben sencera.

REI: La punta del ceptre te la retorna.

ESTHER: Estintola’m la mercè amb un gotet d’aiguanaf. Em desmaio.

UNS CORTESANS: La fatxa del monarca estamordí la flor. Ungit facinerós!

ALTRES CORTESANS: Amb nyepes de nyeu-nyeu desbarba el boc. Estremia descaradura!

RABINS: Reputem deuterocanònica aquesta basca. I no l’entenem ni poc ni molt, perquè la passa en grec.

REI: Eh? Sí que papissoteges. Vejam el pols. Normalissim.

ESTHER: Malgrat tot, defalleixo. Si no per afecte, socorre’m per cortesia.

REI: Ve’t aquí els meus braços, tanmateix d’un vell. No t’hi repengis massa.

ESTHER: Són tal com jo els desitjo. Ah, recobre excels, em conserves la vida!

REI: I per què te n’havia de privar?

ESTHER: Se t’ha despintat ja la prescripció?

REI: Ximpleries! Em reviscola veure’t, margarita, car em caboriejo entre fraram. Què vols que faci ara?

ESTHER: No pas l’amor, embrida’t. Sols demano…

REI: Concedit d’avançada, tant si és una surra com la meitat del regne.

ESTHER: Ni una cosa ni l’altra. Només, que t’asseguis demà a la meva taula, amb Aman, el nou primer ministre.

REI: Ai, la meva salut fràgil, pobre estómac! Un àpat? No sé si el podré resistir.

ESTHER: Els reis compleixen el que prometen.

REI: Ho crec, ho crec, però l’excepció confirma la regla, et diuen. ¿He de prescindir de mi mateix, del meu gust i tarannà, del que em convindria?

ESTHER: Em surts expressament amb falòrnies?

REI: Dona, dona, ep! No t’emboliquis.

ESTHER: Ai, amb el mareig perdo l’oremus!

RABINS: Quin grec més incomprensible!

REI: Apreneu-lo, carat, que prou hi sou a temps.

ESTHER: Apreneu-lo, i tant! A mi em resulta útil de saber-lo.

RABINS: Sí, feliç del qui conquistà la saviesa i obtingué la intel·ligència.

ALTRES RABINS: Potser. Mes el molt estudi, aflicció de la carn.

RABINS: Objectem!

ALTRES RABINS: Protestem!

REI: Educació a la sinagoga i ordre en aquesta sala! Uixers, buideu-la.

UNS CORTESANS: Gràcies a Esther, avui ens hem entretingut.

ALTRES CORTESANS: Gràcies a Esther, ens retirem edulcorats.

ESTHER: Un moment, pareu-vos! Davant els badocs i els dignataris, decideix-te, rei.

REI: Uf, la positura! Els bíceps em formiguegen, tu, redreça’t. I vosaltres bifurqueu-vos, ollaó!

ESTHER: No, mentre no te’m comprometis.

REI: Apuntala’m, Aman. No et reservis, enze, t’ho conjuro.

AMAN: A mi, amb franquesa, m’enarta la distinció de la graciosa reina.

REI: Ai, d’acord, campanut, d’acord, turmentosa! Què, els esperits ja et revenen? Hala, doncs, santa nit. I que ella i els genis immortals em fortifiquin, per als embats del fricandó de demà.

AMAN: Si la reina ens en dóna (i suposo que no, car no sabria imaginarme’l un guisat típic de festes), tant de bo que ens l’acompanyi amb un saborós suquet de moixernons, com ho solien condimentar a Sinera, per a Solom, de petit, la senyora Maria Castelló i les dues germanes Draper, i li surti tal com elles ho aconseguien: la cosa més bona del món. ¿O ho cuines ara amb el teu record i aquella olor de menta i de tardes remotes d’estiu, quan la mar i els camps et semblaven nous de trinca i respiraven encara tots els qui estimaves? Quants pujaren pel camí dels xiprers, quantes veles enllà dels horitzons, quantes boques emmudides per a la llengua del teu poble! ¿Qui et collirà les taronges dels jardins d’Occident, qui et reconduirà pels senders de Sepharad, qui et cantarà la cançó de la teva vida? Salom, home perdut, solitari amb Déu: què li diràs del teu temps, de tantes hores? ¿Perdonarà potser l’urc dels teus pecats humils, gràcies a l’humil fricandó que de nen vas menjar, a la menta que pogueres flairar, al dolor de la ploma amb què m’obligues a parlar-te? A mi, un titella adversari d’Israel, adversari teu, no més efímer que tu, cal que et consti. Un titella que clama, contra el teu real fracàs, per les ombres de Susa, l’angoixa i la por dels seus èxits de comèdia. Ah, Zeres, muller meva, obre’m, corre! Tanca a fora la nit de la ciutat, la nit de Salom, la nit esglaiadora del titella.

ZERES: Serà la veu d’Aman, del meu car príncep?

AMAN: Et cal, per identificar-la, que refili? Doncs et trino:

Dio ti dia bona serà; son venuto,
gentil madonna, a veder come stai;
e di bon core a te mando un saluto,
de miglior voglia che facesse mai.
Tu sei colei che sempre m’hai tenuto
in questo mondo inamorato assai:
tu sei colei per cui ió vo cantando,
giorno e notte me vado consumando.

ZERES: Desafines Pestrambot i ments més que ningú. Per tant, no hi ha dubte, ets el meu marit, prou d’òpera. Salut, escura’t bé de peus i entra.

AMAN: Petons a cada galta, i toma’ls. ¿Com emplenares el teu jorn d’avui, esbravada memòria de poncella?

ZERES: Passant bugada, repassant roba, endreçant calaixos, clenxinant fills, tustant-los, renyant cambreres, resseguint botigues i esperant-te a tu: el de sempre.

AMAN: I no has rebut visites?

ZERES: Sí, també: l’àvia Parysatis, la tia Atossa, el cunyat Smerdis, el mag Sembobitis… Els contertulians habituals.

AMAN: Us fou almenys amena la conversa?

ZERES: Tots navegàrem una mica més cap al remolí de la mort, cadascú dalt de la barca de la inalterable estupidesa pròpia.

AMAN: Em sones lapidària, rosa te.

ZERES: Tinc migranya.

AMAN: Per variar. Sento que la indisposició t’emmurriï, perquè jo, en canvi, venia molt content: demà dinaré, per primer cop, en la intimitat d’Esther i d’Assuerus. Ah, Zeres, amb descendència, partidaris i riqueses, fortalesa i poder, culminarà en aquest banquet la meva glòria!

ZERES: ’Pourvou que cela doure’, com deia sor Ephrem o no sé quina altra monja de la Presentació de Sinera. El destí i els homes et trairan. A la llarga, cauràs de corcoll.

AMAN: Oh, no! Tots els homes, llevat dels jueus, són els meus germans. Ho porta el catecisme.

ZERES: ¿Per què el càndid tigre s’obstina a alimentar somnis bunyols de be, a fonamentar la seva conducta en el polsim de decàlegs de papallona? Jueus o no, tots els humans et són enemics, sense exceptuar-ne Esther i Assuerus. I malfia’t sobretot d’ella: tragina un formidable nas de sis. Em diràs que sóc maniàtica, però trobo que s’assembla a aquell captaire que tant et mortifica.

AMAN: Absurd! A Mardoqueu? Aquest nom m’és com jalapa, l’únic tàvec que fibla les gropes del meu succés.

ZERES: I per què no l’hi encastes d’una manotada?

AMAN: Sí, ja l’esclafaré. Per Adar, amb els altres malfactors.

ZERES: No, tot seguit. Allibera’t la teva obsessió, filaberquí de digestions i sestes. Apaivaga el teu odi amb una bella samuga i una forca alta de cinquanta colzes.

AMAN: Hi toques. Retorno a palau, a tramitar l’autorització constitucional d’Assuerus. A trenc d’alba penjaran el vell. I cridaré després, ben fort, davant tothom, com ho faig ara, des d’aquesta finestra, a la pau de les estrelles: ’Quina resplendor la del rostre del monarca, quin benaurat convit el de la reina Esther!’

REI: El convit de demà i la resplendor del rostre del rei —el meu, afigureu-vos!— il·lusionen i exalten Àman, provinent al capdavall de l’espardenya: judico, per la matusseria de mans i turmells, que els avis encara li fangaren. A mi, en canvi, com m’afeixuga l’obligació de banquetejar, esdevinguda a poc a poc feina gairebé única de la magistratura! Per compte que hi posi, menjaré i beuré força més del que em resultaria higiènic. Equanimitat i complaença arrosseguen prou, ho constato amb angúnia, a tolerar i cometre excessos. D’altra banda, als meus àpats, solemnes o no, sorgeixen sovint incidències complicades, costoses, d’un enuig enorme. En un d’ells se’m fongué Vasthi. ¿Amb quin estirabec m’atribolarà Esther en el transcurs del pròxim? Aquesta noia comença a inquietar-me. Més exacte, m’alarma de veres. Endevino la truita voraç al fons de l’aigua mansa, l’urpa imperiosa dintre el primitiu embolcall de sol·licitud. Audacíssima, serena, s’esvaní amb una manca mestrivola de verisme, exagerant amb impudor la nota, com si assagés, artista tranquil·la de la ironia i del desdeny, a emmotllar-se al gust i als gambals d’un públic de províncies. La basca d’Esther fou d’una convenció tan estilitzada com el meu propi gest ferotge. Amb el cos sencer semblava reptar-me: ’Bah, el meu desmai i la teva truculència, frec a frec! Tu i jo, experts oficiants incrèduls d’un indispensable ritu, hem d’acomplir de comú acord la part de mester necessària per a destriar com més aviat millor el gra de la palla. Et mostro al descobert els trucs d’un joc, el propòsit del qual consisteix tan sols a imposar-te el meu domini. Tu, però, els admetràs i en sofriràs sense reacció les conseqüències, perquè, en proclamar que t’envido amb catxa, et col·loco en el dilema d’haver-te de manifestar o benigne intel·ligent o d’una brutalitat modèlica, i només el desassossec de l’alternativa ja t’obliga a somriure, senyal magnífic per a mi. La blanesa constitueix l’índole més intima del teu tarannà, almenys de cara a les dames, no provis a dissimular-m’ho. Vasthi ho sabia, i jo ho he après: ets simplement un fofo. Accepta d’un cop la teva vera imatge i et divertiràs potser una mica, tu, de naixença presoner del tedi, si entres, còmplice volenterós de la fal·làcia amanida per domesticar-te, al cercle subtil que traço al teu entorn. Em valc de la comèdia —que menyspreo, consti— com a símbol de la meva intenció, mostra parlaire, endemés, de la meva sòlida actitud conservadora. Acato els costums establerts, salvo en rigor les aparences. Fixa-t’hi, te’n dono exemple. Quins comentaris els de la cort i de Susa, si no m’hagués decantat a exhibir en el pas d’ara una plàstica adequada a l’espant canònic! En resum, des del punt de vista social em considero satisfactòria. ¿Què demaneu els homes, sobretot en casar-vos? Garanties de pau, calma, ordre, seguretat, equilibri. Em comprometo a concedir-les, no t’engalipo. Vasthi fugi, jo em quedo i romandre. Vasthi no féu mai res del que volies, tu acabaràs fent sempre el que jo vulgui: marco amb precisió les diferències. Tanmateix, et mantindré les bimbirimboies de la jerarquia i del poder, t’aviciaré mentre em siguis dòcil i m’esforçaré fins i tot a estimar-te, en relació directa amb graus i mèrits de la teva submissió. I això et bastarà, m’imagino, sense més porfídia, car em suposo dispensada de virar vers el sector apologètic de l’instint maternal i altres agraïdes bestieses complementàries.’ A aquestes altures del mut discurs, he capitulat, per la meva vergonya, i brodàrem aleshores la resta de l’escena amb una total absència de decorum, de respecte intern per a l’ortodòxia dels nostres respectius papers. Un èxit. Els observadors sagaços fruïren del ritme cadarnós de l’espectacle, els esmussats ingenus s’empassaren com de costum el patetisme de pinyol. Però després, dissipada l’eufòria d’histrió, em contemplo nàufrag sota la fèrula d’Esther. De bell antuvi, he d’avenir-me a assistir a un tec, la primera ordre. La situació i el mateix acte em contrarien tant, que no em serà possible aquesta nit d’adormir-me. Em tombo i volto sense repòs enmig de la inútil sumptuositat dels coixins i les sedes. Quin recurs evitarà despacientar-me? Que em llegeixin, a veure si trenco el son. A mi, els gentilhomes! Desenrotlleu el llibre de les memòries de les coses dels temps. I tu, Atac, veuarra de cabiscol, entona’m amb monotonia les fetes darreres del meu regnat. Així, mentre el remei obra, refrescaré de passada els records vacil·lants.

ATAC: El Bigtan i Teres, capitans anorcs de la guarda del rei, determinaren de matar Assuerus, el sobirà senyor. I Mardoqueu, un captaire que seia a la gatzoneta, de dies i de nits, al pòrtic i al cancell del palau, s’alçà i impedí l’anotat despropòsit de Bigtan i Teres.

REI: Malaguanyats, me’ls miro. Patien d’una molt honesta opacitat mental, que els permetia sempre d’ocupar qualsevol càrrec representatiu a la nostra comunitat civilitzada. Pertanyien al tipus dels satisfets que diuen, a repèl de tot advertiment, ’desgust’, ’me’n vai’, ’asmari’, ’morigués’, ’cea’ o ’relotge’, i se senten capaços de persistir en eternes dissensions familiars des del part del nebot primogènit, per si calgué anomenar-lo ’Pere’, com l’avi patern, a qui tocà de padrinejar i així ho desitjava, o ’Carles-Albert’, com imposà, potser amb l’afegit d’algun ’Maria’, la bel·licosa distinció de la cunyada. No entenc com els xicots cometeren la imprudència d’obligar l’honorable botxí a escurçar-los una mica de talla, amb els fenòmens inherents a aquest gènere de manipulacions. Hauria resultat preferible d’endreçar d’un cop, per exemple, l’horror del noli me tàngere de Mardoqueu, perillosíssim per a la salut del país. Em dura encara una mena de menjançó, d’ençà d’haver entrellucat el vell, i em deprimeix que un tal cessant d’aldufer salvés la vida d’un príncep de la meva prosàpia. Quin premi li concedírem?

ATAC: Cap, si no m’etivoco.

REI: Em sorprens. I per què vaig negligir-ho?

ATAC: És que allò coincidí amb la mel del teu segon matrimoni.

REI: Altra vegada Esther, poncem disfressant sever, la ronda de la guilla… . l a destemps, enfastidit, sense ganes, hauré de simular una barroca gratitud pel jueu, si em vull estalviar penjaments pòstums… Un jueu, hum! Un jueu? Potser el fill del meu pare avui podria riure… Lector, cerca’m Aman.

AMAN: Volo, volo, ve-te’m aquí, a sotmetre’t un urgent assumpte de justícia.

REI: Escolta’m abans. Un súbdit, en circumstàncies, em fou abnegat i fidel. Al meu lloc, com el distingiries?

AMAN: Oh, planeta meva, zenit! ¿A qui, sinó a mi, al·ludeix Àssuerus en aquests termes?… Vestiria el baró amb les teves sagrades robes, li cenyiria el front amb la diadema de Pèrsia, el muntaria en el millor dels teus poltres i el passejaria per Susa, servit de palafrener pel cortesà més noble.

REI: Sigui així amb Mardoqueu, aquell de la conjuració de Bigtan i Teres. I tu, Excel·lència, el meu primer ministre, li menaràs el cavall caminant al seu estrep.

ALTÍSSIM: Compta fins a cent pels teus, no els perdis. Quina engalzada de catxap, Aman!

AMAN: La meva fe esdevé plom fos, una bena de sang m’encega. Ca lladrador, ca lladrador, des de quin cau m’encalces? Em rebaixo a nivells d’escombraries, a l’escarni d’un dèspota.

MARDOQUEU: En la misericòrdia del meu Déu vaig posar la meva esperança. Lloaré la mà benèfica que de sobte m’enalteix.

AMAN: D’improvís, per les fires de Susa, un simi jueu mesura amb xurriaques la meva espinada. ¿Per què em sobrevé aquest estret?

MARDOQUEU: Oh, no ho examinis, no analitzis! Tanmateix, et noticio que, a més de practicant, sóc un xambó.

SECUNDINA: I tal, i tal! Hi papes.

AMAN: Malgrat tot, ni a tu ni el teu poble no us han d’indultar. Car jo guardo encara la veu del rei.

MARDOQUEU: A vegades, un home s’ensenyoreix dels altres per al seu detriment.

ALTÍSSIM: Hi ha tants carrers a Susa, per a suplici del visir, com jaculatòries als llavis de Mardoqueu. La briva s’agita al reclam de la xaranga, els vailets eixorden al seguici, s’endomassen balcons. Fins Sinera s’emplena de l’eco del xivarri.

UNA DONA: Ja el de la batuda d’Adar? Buidaré, doncs, amb profit els cistells de la mercaderia. Maces i matraques, irrompibles i de baratilli! Comprin-ne, comprin-ne, per al nen i la nena.

UNA ALTRA: Glorificat toqueu matines, si som a Corpus! Aparella el confetti, les auques, serpentines i ginesta.

UNA NOIA: Mare, mare, la mulassa!

VEÏNES: Deseu els boixets, puntaires. S’atansen unes trampes que fan els gegants.

ÀLEF: ¿Que giravolten dansadors com els de la ciutat de les Santes?

BET: Les Santes del juliol, gala de la maresma.

GUÍMEL: Una petita pàtria entre les vinyes i el mar. I el plàcid cant dels grills als rials solitaris.

DÀLET: I la fusa callada de les barques. I el clapoteig de les granotes als bassiols recòndits.

HE: I la lenta boira per les cases blanques. I els vells pins.

UAU: I andarejar pels solcs, pel cementiri. I un cel clement.

ZAIN: Damunt la comparsa de la Mort i en Banyeta, damunt la dríngadera del carret d’en Quel·la, damunt els andamis de l’ós Nicolau.

HE: Damunt la cabra funàmbula de les gitanes, damunt els saltimbanquis entenebrats de la saca.

TET: Damunt aquest bòria avall, on el reu cabestreja.

IOD: Damunt la cadència i els ahucs.

QUEL·LA: Hi ha cap pell de conill?

LA VEU D’ALGÚ: Tia Maria, que passes farina, catric-catrac, allibera’m del sac!

QUEL·LA: Hi ha cap pell de conill?

LA VEU D’ALGÚ: Tia Maria, la meva padrina, catric-catrac, allibera’m del sac!

BANYETA: Manyaguet, manyaguet, no t’alçuris, que tot just t’estrenes a la bossa del guirigall i no t’has d’eximir, troni o llampi, de xerricar a la faràndula. L’esprimatxat compare i jo, còmics de la llegua, en contracte de companyia amb l’escorxador i el paperassa, rastregem les petjades d’Aman, el qual cabriolarà avui a la cort, al nostre ballet, a l’hora de les postres, quan hom l’arreplegui per al sarró curullíssim, on el magre soci em trasmuda en llepolies engrunes i sobrances de les estovalles del món. Aquesta manduca ens representa paga del treball, per la resta gratis. Ah, llaminadures, quantes! Tu, tu i tu, dòcils a enfardar-vos? Tu, tu i tu, prou us xarparem! I res de camanduleries, aquí dintre. No t’estiris ni t’arronsis, que la xarpellera no t’enceti. Si el viatge t’incomoda, resistència! D’altra banda, enregistrat per a can Pistraus, no exigiràs amb si bemoll que se’t transporti a la xirinxina.

ZERES: Aquell a qui les hienes signen com a llur vianda, on s’entaforarà? La teva cresta, Aman, no toma més ludibri, i ni lleixius ni lustracions no et purificarien. Et pintaves suara la cigonya, i un bufec de la sort et xucla els queixós. Un mesell jueu, encamellat per befa a l’excelsa sella, entrebancava la teva arrogància i te l’esterreja de bocadents.

AMAN: Per fangals de deshonor, on m’abismo. En un tomb, la roda al·lucinant em desbaratà empreses i projectes, abans que el seny conjecturés inicis d’esfondrada. Declinava cap a l’abjecció, a la infàmia, mentre sentia que m’encimbellava fins al firmament. ’Tots som fal·libles’, cantilena, i assimilem a estudi, minuciosos, els tropells amb què ens contarà la incoherència d’un idiota, però sempre ens ha d’estranyar quan les riallades lúgubres giren full al nostre capítol sense més pàgines. Pel que respecta a mi, caduc polític, que els factors em fitxin com a irrisió de Susa i em traslladin amb aquest marxamo al vehicle de l’arriet.

ALTÍSSIM: Avant! Ja no ets home si no reacciones. Fixa’t que encara et mantens al front de la cancelleria. ¿No ho pinxejaves així amb Mardoqueu?

AMAN: Al principi de la bornada. Després, l’inri de la xàquima m’endogalà per complet.

ALTÍSSIM: Doncs accelera’t, apresta l’equipatge, toca, toca pirandó! Val més quisso viu que lleó mort, considera.

AMAN: Els clapits de la canilla em paralitzen, il on m’encabiria, si no és de guimbarro a les alforges del dimoni? Encalafornat allí, els vaivens del carruatge m’escrostonaran potser a poc a poc, sense martiris.

ZERES: Si t’absenten, com s’empitjorarà la meva rutina! O m’arrabassaran també família i casa? Sí, en totes les dissorts aürtaré, anant a la deriva.

MARDOQUEU: I t’enfonsaràs amb marit i bandolers, en xocar amb l’escull d’Israel. Pel to de la complanta, Aman, de complexió limfàtica, no batallarà, la personeta. I jo, al portal del rei, amb Secundina, esperaré amatent el cove i el peix.

SECUNDINA: Certus que el número d’aquest visir no es cantarà mai més als biribissos. I gràcies que una no jugava a la seva rifa: als temps que corren, si la marres, tururut ginjola.

ALTÍSSIM: Al nostre segle erudit i romàntic, sense més norma que els mals sentiments, et defineixen com a figures de delicte, en un parpelleig, llengües, idees, pistrincs, inòpies, gestos, raneres, penellons i races. I si de tu s’encaterinen i t’encasellen, hom et despatxa, enmig de dicteris, a qualsevol patíbul, endiumenjant-te prèviament de pallasso, amb la boca esqueixada d’orella a orella, de pur panxó de joiós maquillatge.

SECUNDINA: Com el d’Aman al dinar de la reina. Eunucs i porrers l’hi conduïren, amb la colla d’en Banyeta estalonant-lo i aparat de policia i precaucions militars. Per a ell menys xeflis que calvari, al pobre ministre se li nua el bocí.

REI: A fe, doncs, que em pensava que s’hi aferrussaria. Quan jo era jove, amb passejades fomentàvem l’apetit.

ESTHER: Calarà potser als dolços.

REI: Ho poso en quarantena. No, guaita’l convuls, pròxim a l’espeternec, leri-leri.

ESTHER: T’excedires, al matí, de borrasquer. I l’aterreixen, a més, els mascarots del fons de la sala.

REI: Qui són?

ESTHER: El diable i la seva quadrilla: el botxí, Quel·la l’escassigallaire i el dallador.

REI: Per qui vénen?

ESTHER: Per ell, l’hoste, aviat llur guisofi.

REI: Ah, encara bo! Ànima per ànima, ’anima mea’. Mentre no m’empaitin, benvinguts com a antigues i agradoses coneixences. I qui els introduïa al gaudeamus?

ESTHER: La meva voluntat que Aman sucumbeixi.

REI: Per quin motiu?

ESTHER: Perquè sóc jueva.

ZERES: Ai, la tarota remarcada, pipioli!

REI: Els pronòstics mai no em fallen: ja calamarseja a la pitança. Tanmateix, noia, que temerària!

ESTHER: Qui no s’arrisca no pisca. Des d’aquest instant, avorten, de soca i arrel, insídies i quimeres. Perquè he pinxat les teves cartes, prou ho saps.

REI: El paquet sencer?

ESTHER: Pinta per pinta. Plega, per tant, Assuerus, i redueix-te, taciturn, a mà callada.

SECUNDINA: Entre l’insult i el bitxo del xató, el rei es congestiona i va a orejar-se.

ESTHER: Molt higiènic. No l’acompanyo, per l’etiqueta d’atendre el comensal.

SECUNDINA: Fina criança!

ALTÍSSIM: Corresposta amb pífies. El rei a l’hort, Aman les adotzena, en crisi de pànic, a les plantes d’Esther.

AMAN: Si em vaig infamar, reina, enderroco als teus peus l’edifici de la meva fanfàrria.

ESTHER: No criaturegis, visir, que guanyares, en fanatitzar-te, oposicions a calcomania.

AMAN: No t’ablaniràs, bella i diamantina hebrea?

ESTHER: No. Calbeges massa, ullat des del canapè.

SECUNDINA: I arribes, amb el retorn del rei, als anissos.

REI: Per tendir a pilleries de triclini, ¿enderivells de ribald, en un espai domèstic tan estricte? Carpetada! Que l’estossinin, socarrin o esquarterin, mentre s’estronqui, d’un cop i per sempre, la seva carrere de patum.

HARBONA: il si l’escanyaves al giny que enflocava per a Mardoqueu? Al cap i a la fi, si la soga tiba, la identitat ponderal deixa indiferents els contempladors.

REI: No articulegis més, perfecte. A la forca, el botifler, bitllo-bitllo!

BANYETA: Ja ets al nostre elenc, Aman, no t’emmorronis. Et presento els camarades, amb l’enhorabona de l’empresari.

LA MORT: Encaixem.

QUEL·LA: Bé, i ell, xitxarel·lo?

BIGTAN I TERES: Hola!

COR D’ESPECTRES: Hola!

BOTXÍ: Pif-paf, pif-paf. Et masego, maco i casco, fins a anestesiar-te a patacades, només que perquè m’ho encarranquinen.

BANYETA: Ara, espalmat pel patapum, d’una consistència de gelea, et metamorfosaràs a pleret en peixopalo, a través d’un extens repertori. I et domiciliaré, pel tobogan de les gusarapes, al confort del carreró intestí sense sortida. Abans, però, confraternitza, per solaçar els potentats de Pèrsia, a la saragata dels meus rigodons. Al compàs, xicot, que esmolo. Un, dos, tres: presto!

AMAN: Atzucac, catric-catrac,
rerialles! En escac,
m’engarjolen dins el sac,
als abissos del parrac,
malsonyós, enmig de braç,
perquè s’arrigoli el drac.

LA VEU D’ALGÚ: Esdernec, des de gojat
m’esbarrava, lluny d’esbat,
a timberes de maldat.
Aviat esmaixellat,
giravolto, sense aflat
pel requint del xafarnat.

CAF: Ganyó gueto, guenyo, quec,
magriscolis, barbaniec.
dels meus nítols el llefec
del benguí n’és ben sedec.
Com m’embroca l’abonyec
del batzac del catacrec!

LA VEU D’ALGÚ: Pel baptisme, cristià.
Pels sentits, pilloc pagà.
Per la pega, català.
La carota, d’albardà.
I aquest morro, de senglar
barrigant rere la gla.

LAMED: El renoc raucava al rec
florilegis de renec,
francesilles per al Hec,
mentre corbs de cuitós bec
amb esquírria em deixen cec,
tot xautant-se del meu prec.

MEM: La mulé, xupa, cuïc,
per ninou, malgrat l’abric,
m’endinyava, sense explic,
un pessic dins el melic.
Ai, joell, brèvol xemic,
prou xauxino al ritme inic!

NUN: A l’ombreta d’un aloc
m’adormia com un soc
—per capçal només un roc—,
quan m’escarrabillo al toc
repelenc i, pell al noc,
m’esfetgego, tan renyoc!

SÀMEC: Un parell de mots amb ’sóc’
rimaré, i àdhuc amb ’joc’.
Més de ’boc’ i ’moc’, no puc:
vejam tu, versista ruc.

AIN: Pel meu lluc, massa feixuc:
ni ho trauria per retruc.
Repussall, xaruc, matxuc,
en belar perdo el remuc.

BANYETA: Amb tentines d’embriac
de mistela i de conyac,
la cataifa del rebrec
dirigeixo. Cap rebec,
tanmateix, al meu repic,
no replica mai, ni un xic.
I si ho fa, fort o pioc,
d’un carxot el torno a lloc
(també tusto algun maluc
amb varetes de saüc).
Sentiràs d’arreu el xac.
Atzucac, catric-catrac!

ESTHER: El marit i jo agraïm l’esbarjo de sobretaula i, encara més, la brusca batuta que domava la fúria del clarí i la nacra, vívida fins avui a la fantasia de Salom des de l’atzar d’un empolsat prefaci. Agilissims en la tramoia, tant com en la contradansa, els comediants singulars desapareixen amb el canceller, cancaneta per al meu il·lustre i ja immutable cromo: Esther, la lluor d’Israel. I no mussitis, Assuerus, contra la meva prosopopeia de matrona i, per enllestir l’endreça que, endillunsada o no, propugno, revoca les lletres d’Aman, escrites per exterminar els jueus escampats a les cent vint-i-set províncies. I segella l’edicte —perquè la dolenteria dels sàtrapes no s’excusi, per apòcrif, d’acatar-lo— amb l’anell reial, que lliuraràs a la custòdia del meu cosí Mardoqueu.

REI: Oh, oh, aclarim situacions, Esther! ¿No afirmares, en contraure matrimoni, que no tenies família?

ESTHER: Una mínima inexactitud oportunista. Mardoqueu, que va servir-me de tutor, és, però, el meu únic parent: no n’ha de sortir cap altre de trascantó.

REI: ¿He d’avesar a alternar amb aquest succedani de sogre?

ESTHER: Sí, i ni una síl·laba més, o al·ludeixo a una jerarquia vexatòria. D’altra banda, en una política de ’tothom d’acord i al seu xabec’, repartirem així les diverses tasques: tu jeus, ell representa, jo mano. I afegiré que Mardoqueu potineja tecnicismes de finances, un munt de bagatel·les d’arbitrista. Per tant, prova’l, supera prejudicis, dóna-li l’anell. Ahà, bon minyó, al·leluia!

MARDOQUEU: Al·leluia! Alegra’t, Jacob, i beneeix Jahvè al seu temple, a la ciutat del seu gaudi.

ALTÍSSIM: Rialles hebraiques a Jerusalem, llàgrimes gentils a Susa. Tanmateix, en ascendir el besunya pròdig, Secundina estrena davantal i espolsadors.

SECUNDINA: Me’n vaig amb ells a fer dissabte: talli qui talli el bacallà, una es queda sempre de portera.

ALTÍSSIM: Amb aquesta observació com a fermall, l’inclit gallimarsot finalitza la sèrie dels seus parlaments, quan per Susa es difon l’exultació dels hosannes.

MARDOQUEU: Atengueres, Déu nostre, el plany dels miserables, el plany dels desvalguts i els humils.

ELIASIB: I ara els preservats en aquest dia venim al teu davant amb les nostres culpes, sense les quals no som i amb les quals ens impossibilites de subsistir. I jo, Eliasib, el sacerdot, esmentaré els preceptes en la congregació dels germans i m’alçaré avui a proferir anatemes contra els prevaricadors.

MARDOQUEU: I digui tot el poble: ’Amén’.

ELIASIB: Escolta, doncs, Israel: Jahvè és el teu Déu, l’únic Déu dels cels i de la terra, l’ésser sense fi ni origen que ningú no pot odiar.

MARDOQUEU: I digui tot el poble: ’Amén’.

ELIASIB: Com la gerra conté la gerrada, Déu conté el nombre i l’harmonia, l’ordre, el somni, el temps i el perdó.

MARDOQUEU: I digui tot el poble: ’Amén’.

ELIASIB: Està escrit: ’No faràs imatge de la Divinitat’.

MARDOQUEU: I digui tot el poble: ’Amén’.

ELIASIB: Anatema contra l’idòlatra, contra el qui adora simulacres i teraphim.

MARDOQUEU: I digui tot el poble: ’Amén’.

ELIASIB: Anatema contra el qui postula meravelles i demana mostres de la presència omnipotent de Déu.

MARDOQUEU: I digui tot el poble: ’Amén’.

ELIASIB: Anatema contra el qui mercadeja amb les coses santes i converteix la religió en puntal de l’opulència o en via practicable tan sols pels cretins.

MARDOQUEU: I digui tot el poble: ’Amén’.

ELIASIB: Està escrit: ’Déu s’estima a si mateix amb un infinit amor intel·lectual’.

MARDOQUEU: I digui tot el poble: ’Amén’.

ELIASIB: Anatema contra el qui revolta instints i sentiments contra l’imperi de la raó, l’alta lluminària de l’amor de Déu en la tenebra de l’home. Res al marge de la raó, res en pugna amb la raó, res per damunt de la raó, excepte Déu!

MARDOQUEU: I digui tot el poble: ’Amén’.

ELIASIB: Està escrit: ’Observaràs el repòs del setè jorn i les meves diades’.

MARDOQUEU: I digui tot el poble: ’Amén’.

ELIASIB: Està escrit: ’Honoraràs el teu pare i la teva mare, no robaràs, no cometràs adulteri, no mentiràs’.

MARDOQUEU: I digui tot el poble: ’Amén’.

ELIASIB: Anatema contra l’assassí i l’incendiari, contra el blasfem, l’avar, l’envejós i el perjur.

MARDOQUEU: I digui tot el poble: ’Amén’.

ELIASIB: Anatema damunt el qui suscita la rancúnia del primitiu contra la supremacia de l’esperit.

MARDOQUEU: I digui tot el poble: ’Amén’.

ELIASIB: Anatema contra el qui posa cadenats de paüra o vesc de recels a l’expressió de les ànimes.

MARDOQUEU: I digui tot el poble: ’Amén’.

ELIASIB: Està escrit: ’Reverenciaràs l’infant i la dona. Enduraràs privacions pel vell i pel malalt’.

MARDOQUEU: I digui tot el poble: ’Amén’.

ELIASIB: Anatema contra el tip que no socorre la fam d’altres genives.

MARDOQUEU: I digui tot el poble: ’Amén’.

ELIASIB: Anatema contra l’escriba que ven la ploma a rossins victoriosos i s’envileix a exalçar, per or o per temença, el sabre i el triomf.

MARDOQUEU: I digui tot el poble: ’Amén’.

ELIASIB: Anatema contra el savi insensible al sofriment del dèbil, que es tanca a la torre de vori d’una serenor cruel.

MARDOQUEU: I digui tot el poble: ’Amén’.

ELIASIB: Anatema contra el covard que calla quan el mal governa i anteposa a la consciència l’escalfor del seu ventre.

MARDOQUEU: I digui tot el poble: ’Amén’.

ELIASIB: Anatema contra el qui escandalitza els innocents i els simples.

MARDOQUEU: I digui tot el poble: ’Amén’.

ELIASIB: Anatema contra l’incrèdul en la remissió dels pecats i en la vida perdurable de l’esperit.

MARDOQUEU: I digui tot el poble: ’Amén, amén’.

ALTÍSSIM: Mentre els jueus salmodien el sublim formulari, executen des de les poltrones ministerials llur revenja. A Susa degollen en quarantavuit hores cinc-cents barons. Tianet us brindarà una llista dels conspicus.

TIANET: Forsandata, Dalfon, Asfata.

MARDOQUEU: iNo acabdillaven els qui ordien la nostra ruïna?

TIANET: I Forata, Ahalia, Aridata.

MARDOQUEU: iNo ens avorrien aquests amb el major dels odis?

TIANET: I Farmasta, Arisai, Aridai i Vaizata.

ALTÍSSIM: Els sicaris suprimeixen també deu fills d’Aman, i Esther, femella baciva, ordena que pengin al pal els cadàvers: així ho llegiràs al text protocanònic. ¿Interpolació, costum llevant!, escarment macabre? Ai, com m’aboco damunt el buit! ¿En l’horror de la vall, em revestiré de justícia i m’asseuré a escorcollar el plet del proïsme? La vigoria de la ballesta correspon només a una mà gloriosa, un suprem sotjador escruta precipicis i actes. Per la mortal angoixa, obriu, titelles, els llavis i eleveu un himne al jutge i fletxer.

REI: El teu arc, sagitari,
enlaira la vilesa
del llot a vol harmònic
vers la pau pressentida.

ESTHER: Israel edifica
al cim dels mil·lenaris
miratges d’esperança,
quan el plor regna fora.

MARDOQUEU: De lluny governes,
braç secret, la perfecta
corba del temps, immòbil
poder indefugible.

ESTHER: Alçàrem una casa
d’aconseguida calma.
A l’entorn, captiveri
d’hostils ones amargues.

MARDOQUEU: En la nit acompleixes
aquell etern designi
que agermana la cursa
de l’home i de l’estrella.

REI: Negre llac. No penetren
vents del desert ni l’alba
el mur subtil, la vida
del cristall sense imatges.

COR: Tu que veus la sofrença
del nostre esforç inútil,
jutge i arquer, retorna’ns
a l’alta llum que ens guia.

ALTÍSSIM: Vilatans, patricis de Sinera: som a les acaballes de la faula. El sol s’ajoca enllà dels turons del Mont-Alt, una ora suavíssima es desvetlla al Mal Temps i ens portarà sentors de fonoll i de menta, l’aigua cau a primes gotes per la molsa del safareig del tritó, ulls del vespre comencen a esguardar-nos. La Neua es prepara a passar safata, com us he promès, sols als volenteroses d’amollar-li uns cèntims. Als dits de l’Eleuterí, els putxinel·lis acoten el cap, a manera de salutació cortesa, i abandonen l’escena per jeure, al fons de la capsa, en una barreja immòbil. Després del que heu sentit, els jueus occiren —ho afegeix la crònica— setanta-cinc mil adversaris de llur poble i commemoraren amb dos dies solemnes, que Israel celebra periòdicament des d’aleshores, la intercessió d’Esther i el terme dels dejunis i del clamor. I el rei imposà tributs a l’imperí i a les illes allunyades en la boira de l’horitzó, i Mardoqueu governà en nom seu, sota el dictat d’Esther, imagina’t com, procurant, sembla, això sí, una mica de bonança per a la nissaga de Jacob. I un altre príncep succeí més tard Assuerus en el tron de Susa i tornà potser a perseguir les tràgiques tribus del Trànsit. I continuà la cadena monòtona de lluites, assassinats, infàmies i disbauxes, car a Pèrsia i arreu del món una cruel estultícia esclavitza des de sempre l’home i fa de la seva història un mal somni de dolor tenebrós i àrid. ¿I de què et servirà furgar, Salom, contra aquesta imprescriptible llei, en el misteri de les paraules, anhel d’insensatesa, cavalleria desbocada que t’arrossega a la destrucció? Maleït tu, orgullós foll perdedor de tot, excepte d’una estèril tristesa lúcida, que amb rictus de desdeny i amb precària burla trepitges el teu cor en la solitud. Ai, vosaltres, els móns espectadors, compadiu, però, el gos assedegat que es llepa fugint els trencs de pedrots i vergassades, apiadeu-vos del qui s’endinsa sense retorn pels presidis de l’enyorança i dels anys! I no te’n riguis, Tianet, i escolta la veu feble que s’adreça, amb preferència, a tu i als teus companys de joc, des de l’ambó momentani. Atorgueu-vos sense defallences, ara i en créixer, de grans i de vells, una almoina recíproca de perdó i tolerància. Eviteu el màxim crim, el pecat de la guerra entre germans. Penseu que el mirall de la veritat s’esmicolà a l’origen en fragments petitíssims, i cada un dels trossos recull tanmateix una engruna d’autèntica llum. I si algú dels qui m’entenen creu encara que és una obra digna i noble evocar amb esperit religiós les ombres predecessores —car ningú no sap si l’alè de vida dels fills de l’home munta enlaire i si l’hàlit de la bèstia davalla devers la terra—, que pregui avui pels difunts de Sinera. Pregueu pels ximples de la vila, dinastes incomparables sota el prestigi d’en Trictrac, els mendicants que captaren de porta en porta, per places i carrers, una minsa i reganyosa caritat, durant generacions senceres. I per les opulentes famílies, ja extingides, dels Tries i els Pasqual, dels Pastor i els Vallalta. I per la senyora Maria Castelló, que segué llegint en una cadira ranca. I per la dama dels Antommarchi, l’estugosa Angèlica, de professió malalta, condemnada fins al seu traspàs, des de la infància a una senectut extrema, a endrapar cada dia, amb cert desmenjament aristocràtic, un parell de pollastres capons, únic requisit d’escaiença a les seves delicadeses. I per l’Esperanceta Trinquis, colgada per la neu en un clot, prop de la via del tren. I per l’Escombreta, proferidora dels espinguets més aguts que mai s’hagin llançat de llarg a llarg de la costa. No oblideu tampoc els Torres, que anaren i vingueren a través dels cinc oceans, i els altres pilots i mercaders que els emularen. I els pescadors confrares de sant Elm i els calafats i mestres d’aixa de les antigues mestrances. I els comparers i macips de sant Roc, que veremaren les nostres vinyes i desfilaren a les processons, quan el raïm verola. Pregueu també per Tomeu Rosselló, a qui Salom incorpora a la llegenda sinerenca. I pel notari i el bisbe, el nebot i l’oncle, abans amos d’aquest jardí, que posseïren un talent claríssim i una enorme personalitat autoritària i bondadosa. I pel metge Miquel, i el ric Xifré, i el filòsof Moles, i la resta innumerable. I per l’Eleuteri, i per mi, i pels amics dels jueus, i pels jueus i llurs enemics.

FI DE LA IMPROVISACIÓ

RONDA DE MORT A SINERA (1966)

PRIMERA PART

En aixecar-se el teló, veurem tancada la cortina de xarpellera. Aquesta cortina té una alçària de dos metres i, per damunt d’ella, al fons, el decorat, encara que no il·luminat, deixa entreveure les cases del poble de Sinera. Per la dreta del públic i davant la cortina, surt l’Altíssim, cec de la parròquia de Sinera, guiat per la Neua, la barjaula que ara viu amb ell. El cec vesteix un tronat vestit de pana negra, amb capell negre, i ella va guarnida com una beata de poble, amb un vel a la cara, com si s’avergonyís del seu ofici. Caminen, ella amb el cap cot, ell noble, serè i en certa manera elegant, fins arribar al mig de l’escenari, on es giren de cara al públic, i ell, en un to de narrador d’auques, diu.

ALTÍSSIM:
Si de nou voleu passar,
Ariadna tornarà
a mostrar-vos el camí
que us permeti de sortir.
No hi ha laberint més clar.
Trobareu seients a mà
per als tristos i cansats.
Hom no hi sent miols de gats,
sinó molt nobles cançons,
tremolós d’acordions.
Quant al preu, tan mòdic és,
que penso no cobrar res.

En acabar, amb gran naturalitat es giren de perfil i se’n van cap a l’esquerra del públic. La Neua porta l’Altíssim fins a la boca de l’escenari, en un cantó, on el deixa recolzat. Entretant, corre la cortina de xarpellera.

Al fons, el decorat ens evoca Sinera. Un poble molt concret, però al mateix temps tots els pobles de la nostra costa i també qualsevol poble català. El decorat ha de ser corpori, però no realista, i és convenient de defugir en ell els tons blancs i tots aquells que expressin massa estilització. En el decorat veiem una escala, no ben bé centrada, que ens ha de suggerir que porta a l’església, a la part alta del poble. A la dreta, arcada que dóna entrada a la casa de Salom de Sinera. Al costat de la porta, una gran reixa de ferro forjat. A l’altra banda, volums de cases, evitant, però, les rectes. Darrera la reixa, il·luminada per una llum freda, es troba la Mort, que contempla indiferent, des de la casa de Salom, el passar dels dies al carrer. Al replà de l’escala apareix la sinistra figura d’en Quel·la, el drapaire. Porta brusa de gitano lligada a la cintura, deixant el pit al descobert, una gorra i unes calces de pana. Duu també un sac al coll i camina com si el pes de tots els cassigalls que ha anat arreplegant l’haguessin encorbat per sempre. Dalt de l’escala, per anunciar el seu pas als veïns, baladreja la seva crida.

QUEL·LA:
Hi ha cap pell de conill? (Comença a davallar l’escala i torna a dir). Hi ha cap pell de conill?

En aquest moment, la Mort deixa la cambra de la casa de Salom i surt al carrer. La Mort va vestida com una dona de poble. No s’ha d’accentuar el hieratisme ni cap mena de tendència al símbol. És una simple dona de poble, endreçada però elegant, que fa la seva feina. Travessa l’escenari de dreta a esquerra i del fons a primer terme, però s’atura al mig de l’escenari, en el moment de creuar-se amb en Quel·la, que va cap al carro del drapaire, a buidar el seu sac. La Mort s’ha adonat que en el sac i al carro hi ha cadàvers. Mira fredament en Quel·la, com reptant-lo, i continua caminant fins que la deturen dos homes que porten un carret de fira, d’on pengen uns ninots, que no han de ser realistes però han de suggerir la forma humana. La Mort es mira el seguit de ninots i en tria tres, els més virolats i atractius, i un darrera l’altre, un cop elegits, els llança al mig de l’escenari. La Mort desapareix per l’esquerra. Pel pla de l’església baixa el Primer Cec Captaire, es dirigeix vers el públic fins que el seu bastó topa amb els tres ninots, o sigui els tres cadàvers. S’espanta, car s’adona que la Mort ronda prop d’ell, i surt esporuguit per la dreta. En Quel·la, que torna a ser dalt de l’escala, se l’ha mirat com qui contempla una propera víctima. Després, amb indiferència i gran naturalitat, va vers el centre, recull un a un els ninots i els rebot dintre el carro, que arrossega tot anant-se’n per l’esquerra, per allí on ha desaparegut la Mort. L’autor surt per la dreta i, en parlar, va introduint sense solució de continuïtat els personatges.

L’AUTOR:
Ariadna et va conduir fa molts anys, durant mitja hora, a través d’un singular però senzill laberint.

Entenebrada 5.ª: vesteix de vella fadrina, tronada, cursi. Noi 1er, Noia 1ª, Noia 2ª, Bassot, Aleph, Gimel i Zain. Noies i xicotots de poble, vestits sense definir cap època.

Et precedia i donaves un tomb, enmig de veus i de figures estrafolàries.

Surt l’Esperanceta Trinquis, l’embriaga del poble. Vesteix un abric atrotinat d’home, mitges al garró, tarot a la clepsa, grenyuda. Porta una ampolla a la mà i camina arrossegant els peus calçats amb sabates d’home. Surt també l’Eleuteri, un noi espigat, fet home pel treball abans d’hora, d’expressió molt trista. Va vestit amb una granota blava molt vella i porta un cordill com a cinturó i una bufanda de nen al coll. El segueix la seva mare, la Marieta, vestida amb el típic dol de les dones de poble. No ha de ser vella, sinó jove i amb expressió acorralada. Amb ells apareixen també els veïns i les veïnes de Sinera que aniran sortint al llarg de l’obra. Veïnes, amb indumentària de l’època actual, i Dona 1ª, vestida amb indumentària del XIX, que ha de ser la rèplica de les dones actuals, però amb vestit i aire de dona del segle passat.

L’escenari, que es converteix en aquest moment, pel moviment dels actors, en una plaça rodona, la del poble, és recorregut d’un extrem a l’altre pels actors que es van entrecreuant en escena, donant la idea d’un laberint. Alguns d’ells, en arribar als extrems d’aquesta insinuada plaça, marquen amb un gest esquemàtic la impressió de xoc amb unes parets de laberint sense sortida.

Mentre han anat apareixent els personatges, darrera la reixa, en el lloc que la Mort ocupaba en la primera escena, Salom de Sinera contempla l’estrany laberint. És un home d’uns trenta anys, lleugerament encorbat. Diríeu que és l’intel·lectual del poble, que és l’expressió de la veu de tots i al mateix temps un estrany, però una última elegància descurada ens ha d’evocar l’estiuejant que es troba només circumstancialment entre aquella gent. Ell, després d’haver mirat aquest laberint, surt i es perd entre la multitud.

L’AUTOR:
Podies seure, si et marejaves, en un racó plàcid, triat pel teu compte. No havies de topar el Minotaure.

Per l’esquerra apareix la Mort. És l’únic personatge que no titubeja. Camina rectament, perquè sap tots els camins d’aquest laberint. Busca entre els personatges els qui s’endurà més aviat. Es para, mira la Marieta, però la defuig i va a la recerca del seu fill, l’Eleuteri. El mira cara a cara i el fa parar amb la seva mirada, molt freda i amb una última tendresa. Mentrestant, Salom de Sinera segueix perdut en el laberint.

L’AUTOR:
El laberint era intranscendental, sense perill, per a turistes. Quan te’n cansaves, Ariadna acudia sol·lícita i et mostrava amb molta pau el punt de partença.

Ariadna apareix per darrera de l’Autor. Va vestida a la grega, amb una mena de «himation» descurat i tota ella malforjada. Ha de quedar una figura barata, com de centre parroquial, amb estrany i sarcàstic contrast amb tot el que sigui Grècia winckelmanniana. És una Ariadna més aviat llardosa i grassoneta. Ariadna va on és Salom i, tot conduint-lo pel laberint, el retorna a la porta de casa seva.

L’AUTOR:
Si t’endevinava, però, agosarat, et deixava, benèvola —sense ella t’hauries perdut—, la il·lusió de la descoberta del pas de sortida.

Salom entra de nou en el laberint i un altre cop s’hi torna a perdre. La Mort, que s’ha quedat fins ara dreta, a l’estrany indret, contemplant-ne la gent, ha deturat amb la mirada l’Esperanceta Trinquis, que en veure-la fa el gest d’agafar fort l’ampolla de vi perquè no l’hi prengui. Després, la Mort es col·loca d’esquena al públic i observa el caminar del Primer Cec Captaire, que, perdut en el laberint, intenta de trobar la sortida amb el seu bastó i amb la mà dreta palpa dramàticament el buit. Es troba amb l’espatlla de la Mort, ella li pren la mà i se l’enduu.

L’AUTOR:
Ariadna era discreta, a penes parlava, insinuava amb un gest suau la seva guia. Ariadna era mòdica, i jo t’advertia de com l’havies de retribuir: calia convidar-la, en plegar de la feina, al te i a ballar.

Ariadna torna a sortir de darrera l’Autor i, en veure que Salom s’ha tornat a perdre en el laberint, va devers ell i el torna a guiar cap a una de les sortides. Aquest cop no el condueix cap a casa, sinó cap a les escales de l’església.

L’AUTOR:
Si s’agradava de tu —Ariadna era romàntica, educada a Alemanya— i corresponies als sentiments de l’afectuosa noia, t’era lícit de recordar que Naxos sempre quedava molt a prop. La bella dormidora es planyia, en despertar, del silenci, però aviat es consolava: ran de la costa, Dionís recollia el destí d’Ariadna. Després varen venir tanmateix temps ben difícils, i aquell destí es va espatllar, i també el teu, i potser el de tots nosaltres.

Mentre l’Autor ha parlat, els personatges no han deixat de moure’s, però cada vegada més lentament. Ariadna, un cop ha deixat a les escales de l’església Salom-Teseu, ha travessat segura el laberint i ha anat al costat de l’Autor.

TESEU:
«Omnes vulnerant, ultima necat»:
el rellotge ho canta clar.
Una, dues, vuit o quatre,
qualsevol t’ha de pelar.
T’ho recordo en Ilatinòrum,
una llengua solemnial.
Però quan la dalla et segui,
xisclaràs en català.

Quina pila d’anys i quanta fatigada repugnància! Molt més enllà de la meitat del meu mal camí, m’endinso sempre en l’estrany laberint. Voltes i revoltes i foscos passadissos, i cap mà que em guiï i em desnuï la corda, l’aspra corda que em podria menar, si de debò l’abastava, a la descoberta del pas de sortida. Perquè vaig perdre Ariadna en un llunyà tombant.

Ariadna és a primer terme i parlarà de cara al públic. Entre l’un i l’altra, mentre parlaran, la gent del laberint continuarà el seu camí. Però des d’ara, gràcies a la il·luminació, han d’esdevenir ombres, i només han de ser clarament visibles els dos plans: a primer terme, Ariadna, i a dalt de les escales de l’església, Teseu. La il·luminació ha d’establir ben clarament els dos plans paral·lels de Teseu i Ariadna, i entre ells —o signi entre el poeta i la seva creació— la realitat desordenada que els separa.

ARIADNA:
Em crides, Teseu? Sóc aquí.

TESEU:
Sento la teva veu, és la teva veu, Ariadna? Per què callaves tant?

ARIADNA:
Perquè ja no em cridaves. Com que ara em crides, sóc aquí.

TESEU:
Si dic el teu nom, t’atansaràs? Vindries sempre?

ARIADNA:
És clar que sí. Si m’anomenes, existeixo. Com tothom i com tot. Això ja ho hauries d’haver après.

TESEU:
Digues més bé que no ho havia d’haver oblidat. On eres, tu, fins avui, Ariadna?

ARIADNA:
Sempre aquí, amb tu, esperant de reviure en el teu clam, en el teu laberint.

TESEU:
Per ajudar-me?

ARIADNA:
Per ajudar-te a trobar-hi sentit. Vine. (Teseu baixa les escales i travessa sense vacil·lacions el laberint, fins al costat d’ella). Et mostraré les velles imatges i els diversos matisos de l’ombra, tan subtils i impalpables, que seria assenyat de prendre’ls per vestigis de llum. Vine.

Ariadna allarga la mà, l’agafa i se l’enduu cap a la dreta. La gent continua movent-se cada cop més lentament en el laberint.

ALTÍSSIM: (Sense moure’s del seu lloc.)
Per placetes i carrers
fan ballar l’ós Nicolau,
orb i semiparalític.

Se sent el so d’un timbal que marca un ritme de quatre per quatre, el típic ritme del ball de l’ós. La suggerència de l’ós Nicolau, record d’infantesa, va eliminant els personatges del laberint. Aquests van desapareixent un rera l’altre a poc a poc, deixant l’escena buida per a l’aparició del mim que fa el paper d’ós Nicolau.

Parunyó, mou el pinré
bustaró, després el can.
Panipen, queleraló!

Les puces se l’han cruspit
gairebé de viu en viu.
Ell, però, quiti de pena.

Perquè recorda camins,
llunyans rostres, nits de calma,
resignat, serè filòsof.

Aconseguia, de vell.
veure barques i mestrances,
estudis d’antics pilots.

Època d’ametlles toves
segons fórmules papals,
or i blanc de tarongers.

I madame de Pantostière,
vinguda de Vallgorguina
a parlar polit francès.

I l’altiva sor Ephrem,
que va sortir-se de l’orde,
ja ningú no sap per què.

La sortida de l’últim personatge del laberint per la dreta coincideix amb l’aparició del gitano per l’esquerra, estirant la corda amb la qual porta lligat l’ós. L’home duu brusa de gitano i un mocador al cap, mig piratesc, tragina una escala penjada a l’espatlla. Arrossegat per ell, entra l’ós Nicolau. Cal defugir tot naturalisme en la indumentària del mim que fa d’ós: una granota beige, pintada, serveix per suggerir altres realitats. Tant el gitano com l’ós Nicolau segueixen el ritme del timbal, que no ha cessat de sonar.

Quiet, et dic. L’ós ballador
amb les urpes arreplega
els vailets que no són bons.

Se’ls emporta lluny de casa,
a la fosca del seu cau,
d’on no tornaries mai.

Menja nens amb safanòria,
es beu la sang a galet,
glo, glo, glo, fera soturna.

No hi ha mel, ni gel, ni cel:
xurriaques i tambor,
pols i vent de cantonada.

Els dits toquen amb compàs.
Comença de nou la dansa,
que miren ulls divertits.

No queris el trajatoi.
Si et repasso pajories,
busmucaràs pasmuló.

Roda, roda, maleït,
fins que caiguis sense forces.
Aleshores, a dormir.

Salom ha tornat a aparèixer a la finestra de casa seva i es contempla en el seu propi record. El gitano ha anat conduint l’ós, tot fent una volta a la plaça de Sinera. Quan arriba a l’extrem on hi ha l’Autor, l’ós s’asseu a terra, cansat i sense ganes de fer res. El gitano va al centre de la plaça i obre les escales de tisora, va a buscar l’ós, l’agafa de la mà i, després de fer una volta a l’entorn de les escales, tot ensenyant-lo el posa enfront d’un dels rams de l’escala. L’ós, que està molt cansat i amb poques ganes de treballar, no es decideix a pujar-la. El gitano, mig nerviós, avergonyit que li faci fer el ridícul, enèrgic i tendre alhora, li pega puntades de peu tot indicant-li el camí escala amunt. Cada graó és com una nova aventura per a l’ós, i li costa un extraordinari esforç aixecar la pota. Després de molta lluita i brega, ja és gairebé al capdamunt, s’esllavissa escala avall i queda fet una bola esporuguida als peus del gitano. L’ós queda panxa enlaire i, com que no es pot aixecar, tan vell i atrotinat com és, el gitano li fa donar la volta. Però, en lloc de quedar sobre les quatre potes, aquestes no l’aguanten, i queda de boca terrosa. El gitano es dedica a «articular-lo», extremitat per extremitat, perquè quedi de quatre grapes a terra. L’animal és incapaç de redreçar-se i es torna a aclofar. Aleshores el gitano l’agafa per la panxa, l’aixeca i el deixa dret. L’ós es queda fent tentines, mentre el gitano va a buscar la corda i l’hi posa al coll. Plega l’escala i se la carrega a l’esquena. Després agafa la corda i, amb el cap cot i avergonyit, dóna una última volta a la plaça i se’n va amb l’ós pel fons esquerre.

Apareixen a escena els xicots i les noies que s’ho han quedat mirant. Dues noies se separen del grup i segueixen l’ós Nicolau, fins a arribar a l’extrem de l’escena. S’adonen que el temps ha canviat i es queden a la plaça mirant el cel. Salom de Sinera surt de casa seva i avança cap al públic. L’Altíssim i l’Autor desapareixen.

SALOM:
Ha ballat l’ós Nicolau
on jo vull que se m’enterri:
a Sinera, prop del mar.

Salom desapareix per la dreta, darrera l’Autor.

NOIA 1ª: (Tot mirant el cel.)
Mira com s’atansa la gropada, tornarà a nevar.

NOIA 2ª: (Mirant també el cel.)
L’àvia diu que totes les bruixes de Vallgorguina són aplegades al cim del Montalt i volen cada nit contra Sinera. L’any passat, amb la calamarsa, varen capolar les collites. Amb el fred d’aquest any cremaran les plantes.

NOIA 1ª:
A casa no creuen en bruixes. El pare assegura que, si els senyors no hi creuen, ell tampoc.

NOIA 2ª:
Vosaltres rai, que finegeu.

NOIA 1ª:
I tu ens enveges, vet-ho aquí.

BASSOT:
Bé, no us baralleu, deixeu-ho córrer. Bruixes? Ara sembla que se n’apropa una.

Tots corren vers les escales de l’església i, amb l’Aleph al davant, arriben fins al replà de l’escala.

ALEPH:
Nois, la Trinquis baixa pel rial del Bareu.

GIMEL:
I es dirigeix cap aquí. Mitges al garró, nàpies enceses, borratxa perduda.

NOIA 1ª:
Per variar.

ZAIN:
Nois, ara ve la Trinquis.

TOTS: (En un to d’insult.)
La Trinquis, la Trinquis, la Trinquis!

BASSOT:
És hora d’amanir mandrons. Vinga!

ALEPH:
Encara és massa lluny. No l’abastarem.

BASSOT:
No, que ja és a tret. Afineu la punteria. Som-hi.

GIMEL:
El meu roc li arrabassava el tarot.

ZAIN:
Que no, que ha estat el meu.

TOTS: (Més fort.)
La Trinquis! La Trinquis!

La Trinquis apareix de sobte dalt del replà, amb l’ampolla a les mans. Els nois, espantats, es retiren fins a l’extrem de la dreta.

TRINQUIS:
És sistema d’establir ròssecs de conferències?

ZAIN: (Donant una volta, burleta, davant ella i cantant les paraules amb el to de befa d’una criatura.)
La Trinquis ha parlat. La Trinquis sap parlar. La Trinquis parla. Ui, quina por!

TRINQUIS: (De dalt de les escales estant.)
Menda va passar condignament per la cangrí i va ser esbandida amb l’aigua i els aspergís meis del mutxovelaró bordelé. (Amb la imitació sarcàstica que l’espantall que és la Trinquis pot fer d’un sermó). Crec amb fe en la santa trijul, guardo amb puntualitat els preceptes i els dejunis de l’Ostarinda. (Els assenyala un a un, amb el dit, en un to premonitori). Si Déu vol, a tots us he de veure en l’estaribel i després, un a un, en el socarrim del benguistanó. I aquesta és la fronsaperibèn que m’ajuda a tirar de la magna rifeta, aquesta és la meva fronsaperibèn.

Baixa les escales d’una revolada. Ells s’espanten encara més i fugen. El Bassot, en un to de voler parlamentar, s’avança una mica.

BASSOT:
Però no veus clar que estàs piorna? Qui pot, si no, penetrar en el garbuix de les teves manifestacions?

LA COLLA:
Ha, ha, ha, ha!

TRINQUIS:
Les raons de la meva mui són d’evidència, malgrat una opinió desvergonyida. D’altra banda, que ho estigui o no, la dama us subleva fonamentals criteris?

BASSOT:
No t’ho pensis pas, Esperanceta Trinquis. Per nosaltres, gens de tírria, gota. El teu mam no és encimat, pólvora a nivell de qualsevol prestigi, filla. Què t’afigures?

TRINQUIS: (Arrenca a córrer vers els nois, indignada.)
Doncs per què no us fiqueu en altres pells i em deixeu tranquil·la?

La colla, en veure que s’apropa, ha marxat cap a l’altre extrem. Només el Bassot li planta cara, tanmateix amb molta por.

BASSOT:
Perquè és el costum, el sagrat costum de Sinera: on l’entafores? Sempre s’ha fet així, i tu ho domines prou, que no ets tova. Guaita el Mal Temps, clissa el cementiri. Els antics cocals no hi tindrien altrament repòs.

TRINQUIS:
Raons de supòsit, tanmateix. M’hi avinc, sí, cal riure. Ara, que procureu d’evitar la magna trencadissa, prometeu-m’ho.

BASSOT:
Aquestes trifulques no han escampat mai ni mig petricó de sang, i el vi corre que és un gust per les teves venes. Només hi llisca vi, xambona. Au, nois, a repetir la gresca!

TRINQUIS:
Espereu. Sóc, ja ho veieu, dòcil, complaent, favorable a la funya. Sabeu, però, amb qui bescanvieu conceptes? Una senyora, ep, una senyora!

BASSOT:
En declarar-nos l’alta condició, sagramentes el designi de turbonada. T’etzibarem pedres amb neu, que les amorosirà.

Els xicots, en sentir això, agafen pedres i fan com si les arrebossessin amb neu. Li comencen a tirar alguna, com per divertir-se.

TRINQUIS:
Oh, el maligne brunzir d’aquest eixam! Qui em defensarà, qui em protegirà, on trobarà recer la vella misèria?

BASSOT:
Apa, prou, que tants sorabis, aquí! A esbotzar-li els cinc de ratafia, àngels!

TRINQUIS:
La mullena em xopa i se m’estén de dalt a baix. Una brava mullena, amb aquesta gelor! I en quin comerç hauré de pescar adequats recanvis de molipors?

Els de la colla tiren amb fúria cruel els pedrots.

Ai, lassa, trista, dissortada, pobra, pobra de mi!

Es va morint a poc a poc, guanyada pel fred, mentre els de la colla continuen etzibant-li cops de pedra.

BASSOT:
Enllestim, que la gropada és a sobre i torna a nevar.

ALEPH: (Amb por.)
Anem-nos-en de pressa, que torna a nevar.

GIMEL:
Neva espès, espès. (Mirant fixament el cel). Davallen corrues de negres núvols des del Montalt.

ZAIN: (Mirant enlaire.)
Amaguen el cel de Sinera.

ALEPH:
S’endinsen enllà del mar.

Mentrestant, els altres han anat tirant amb els mandrons.

TRINQUIS: (En la seva última agonia.)
La neu em colgarà, la neu em colgarà, la neu em colgarà, la neu em colgarà.

LA COLLA:
Ha, ha, ha, ha, ha! La Trinquis, la Trinquis, la Trinquis!

Queda morta, erta de fred.

Mentre les noies continuen dient «la Trinquis» i fugint d’escena per l’esquerra, els nois esdevenen de sobte homes i expliquen cara al públic, en brusca trencada de to, situant-se en renglera, el record de la facècia de la mort de la Trinquis, que varen provocar quan eren nois.

BASSOT:
La Trinquis s’empitimava,
i la neu la va colgar.
Erta com un peixopalo
la trobaven l’endemà.

GIMEL:
Les bruixes de Vallgorguina
la posaven a assecar.
Després, ben enclenxinada,
se l’enduien cap al ball.

ZAIN:
El dimoni el presidia,
tot i marcant-ne el compàs.
Amb pinta de boc s’estava
al bell mig, molt endreçat.

ALEPH:
Ai, Trinquis, com se’t belluguen
les cames, pengim-penjam!
Les mou l’aire de la dansa
o la gisca dels rials?

BASSOT
Queies a tall d’arengada
en cruel gola de gat.
La mugí va rosegar-te
menuts, palpissos i cap.

Surt la Mort, s’agenolla per agafar l’ampolla de la Trinquis i se’n va per darrera dels homes. Surt en Quel·la, agafa la Trinquis d’una revolada i segueix la Mort, que s’ha quedat en un racó, al fons de l’escenari. Espera el carret de fira, el qual ara és ple de ninots que pengen i d’objectes que ella anirà prenent i distribuint als Entenebrats. Del sostre baixen uns miralls, en els quals es miraran cada un dels Entenebrats, tot prenent l’objecte o la indumentària que els determina. Els personatges que hem vist ara a escena: Bassot, Zain, Aleph, Gimel i les Noies, entren en el regne de la Mort, tot mirant-se als espills. Un cop ja al regne de les ombres, repeteixen el moviment del laberint, però amb un ritme lent i una actitud glaçada i fantasmal, com de gent que es mou a l’altra banda del món.

SALOM: (Surt de casa i s’endinsa en el món dels Entenebrats, sense perdre-s’hi.)
Ocrallissa de les coves,
també a mi se’m cruspirà
tot de sobte, quan arribi
l’ocrana del meu traspàs.

Salom imagina la seva mort, el seu personatge fet espectre. S’afegeix, en el seu somni i en la seva davallada, als espectres de la gent que se li ha avançat al regne de les ombres. Creua l’escenari en diagonal, com els altres espectres, però queda més humà, malgrat tot, no tan hieràtic i buit com els altres.

Els anys m’han entaforat
records de calaix de sastre
clepsa endins. Sento remor
de serpents de cascavell.

El Bassot s’ha posat una jaqueta davant el mirall i un llibre sota el braç, amb posat d’intel·lectual fracassat, d’home covard que ha passat tota la vida sense definir-se. De nen cruel a espectre d’ell mateix.

ENTENEBRAT 1ER:
Temo que perdré la pell
a la fosca d’un racó
o daurat al socarrim,
convicte i confés del crim
de ser catòlic, burgès,
proletari, descregut,
monàrquic, republicà.
perquè vaig trontollar
amb arrufades de nas
la moral d’un conegut.
M’enderroca un esternut,
no goso ni piular.

ENTENEBRADA 2º: (Noia 1ª s’ha posat un velet de viuda i prem contra el seu pit un gastat devocionari.)
El difunt em va deixar,
en assenyat testament,
paper de l’Ajuntament
i títols de capellà:
renda força sanejada
segons càlculs trets abans
de la gran tamborinada.
Ara, pobreta de mi,
em trobo ben a l’escapça.

ENTENEBRAT 3ER: (Zain s’ha posat una jaqueta molt espellifada i porta un tarot a la mà, greixós i tètric —la Mort, arribada molt aviat, l’ha alliberat de convertir-se en un embriac perseguit pels nens del poble, com la Trinquis—. Parla obsessionat i amb veu tremolosa.)
Ulls de damnat, de relapse,
vigilen el secret fil
d’aquest meu destí, tan vil,
que faré la ballaruga
a l’extrem d’una samuga.
Avanço per carrers bruts,
entremig de multituds,
disputant ossos a cans
tinyosos, plens de brians.

ENTENEBRAT 4RT: (Aleph es posa amb fruïció els guants, símbol del ric més odiós del poble, un desvagat que es permet el luxe de fer filigranes metafísiques entorn de Déu.)
Furgo muntanyes de guants,
neguitós de descobrir
un dit de la mà de Déu.

ENTENEBRADA 5ENA: (Noia 2ª. s’ha posat un davantalet molt cursi i té a la mà una regadora petita de plàstic, horrible, per regar testos de balcó. Mesquina, conca, egoista, amb la lamentable buidor de la cursileria. Mentre camina i parla, va regant testos amb posat beatífic.)
Mentre cauen cops de neu,
rego testos de safrà,
jaborandi, romeguera.
Confio que brostarà
una rara flor d’encant,
la vetlla de Sant Joan,
amb virtuts d’herba gatera.

SALOM:
Em dic Salom, fill de Sinera,
contemplo el buit, mirant enrera.
I, temps enllà, tan sols m’espera
desert, tristor d’hora darrera.

Surt per la dreta, i tots els altres desapareixen. Pel fons avança en Quel·la, amb la Trinquis al coll. Al costat de l’Altíssim apareix la figura de la Mort, que contempla indiferent com la Trinquis fa la seva entrada al regne de les ombres. En arribar al mig de l’escenari, en Quel·la mira cap al sostre i poc després baixa una corda d’estendre roba, on penja la Trinquis.

TRINQUIS: (Penjada des de la corda, com si fos un cadàver gelat i enterc que s’asseca al sol. La Trinquis ha de parlar sense expressar cap dramatisme naturalista. És la veu d’un espectre que es descriu a si mateix. El to d’allunyament dels actors orientals és potser l’únic adequat. En el moment en què ella comença a parlar, baixa del «teler» un plafó, en el qual hi ha un fris de cares inflades i grotesques: tots els personatges que l’han convertida en un espantall.)
Amb sis agulles
d’estendre roba em pengen
—el jutge ho ha manat—,
per eixugar-me al sol.
Quin pes, mare de Déu!
Ho trobo un disbarat.
Del nas enterc em raja
un ample rierol
de ratafia amb neu.
Aprofiteu hisendes
que perdo! Bona gent,
baixeu-me de seguida,
us parlo en testament:
mireu la meva ganya,
ja res no m’importa.
No mouré pestanya,
perquè sóc ben morta.

Cases de Sinera
m’han tancat la porta
quan vacil·lant passava
carrers enllà, camins enllà.
Els vailets deixaven
un moment els jocs,
mandrons amanien,
em llançaven rocs
i de mi es mofaven,
tot donant-me escorta.
Era prou difícil
de guanyar-me el pa.
Mes tant se me’n dóna,
perquè ja sóc morta.

M’han trobat glaçada
per on corre el tren,
en un clot. Escolto
com tothom s’ho pren
(sempre els he fets riure):
—Reina de les coves,
Esperança Trinquis,
plena de minoves,
tarot a la clepsa,
mitges al garró,
has begut les gotes
del darrer flascó.

Com que sóc ben morta,
ja res no m’importa.
Ara han davallat
el lleig cos a terra.
Quan l’hauran deixat
dintre quatre fustes
en la gran quietud,
sota les estrelles
cantarà el cucut.

La Mort, que s’ho ha estat escoltant des del seu racó, amb l’ampolla de la Trinquis a la mà, se’n va vers ella i la despenja de la corda. Després li donarà l’ampolla. La Trinquis l’agafa serenament, no amb l’avidesa amb què l’acaronava quan era viva. Ara la Trinquis ja no és un espantall, sinó un altre dels personatges de la Mort, a qui segueix, tranquil·la i segura, potser fins i tot embellida. El plafó i la corda pugen cap als telers. Per darrera apareix Ariadna, que ha vingut a ajudar a sortir Salom del regne de les ombres. Tornen a baixar els espills dels Entenebrats, més opacs que mai.

ARIADNA:
Dintre aquests miralls et reconeixes encara, Teseu?

TESEU:
M’és ben difícil de veure’m en uns miralls entelats, de quan comptava un dia i un altre i deia «demà».

ARIADNA:
Però se t’ha concedit el rar privilegi d’esguardar lluny enrera, un ahir, i un ahir, i un ahir de trenta anys. Tanmateix, no t’alabarà la mort ni et recordaran després de la mort.

TESEU:
Tampoc no ho desitjo. Sí, en canvi, que no per sempre sigui oblidat el pobre i l’esperança dels qui res no posseeixen s’hagi d’ajornar perpètuament. De tota manera, la musiqueta de la cançó no em permet de fer-me unes excessives il·lusions.

Canta, sense marcar la transició del cantar al dir. De fet, és dit també, recolzant-se en una melodia popular.

La tristesa de la vida
mai ningú no adobarà,
ni el piano de manubri
que mal toca un escarràs.
Escuraves l’arengada
que rebutgen tots els gats
i després menges pollastre,
pelleringa sense carn.

ARIADNA:
No cal cobejar les viandes opulentes i delicades, perquè són enganyoses: paraula de savis.

TESEU:
Estimada Ariadna, l’ensenyament sinagogal t’ha tornat conservadora i t’ha facilitat un pacte amb la cautela. Englotiré la meva disfressa d’una vellíssima realitat a poc a poc, mentre em precedeixes en el laberint.

Mentre han anat parlant, Ariadna i Teseu han avançat fins al públic. Darrera d’ells s’ha tancat la cortina de xarpellera. Teseu segueix Ariadna cap a l’esquerra i de sobte trenca el to i esdevé altre cop Salom.

SALOM: (Al públic, entomant-se cap a la dreta.)
En una cèlebre ocasió, ja fa molts anys, la meva amiga Frau Doktor Ulrika Thous, de l’Institut fur Vererbungsforschung, de l’Escola Superior d’Agricultura a Berlín-Dahlem (per l’esquerra surt la Doctora Ulrika Thous. Va vestida amb un vestit sastre, molt masculí, amb ulleres, seca i dura, no lletja, però amb l’aire asexuat que era moda pels anys trenta: la típica investigadora universitària alemanya. Porta un punter a la mà, es queda escoltant Salom, però sense mirar-lo, de cara al públic), em va escriure una carta en alemany, que vaig traduir, per a la suposada delícia de la nebulositat que anomenem públic culte, a la meva moribunda llengua imperial.

ULRIKA:
«Vós coneixeu l’obra de conjunt de R. Goldschmith, Die sexuellen Zwischenstufen, i els treballs de Meisenheimer, de Harrison i de la companya Pariser. Sospito que també coneixeu els estudis de Witschi sobre certes races geogràfiques de granotes i suposo que accepteu sense discussió el rigor de les lleis de Mendel en l’herència dels sexes».

S’obre la cortina de xarpellera, i apareix a la dreta una simple taula de treball, la de Salom, i a l’esquerra una pissarra, on hi ha diversos signes dels cromosomes mascles i femelles que il·lustren l’exposició que Ulrika farà. Com a decorat hi ha un plafó, en el qual veiem un camp de concentració, amb tots els horrors i amb profusió de creus gammades. Ulrika va a la pissarra i amb el punter assenyala.

»Us consta que, en els éssers de sexe separat, un sexe forma, en general, tant al regne animal com a les plantes, dues classes de gàmets (X, Y), o sigui que és heterogamètic. En canvi, l’altre sexe es homo-gamètic (X, X). Quines conseqüències en treuríeu, dintre el complex de la intersexualitat, tan estudiada per Goldschmith, davant una desviació de la relació numèrica mendeliana, 1 = 1, o, si voleu que us ho expressi amb mots més entenedors, 50 per cent cromosomes masculins i 50 per cent cromosomes femenins?

Assenyala amb el punter els signes mascle i femella de la pissarra.

»He experimentat amb nombrosos creuaments de distintes espècies del gènere triton. De l’examen microscòpic de cent vint-i-tres gonades, resulta que en cent vint-i-un casos s’han format ovaris. En un sol cas es va desenvolupar un testicle, i l’individu que va quedar, més o menys “poca cosa”, tenia una gonada indiferenciada. Un testicle i una gonada indiferenciada, enmig de tants ovaris, és un resultat estrany, no us sembla? És indiscutible que es tractava de veritables híbrids: vegeu, si us plau, la fotografia adjunta. Hi distingireu quatre espècies, totes elles representades a Alemanya, quatre espècies dels triton del país: el vulgaris, el cristatus, l’alpestris i el palmatus. Els vaig creuar de la següent manera: vulgaris amb cristatus, vulgaris amb palmatus, palmatus amb vulgaris, vulgaris amb alpestris, palmatus amb cristatus. Cal remarcar que la femella va sempre al davant. He observat el susdit percentatge. Quina pot ser la causa d’aquest predomini d’ovaris? Goldschmith s’ho explicaria per la transformació de mascles en femelles, però no és viable. Cent per cent cromosomes femenins! Penseu!».

SALOM:
En arribar aquí, Ulrika Thous, una mica excitada, va dissertar llargament sobre la teoria del finlandès Federley. A Ulrika no li plaïen els finlandesos, no li mereixien massa confiança, qui sap si pel remot origen uralo-altaic d’aquesta nació, i per una estona es produïa en un to en absolut antimendelià. Però l’estimada amiga ària recobrava a la fi l’equanimitat científica i reprenia l’importantíssim assumpte de la desviació de la relació numèrica entre els sexes, al gènere dels esmentats urodels.

ULRIKA: (En un to més doctoral que mai.)
«Tanmateix, sigui el que es vulgui sobre els finlandesos, crec definitives les asseveracions de Federley. Llegiu-les a Hereditas, XII, 1929: Uber subletale und disharmonische Chromosomenkombinationen. Les coneixeu? Potser no esteu d’acord amb elles? Heu investigat algun factor, desconegut per nosaltres, anterior o posterior a la fecundació, que pugui impedir el desenrotllament del sexe masculí, que expliqui l’aparició d’un testicle —enteneu-ho bé: un de sol— entre tants ovaris? Si de cas, assabenteu-me’n de seguida. Espero el judici del mestre. Tots els cromosomes masculins es converteixen en femenins, perquè el cromosoma Y (al·ludeixo Federley) és massa dèbil per vèncer l’enèrgica acció del cromosoma X i determinar l’emergència de testicles. Si teniu un altre criteri, escriviu-me engrunant-me’l. Sé que sou un escèptic dels triton, però no hi fa res. Ben vostra, Doktor Ulrika Thous».

SALOM:
La meva resposta deia així: «Frau Doktor Ulrika Thous, Institut fur Vererbungsforschung, Berlín-Dahlem. Si un sol testicle i un que no compta, enmig de tants ovaris, resulten de barrejar, com m’informeu, distingida amiga, vulgaris amb cristatus, vulgaris amb palmatus, palmatus amb vulgaris, vulgaris amb alpestris i palmatus amb cristatus, convinc que les vostres conclusions són d’un pessimisme aclaparador. Però a la força hi ha d’haver algun lamentable error a les vostres observacions, altrament d’una pulcritud i una competència tan reconegudes. Alguns testicles s’hauran disfressat d’ovaris davant els vostres ulls, potser plens de fatiga: és excusable. Busqueu-los, doncs, estimada amiga, i no dubteu que els haureu de trobar. Per amagats que estiguin, i és incontrovertible que ho estan, els testicles tard o d’hora han d’aparèixer. Esperant d’un moment a l’altre l’agradosa nova, em plau entretant d’oferir-me per a tot el que us calgui, en la vostra esgotadora investigació sobre els sexes».

S’aixeca i avança cap al públic. Darrera d’ell es tanca la cortina de xarpellera.

Acabava la carta amb la meva signatura, la de Salom de Sinera. La meva contestació va comprometre una mica la Doctora Thous, a causa d’un cert sectarisme antisemític que en aquells moments intentava a vegades de surar, per pur baladreig, sense un sinistre propòsit, en alguns periòdics del seu gran i civilitzat país.

Desapareix el plafó, i en una pantalla apareixen unes projeccions on es rememoren els crims del nazis, les crueltats de la segona guerra mundial, la bomba atòmica i totes les guerres i han vingut després, fins a la del Vietnam.

Però la Doctora, una mena de desbocada haveria de valquíria, es va sentir tan subjectivament vexada, que s’allerava de contreure, en lluitar per la seva rehabilitació, extraordinaris mèrits en el tècnic aconduïment dels camps d’extermini, muntats contra els llinatges del Trànsit, que tanmateix no varen arribar a funcionar mai, com és provat, en part gràcies a la privativa decència alemanya i en part degut a la formidable enteresa i a la reacció viril del poble escollit. Molts rememoren encara els insignificants esdeveniments que en aquelles circumstàncies es varen descabdellar, només per poder-nos tots embadocar, en els dies que corren, com amb tanta claredat hem vist després, amb la contemplació de números de circ de la mort a escala còsmica i amb la universal llepada a l’actual prosperitat dels alemanys. El miracle germànic desfermarà, em temo, una nova diversió, els focs artificials d’una guerra potser definitiva, que tal volta haurà d’ajudar els extenuats en l’endormiscament a endinsar-se, amb una riallada de dents sense genives, en el silenci immens i fosc del no-res. Però mentre la plàcida història se’ns atansa i se’ns emporta, que beguin, fill, i s’oblidin de la vella necessitat, i de l’antiga misèria no es recordin més.

Salom desapareix per la dreta. Pel mig de la cortina de xarpellera apareix la Neua, tot conduint l’Altíssim. Queden parats en el centre.

ALTÍSSIM:
No xisclis més, encapsa el plor, no et tanquis:
ara veurem plegats els saltimbanquis.

Tindran el camell coix, d’una ferum
que dóna ois a la mateixa mort,
puces de savi, cap lleó, greixum
encastat per les mans de la dissort
a robes de pallasso, molt reblum
perquè tascons i pals aguantin fort.
Però quan toca la sort de la maroma,
sempre hi ha algú que en caure se’ns eslloma.

El pit es va esqueixant amb un gran crit,
després del qual s’apagarà la llum
de la dolenta i enllunada nit.
Seràs de cop com si et tornessis fum,
gelatinosa por, quan aquell dit
et rasqui i t’alci, a tall de fred rasclum,
del cul enllardufat de la paella
bufada per la prima caramella.

Esguardaràs llargs rostres sense ulls,
nassos que ensumen flaires de pixum,
gras embolic de natxes, mil embulls
de peus i mans que t’obren el resclum
d’una cabrissa plena de bocs sulls:
dels meus versots mai no entendràs ni pum.
Però quietud, moixoni, no t’embranquis,
car ja d’estranquis et duc als saltimbanquis.

L’Altíssim se’n va a l’esquerra i allà es queda. Entretant, l’Autor surt per la dreta. Es corre la cortina de xarpellera i apareixen uns titelles. En el centre, el rei Assuer i dos ministres a cada banda. En el decorat hi ha dos plafons paral·lels, sobre cortines negres que tapen la plaça de Sinera. En aquests plafons hi ha representades les figures més importants del mimodrama: la reina Esther, la reina Vasti, el rei Assuer i Aman.

L’AUTOR:
Aquí Salom, bordajú parcial, ens declara que Assuer plimplava fort i era molt poderós i liberal i amic de tallar, quan tenia raó —i gairebé sempre en tenia—, tot de caps d’esvalotats parents.

ALTÍSSIM: (Parla en un marcadíssim to d’auca, amb gronxada cantarella que subratlla les rimes i els accents de cada vers. Perquè cada estrofa marqui clarament que descriu els dibuixos d’una auca, l’entonació ha de variar una mica, però amb prou força perquè doni a entendre al públic que passen d’una il·lustració a l’altra. En els moments d’eufòria, ha de ser gairebé cantat).

Assuer avança, marcant molt l’aire titellesc, cap al públic. A la mà dreta porta el ceptre i, damunt el barret, la corona. De la dreta i de l’esquerra surten dos servents amb cadires, les típiques cadires de boga de Sinera, per donar a entendre que és una sessió de titelles popular, i munten, sempre mantenint el to hieràtic i «poca-solta» dels titelles, una mena de setial per al rei. Desapareixen, i Assuer seu, amb pretès aire majestuós de dictador cruel d’opereta.

Aquest rei de Pèrsia i
d’altres llunyanies
és gran tastador de vi
i de llepolies.

Assuer demostra que s’infla en sentir les alabances. I amb el cap va seguint la veu ritmada de l’Altíssim, com expressant el seu acord.

Escapça qualque cosí.
oncles i àdhuc ties.
Però no fa de botxí,
si no l’enrabies.
No governa amb violí
ni amb xeremies

Els ministres han anat avançant tímidament fins a arribar a la mateixa línia del tron reial. A la dreta d’ell ha quedat el ministre que esdevindrà el més alt personatge: Aman. Tots els altres segueixen amb el cap els moviments del rei, de manera que es vegi clarament que l’imiten i que el volen afalagar.

i sovint arrenca a dir
unes flastomies,
que deturen el garbí.

Assuer expressa la seva ira visiblement amb moviments espasmòdics de braços i cames, i els ministres reculen, aterrits.

Dóna canongies,
si li lloes el magí.

Aman és el primer a tornar al costat d’Assuer. S’agenolla després de fer grans reverències, i el rei posa el ceptre en el seu cap, com a senyal d’atorgar-li una investidura. Aman es redreça i es converteix en un altre petit tirà devers els col·legues, que se’l contemplen sorpresos i no poden dissimular el seu terror en veure Aman convertit en primer ministre.

El bon mot no trobes fi
o no l’entenies?
No em culpessis pas a mi,
car la rima ho va exigir,
vet-ho aquí.

L’AUTOR:
De com, allunyada la reina Vasti,

Per l’esquerra apareix la reina Vasti, amb un vestit de cupletista barata, fet de tarlatana, i ensenyant de manera desvergonyida tots els seus encants. Travessa per davant del rei, movent-se en una barroera caricatura d’odalisca oriental i, quan ja ha passat a l’altre cantó del rei, li diu adéu amb la mà, però sense mirar-se’l, tot despectivament. Després arrenca a córrer i cau als braços d’un galant ben plantat que ha sortit a rebre-la per la dreta i se l’enduu amb un gest gairebé obscè de possessió. Assuer ho veu tan gros que la dona el planti, que gairebé no s’ho creu. S’ho mira amb posat d’estúpid. Els ministres, en canvi, encantats de la situació, passen de l’astorament a una engreixadora satisfacció maligna.

Esther i Mardoqueu

Per la dreta surt Mardoqueu, un titella vell i tinyós, que porta, com es porta a coll una criatura petita, Esther, una esplèndida i rodona jueva, que es manté tota tibada i fa difícil l’equilibri del seu cosí Mardoqueu. Donen una volta entorn del rei, com si estiguessin a punt de caure, davant l’astorament dels ministres, que no saben què fer, si treure’ls o ajudar la noia a descavalcar.

establien i desenvolupaven una agudíssima i eficaç dialèctica, que els va assegurar un delicat manteniment substanciós per la resta dels seus treballats ratxís.

Mardoqueu deixa la noia al davant del rei i se’n va al costat dels ministres, com si en fos un altre. Esther, mentre parla l’Altíssim, es pentina i s’endreça, car ha quedat tota trontollada.

ALTÍSSIM:
Aquests dos, cosí i cosina,
uns quants anys abans de Crist,
porten a la barretina
heure el rei, que està tan trist.
Ara mengen pa i sardina,
però volen pollastret.
Per captar-lo, la fadrina
jugarà més fort que net.
La combina serà fina.
Ai, Assuer, pobre de tu!
Has de veure la padrina,
a glopades de tolú.

El rei Assuer no es refà de la sorpresa. Contempla la noia i el seu cosí amb estupefacció. I quan l’Altíssim diu que ha de veure la padrina, expressa el seu esbalaïment. Pel fons esquerre entra Hegai, l’eunuc-modista i cosonàs de la cort, vestit amb una orgia de tarlatanes de color canari. Porta la mínima expressió de vestit i una corona ben rinxolada. Avança, fent passos de ball, al compàs de quatre per quatre, i es para i fa un gest significatiu. Quan arriba fins a Esther, se la mira i la considera amb un cert menyspreu, com expressant quin partit se’n pot treure d’aquella donassa.

L’AUTOR:
Atocé el titella parla quasi balear i diu el que a continuació, si us ve de gust, sentireu.

Hegai vesteix Esther amb una túnica que baixa del sostre i estira i regira les robes amb displicència, tractant de posar de relleu les gràcies de la noia. Li estira els sostenidors i li accentua les corbes, amb gestos d’una vulgaritat de brivall de raval. Quan l’Altíssim es posa a parlar, anirà mimant les paraules que el cec diu amb un estrafet accent balear, tot anant d’Esther a l’Altíssim i d’aquest a la noia, amb un vaivé marcat pels versos, a cada nou vers una nova passada. Amb la mà dreta estesa marca el signe de qui dóna consells a una persona molt obtusa.

ALTÍSSIM:
Si cobeges matrimoni
amb sapastre poderós,
pacta prest amb es dimoni,
que sovint és jove i ros.
Aromada de coloni,
es teu cirerol d’arboç
ferma tant, que ni es favoni
pugui fer que toqui el dos.
No surts pas de Sant Celoni,
ni dic res dificultós:
si no saps mot que consoni
compra’t gat, canari o gos.

En l’últim vers, Hegai s’ha parat i marca, a dreta i esquerra i al centre, les tres últimes paraules. Durant tota l’estrofa, els ministres s’han deixat dominar pel ritme de dansa i segueixen amb el cos, amb balanceig de ninot, el vaivé d’Hegai.

L’AUTOR:
Aquí se’ns notifica la coronació d’Esther i se’ns incita a l’assassinat d’inofensius bustronels, deixats massa temps en pau, si és que has de creure els nostrats i sempre ben informats papers.

ALTÍSSIM:
Contempleu com la minyona,
amb un simple joc de mans,
es col·loca la corona
d’unes mides força grans.
Imponent, alta, rodona,
fixa’t bé quin goig que fa.

Esther, cansada de tanta preparació, es decideix a anar de dret al gra i com una marmanyera s’arromanga i va decidida vers el rei, li treu amb la màxima simplicitat la corona del barret, s’avança cap al públic i se la col·loca tranquil·lament, amb un gest d’autoritat.

Esther subratlla amb els seus gestos les paraules de l’Altíssim, movent el cos i exhibint les formes.

No li etzibis cop de fona,
de la clepsa no caurà.
Apa, doncs, sigues persona,
no malmetis aquest marc.
Vine-te’n a Barcelona,
a pelar bèsties del parc.

Esther se’n va decidida al rei, amb una puntada de peu el separa cap a un extrem del tron i s’hi asseu. Després adopta el mateix posat hieràtic d’Assuer. Els ministres passen tots, amb Aman, davant els reis, fent salutacions a la nova reina. Assuer els fa enèrgics signes que se’n vagin, i ells surten atropellant-se per un costat i per l’altre. Després, marit i muller es fan un petó i es posen a dormir, Assuer fent la mímica d’un nen que dorm, amb les mans plegades a la galta, i Esther amb el mateix gest sobre l’espatlla d’ell.

L’AUTOR:
Aquí s’al·ludeix a la conjuració dels dos anorcs i es conté altrament molta i profunda doctrina, per mirar de passar, sense excessius trencacolls, la vostra trista txaniqué.

Per cada cantó de les cortines de xarpellera surten els caps dels dos ministres conspiradors, cadascú amb una espasa. Els dos ministres conspiradors surten i avancen de puntetes, «articulant» molt les cames, i es dirigeixen cap al tron. Aixequen les llargues espases per matar la parella, però un simple ronc d’Assuer els espanta i arrenquen a córrer.

ALTÍSSIM:
Si sospires o conspires,
sàpigues davant de qui.
Que no hi hagi ni cadires,
si et proposes subsistir.
Tu, xicot ample de mires
o només conill porquí,
no et franquegis a les fires,
al cafè, ball o coixí.

Els conspiradors tornen a refer el camí. I quan estan amb les espases enlaire, Mardoqueu surt de darrera el tron i obre els braços espectacularment, com un espantall, per damunt de la parella reial. Els dos ministres, aterrits, es posen a tremolar amb tot el cos, i Mardoqueu els agafa per les orelles, els col·loca l’un al costat de l’altre i els treu a puntades de peu de la cambra reial.

Per tal que no facin tires
del teu cuiro personal,
no t’exposis a les ires
sempre justes dels de dalt.

L’AUTOR:
De com Aman, ja visir, ordena la meripen dels jueus, els quals posen el crit al xaró, amb èxit esclatant, com hom veurà després.

Assuer i Esther s’han despertat i es redrecen. Aman entra, tot satisfet, amb un edicte a les mans, que mira, exposant el gest de descargolar un pergamí davant els ulls del rei. El monarca s’ho llegeix astorat, en descobrir que ordena la mort de tots els jueus, i no ho acaba d’entendre. Esther considera de dalt a baix Aman, com declarant la seva condemna, però al mateix temps dissimula i fingeix, davant Assuer, que hi està molt d’acord. Assuer es llegeix dues vegades l’edicte, s’acosta l’anell reial a la boca per bufar-hi el seu alè i segella el pergamí. Després, cansat de l’esforç, avança fins a primer terme, per contemplar com des d’una finestra la degolladissa dels jueus.

ALTÍSSIM:
Fins aquí ha d’arribar-vos
el gran xiscle d’Israel,
proferit per cent mil boques
dels sacrificats al fel
del ministre. T’equivoques
si d’un cor fred com el gel
pietat o pau invoques
amb desesperat anhel.
Però quan a les genives
ja no hi ha cap gust de mel,
sempre queden perspectives
de guanyar-vos un bon cel.

Entren per l’esquerra una corrua de jueus i jueves que caminen, al compàs de quatre per quatre, amb signes mecànics de desesper. Un dels israelites porta un titella de la mateixa raça al coll, com un sac. Travessen l’escena, i Esther se’ls mira i considera la situació. Els jueus s’agenollen al cantó dret i dirigeixen els seus clams cap a Esther. La reina corre amb grans gambades d’ells a Assuer i d’Assuer als jueus, amb gest d’imposar-los silenci i circumspecció, tot indicant-los amb una mal dissimulada ira, que es fa visible amb un cop de peu, que se’n vagin. De cara al rei, fa un gest de súplica servil i de manyagueria, per conquerir-lo. Esther aconsegueix que els jueus s’allunyin tot arrossegant-se. Els jueus, en anar-se’n, s’han oblidat del titella-nen, per tenir els braços lliures per expressar la seva desesperació. Tornen a buscar-lo i se l’enduen com un sac.

Esther es queda mirant el rei, rumiant quina li’n pot fer. Es decideix pel desmai i se’n va a desmaiar-se al tron.

L’AUTOR:
Aquí hom recorda la famosa basca deuterocanònica, amb altres detalls delectables i d’entreteniment honest i segur.

Esther pica de peus i es desmaia. Es redreça, però el rei continua a la finestra, sense advertir-ho. Esther torna a picar de peus i torna a desmaiar-se. En veure que tampoc no aconsegueix d’atraure l’atenció del rei, s’aixeca, va on és Aman i li indica que avisi el rei que pensa desmaiar-se.

ALTÍSSIM:
Davant el barbut monarca,
Esther cau sense cap «ai».
A la cara se li marca
un perfecte gest d’esglai.

Esther es desmaia davant el rei. Amb la sorpresa, Assuer l’agafa per una cama i per un braç i tot trontollant dóna una volta entorn del tron amb tanta embranzida, que li costa de parar-se i trobar el lloc. Per fi, la deixa asseguda al tron.

El monarca ja s’embarca
a refer-la del desmai.
Algú del partit més carca
diu que això no està bé mai.

Els ministres, que han aparegut en el moment del tercer desmai, expressen el seu descontent i la seva crítica per les males arts d’Esther.

Aquest disgustat jerarca
xerra a tall de papagai.
Com que li ronda la parca,
per no rebre jo me’n vai.

L’AUTOR:
Aquí, gràcies a les bones arts industrioses d’Esther, el cosí és passejat dalt de grastí i pren amb tota honor el sol, que per això el meu geriné batú em deia que són els cosins.

Per la dreta apareix una mena de mula guita, dalt de la qual, insegurament cavalcant, va, triomfador, Mardoqueu. Darrera, en alegre comitiva de processó, els jueus, saltant i ballant com els gegants del «Corpus».

ALTÍSSIM:
Passejar dalt de tatano
a costelles de l’Estat
prova tant, que ni demano
si el ruló queda nafrat.
Aprendria fins piano
per muntar-lo, de bon grat.
Mireu com aquest vell mano
dóna voltes per ciutat.

La comitiva fa una volta entorn de l’escenari, i Mardoqueu va saludant, com si contestés a tota la gent que hi ha pels balcons. El rei i la reina creuen els braços, com si es recolzessin en una barana. Aman condueix el cavall per la brida.

El cavall no és de gitano,
amb la pinta ho canta prou.
Que camini xano-xano
no vol dir que amagui l’ou.

En l’entusiasme de les salutacions, Mardoqueu mig cau de la mida guita i surt, mig arrossegat, mig encara dalt del cavall, per la dreta, amb tota la comitiva.

L’AUTOR:
Aquí se us ha de partir el tendre carló, car és la caiguda i la fi de l’infeliç Aman. Menda, tanú, quan vaig veure l’honorable passeig del brotomutxó, ja ho vaig pronosticar, mal m’està el dir-ho, amb tanta clarividència com encert.

Els criats porten una post i la paren davant els monarques, que es disposen a menjar. El rei agombola la reina i li dóna el menjar a la boca.

ALTÍSSIM:
Aman, assegut a taula,
garla, beu, endrapa fort.
L’enemiga gata maula
li prepara negra sort.
Davant una greu paraula,
el rei surt i se’n va a l’hort.
Rei i dama sols a l’aula,
ell intenta guanyar port.
Fracassats precs i ploralles,
el visir queda colltort.
En plegar les estovalles,
el condemnen a vil mort.

Entra Aman per la dreta i es posa arrupit, com si segués en una cadira, daivant els monarques. El rei ha deixat el ceptre damunt la taula, per menjar més còmodament, i cada cop que veu que Aman es disposa a prendre alguna cosa del menjar, li clava un cop sec i contundent.

Com si alguna cosa li hagués fet mal, el rei s’alça i va a un extrem, com si es disposés a vomitar. Aman el segueix i li dóna una puntada de peu, per fer-lo sortir d’escena. Després es decideix a guanyar-se Esther, tot fent-li la cort molt apassionadament.

Ell l’abraça per darrera. Ella es desfà de l’abraçada, i repeteixen la pantomima tres vegades. Entra Assuer i els troba en l’última abraçada. Espantat, Aman corre a amagar-se en un racó. Els criats retiren la taula. El rei fa signes de dubtar de la reina. Ella, molt en l’estil del cinema mut, acusa el visir i demostra la seva puresa. El rei es convenç de seguida i va on és Aman arrupit de por, l’agafa per l’orella i l’espolsa tot aixecant-lo.

Entra el botxí, que pren Aman per sota els braços i se l’enduu carregat a l’esquena, com un sac.

L’AUTOR:
Aquí l’auca i el vostre tornacibé han d’acabar-se, com totes les coses d’aquest burdà.

El rei i la reina han anat a asseure’s al seu tron, i passen tots els jueus d’esquerra a dreta, tot demostrant la seva eufòria.

ALTÍSSIM: (Cantant.)
Els jueus instituïen
les diades de Purim,
en eterna recordança
d’haver-ho passat tan prim.
Els ninots entren en dansa
sota l’agradós xim-xim
d’una murga. La gaubança
mai no és pecat ni crim.
I si ho trobes, en venjança,
et condemnaré al plaer
d’empollar-te tot el llibre
de la bona reina Esther.

Surten tots els ministres i s’agenollen fent dues rengleres davant Assuer i Esther. Fan reverències d’adoració, la primera fila avall i la segona amunt.

Tornen a entrar els jueus, amb Mardoqueu al davant, que els fa signes que prenguin dels ministres, encara agenollats, tots els seus distintius. Quan cada jueu ha pispat un barret o un altre signe de distinció als ministres, es col·loquen com estaven els ministres en començar l’auca, amb posats aparatosos de triomf. Els ministres se’n van al cantó dret de l’escenari, morts de por. Darrera el tron, entre Assuer i Esther, ha quedat Mardoqueu.

Esther agafa el ceptre de la mà del rei i el lliura a Mardoqueu. Aquest li dóna una grossa estrella de David, que Esther col·loca en la mà en la qual el rei tenia el ceptre. Assuer, esmaperdut, contempla l’esmentada estrella i fa un signe d’impotència, mentre cau ràpidament el teló.

ENTREMÈS

En aixecar-se el teló, a la dreta, assegut a terra, hi ha Teseu. Ariadna és a l’esquerra, dreta. Les cortines de xarpellera són tancades.

ARIADNA:
Fins en un racó de passadís podries jeure i descansar, quan t’acostumes al rar laberint. Que encetaves una mica de becaina, potser?

TESEU:
Tenia el cor adormit, però comprenc i accepto que encara no se’m permeti de trencar el bon son. (S’aixeca). D’altra banda, tant se val. (Canta).

En el vell carret d’en Quel·la
desitjava de pujar
pel camí del cementiri
que domina tot el mar.
El tapaven amb casotes
i el paisatge han espatllat.
Ara ja tant se me’n dóna
on em vulguin enterrar.

ARIADNA: (Creuant cap a la dreta, per darrera de Teseu.)
No et queixis, no badis boca, que topes amb la magnificent alegria dels envitricolls del progrés.

TESEU: (Passant cap a l’extrem esquerre.)
I tal, i tal, fas bé de recordar-m’ho, moixoni. El progrés i els pistrincs, germans bessons i sagrats.

ARIADNA:
Així m’agrada, que amb intel·ligent resignació abdiquis d’un cop de ciutadà i a pleret esdevinguis un súbdit entenimentat i dòcil. Altrament, mai ningú no ha de privar-te, prou que ho capisses i et consta, de la crítica constructiva, mentre desemboqui sempre en l’aplaudiment final. Contempla, doncs, des d’aquest seriós angle, la frisança i el neguit de la Rossenda, en el procés de la dinyada d’un rèprobe, i refresca la lliçó ètica que et recitarà de seguida el titellam.

Ariadna es dirigeix al mig de les cortines i amb la mà fa el gest d’apartar-les. Teseu l’ajuda, i les cortines s’obren. A escena, amb un fons de cortines negres que tapen el decorat de Sinera, hi ha un llit de ferro de les primeries d’aquest segle, tot ple d’engrut, mig esfondrat i molt oxidat. El matalàs i la roba del llit han de donar la impressió de brutícia. La borra del matalàs s’escapa. En el llit no hi ha llençols, sinó tan sols unes mantotes fent de cobertor. A la dreta, vagament insinuada, la barana d’un balcó. A l’esquerra, una cadira de boga, amb dues enormes botes de federal. No ni ha d’haver cap element més: ha de donar el to d’una representació pobríssima. Al balcó, fent veure que mira el carrer, hi ha la Rossenda, una dona d’uns quaranta anys, grassona, de bon veure, xarxona. Va vestida amb faldilla llarga, un davantal i una brusa exageradament escotada i de colors virolats i estridents que no han de conjuminar. Va despentinada, grenyuda. En el llit hi ha en Quim Federal, amb una camisa de dormir vermella, de color vermell estrident, i una gorra de dormir blanca. De faccions atitellades, amb una enorme tarota. L’actor que ho faci ha de ser prim i de gestos nerviosos i sacsejats. És en el llit, en els espasmes de l’agonia, fent salts de dolor. Mentre ella, impertèrrita, es mira el carrer, Quim, entre sospir i sospir, com buscant una àncora de salvació, crida a la Rossenda.

QUIM:
Ai que em moro, Rossenda!

ROSSENDA: (Parla amb veu d’espinguet, absolutament falsa, suficientment desagradable, però de dicció clara, amb tots els matisos que calguin, però sense deixar mai aquesta veu.)
Ta mare!

QUIM:
Et dic que em moro, reina, que no em tocaran Ies mateixes de demà.

ROSSENDA: (Fent un gest d’indiferència, aixecant el braç dret despectivament i inflant el pit.)
No m’espantis, que estic delicada i el sotrac no em convé.

QUIM: (Desesperadíssim, però conscient del seu moment.)
La dinyo.

ROSSENDA: (Cansada dels clams de l’altre, es gira sense acabar-s’ho de creure i es recolza amb aire satisfet al capçal del llit. Amb certa sorna, fatigada.)
Però que et passa, Federal? Que va pel ram del negre aquest paraulejar, o és gresca.

QUIM:
T’ho juro, Rossenda, em veuràs fer el sardina a les meves altures, cinquanta-tres d’encara no fets.

ROSSENDA: (Dóna la volta al llit i avança cap al públic tot parlant, expressant amb gestos exagerats, absolutament convencionals, el seu menyspreu.)
Estafes el compte a la fe, descregut. Rondes la multiplicació del deu pel sis, ganàpia, prou que ho sé. Mestra, jo, amb tants anys d’arrossegar aquella inexperiència amb en Pinxo Arruga, malaguanyada!

QUIM: (Es redreça i trenca el to, deixa el de plany i parla amb veu natural de marit autoritari. La trencada de to ha de ser radical.)
No és hora de treure un càlcul fi, Rossenda. Allà va que trona, i res no varia si són tres de més o tres de menys. La qüestió, que m’arriba l’instant del catacrec. (Torna al plany de titella escorxat). Ai, Rossenda, el ventre!

ROSSENDA: (Pàmfila i burleta, però al mateix temps fredament calculadora, treient a relluir la seva situació.)
Aguant ferm, Quim, almenys fins que una servidora et faci una tisana. Que no diguessin que, perquè no et sóc gaire res, no te’n vares anar a can Pistraus amb tots els ets i uts.

QUIM: (Planyívol i desvalgut.)
No te’n riguis, Rossenda, que va de valent.

ROSSENDA: (Donant la volta al llit, de cara al públic.)
Assassí, que estic sola amb tu i m’arribaràs a treure de polleguera. (Li dóna quatre grapades fortes a l’estómac, amb un intent de carícia brutal i amb poca traça. Les grapades de la Rossenda fan estremir de dolor, encara més, si és possible, el pobre home). On et fa mal?

QUIM:
Aquí, Rossenda, al ventre, ja t’ho he dit. (Es redreça de dolor i com amb un intent de parar possibles grapades d’ella). No em remenis, que els esperits no estan per estovar el matalàs.

ROSSENDA: (L’havia agafat amb excessiva demostració d’afecte. S’adona que l’home està realment greu i amb l’espant el deixa anar. L’home cau com un paquet. Mirant el públic.)
Ai, Jesús, la paraulada va de veritat, ara ho conec. (Desesperadament angoixada per resoldre la seva situació de dona amistançada, suplica amb certa exigència). Quim (molt dolça), procura, a la darrera, esbufegar a dret en la sort d’aquesta venturadeta, que t’ha sacrificat anys i panys i una carn de poc rebrec. (Tot dient això, exhibeix les seves gràcies i es dóna un cop sonor a les anques, per fer valer la qualitat dels palpissos, i oblidant-se d’en Quim posa per testimoni el propi públic, com si el volgués decidir a favor d’ella). No et diré que l’estrenessis (admetent aquest petit detall, però treient-li importància), però sí que vares actuar de setè. (Més comunicativa). Honradesa, Quim. (Tornant-se cap a ell, a l’altre cantó de llit, de nou de cara al públic). Considera que em deixes molt plorosa i poc viuda. (Fent-se ja declaradament insinuant). I si arreglàvem els paperots de la convivència? (Fent el signe de la creu amb la mà, per si ell no ho entén). Un escrúpol de mà alçada, i tot va millor.

QUIM: (Fugint d’estudi.)
Ai, que em moro! (Amb un gran crit).

ROSSENDA: (El crit, com si mogués un ressort, l’envia disparada cap al fons esquerre.)
Apa, Quim, dóna’m el gust de poder-me disfressar de dol legítim.

QUIM: (Esmaperdut, en veure que no està al seu costat.)
Rossenda!

ROSSENDA: (Amb el més agut dels seus espinguets.)
Què!

QUIM: (Imperatiu, molt mascle.)
Es diu què mana.

ROSSENDA: (Molt primmirada, oblidant que s’hi baralla: li surt el costum d’obeir-lo.)
Què mana.

QUIM: (Típic marit espanyol.)
Clou de continent la mui i recorda que tractes en Quim Federal.

ROSSENDA: (S’hi ha acostat, sol·lícita, però l’ordre d’ell l’ha tornada a enfurir. Es miren com dos galls que lluiten, i ella el deixa per avançar de nou cap al públic, per la dreta del llit, per posar-lo de nou de testimoni de les seves penes.)
Ai, mare, que una faci d’escarràs tota la vida, per veure’s a les acaballes les vergonyes pel carrer! (Tornant-se a girar cap a ell). Egoista, lladre, malaguanyada de mi! (Allarga l’última síl·laba gairebé cantant-la).

QUIM: (Vençut per aquell lament-crit.)
No em vinguis amb més brocs. Prou, fes el que vulguis mentre callis, bruixa.

ROSSENDA: (Trenca el to completament, sol·lícita i agomboladora.)
Així, és de consciència. Aniré a avisar mossèn Apagallums. (L’acotxa, maternal, i surt per l’esquerra remenant les anques, arreglant-se les grenyes, victoriosa. Es tanquen els llums del segon terme, i en Quim es queda ajegut. S’obren els llums de primer terme, i apareix el sagristà. Va amb una sotana molt arnada i tacada, més aviat curta: que es vegi bé que va vestit amb drapots d’altri. Porta un apagallums a la mà. Surt cantant i balla seguint la tonada.)

Sagristà Sagristà,
ventaràs campanes
amb l’ull clar
i una llesta mà.

Sagristà,
ciris ben encesos
a l’altar
guanyen el teu pa.

Sagristà,
buida les caixetes,
que demà
no et calgui pencar.

Has pensat
amb l’esquena dreta
parvarar?
Fes de sagristà.

Sí, malgrat
que sovint voldries
escapçar
més d’un capellà.

Entra, tota insinuant, tota ella un balanceig d’anques, la Rossenda. El sagristà se la mira i es queda entre astorat i embadalit.

SAGRISTÀ:
Xo, quina catxí, aquesta visió és de carn i ossos, de sòlids ossos i amorosa carn. L’arquitectura se m’ajusta a nivell de caríssimes esperances. Baixeta, grassona, esparpillada, un confit. Aquest congreny em subjectaria, Déu nos en guard, i em deixaria ferrar amb claus de justes núpcies per in saecula saeculorum. I se’m representa que abans l’he filustrada en alguna banda, però no recordo on. Oh, i em ve a topar, diria. Tota certa i mal menada, em ve a topar. Ventura, sort. Noi, et desitjo sort.

ROSSENDA:
Pst, sagristà, sagristà!

SAGRISTÀ:
Celestial espinguet, amb gust de torna de sucre candi. Resulta, doncs, que amb la senyora ens coneixem?

ROSSENDA: (Posturera.)
Almenys jo a tu sí, és d’evidència. El sagristà de Santa Maria Liberal, oi? (Recolza insinuant la veu en aquest «oi», li posa suaument la mà al pit i li dóna una empenta que el fa anar a recules fins a l’altre extrem).

SAGRISTÀ: (Un cop refet de l’embranzida.)
Menda i no altri. Apa, corre, presenta els aranzels.

ROSSENDA: (Avança cap al públic, amb posat de beneita, per convèncer-lo que és una pobra dona, com si es trobés davant una autoritat burocràtica.)
Bleda i sense pretensions, una s’està d’infeliç temporera amb en Quim Federal. I a l’home li ha agafat de matinada un treball, i des d’aleshores vinga fitar-me amb una pestanya que esparvera. (Exagerant la nota). Pels dedintres li sentia roncs i xiulets i també rebomboris, com si una colla s’hi esbatussés. Ell se les pira, i jo (s’eixuga amb exageració la suor del front), suada i tota atribolada. Perquè no és feina de metge, m’afiguro, sinó de mossèn Apagallums. (Seductora, se li recolza a l’espatlla).

SAGRISTÀ:
Anomenaves en Quim Federal? Ell i jo (de perfil al públic, mou dos dits com si fossin tisores) com aquest dit i aquest altre, veritables germans, a pesar de no visitar-nos d’un temps ençà, perquè les opinions s’han bifurcat. I assegures que voreja l’extrem perill de caquivar?

ROSSENDA:
Quan me n’apartava per a l’auxili, pasmuló, i se’n farà al capdavall les tres pedres. Per això he sortit atabalada a la recerca del mossèn.

SAGRISTÀ:
Ara no és a la rectoria i potser trigarà una estoneta. Ai, no m’ho acabo, pobre Federal, pobre Quim, davant aquella llei de fesomia de la mugí! Vine, anem. Mentrestant, li prepararé la lamineta, que de segur que li put com els pinrés d’un patater. (Creua per davant d’ella, anant a buscar la complicitat del públic). Pecats del ca, pecats de l’orobroi, pecats de tota mena. (La Rossenda se senya). I si no l’inclino a duquinència, se’m rostirà per una eternitat de sempre, amén. Ai, docebo iniquos vias tuas et impii ad te convertentur. (Llatinòrum d’escolà. Talla el to per adoptar una actitud molt ordinària i cínica). Eh que ho pelo bé? Dècades d’ofici. Recula, que li prepararé la lamineta. I que el senvor rector remati després el toro esquerp. Correm, cuitem, correm, cuitem! (Fa salts, com si corregués una petita «maraton», i inicia la marxa cap al fons de l’escenari).

ROSSENDA: (Se l’ha escoltat admirada i embadalida davant tanta saviesa. El llatinòrum li ha excitat la devoció i es dóna uns compungits cops al pit.)
Au, sí, troto, troto. (Fa una corredissa cap a ell). En aquest món, sort dels amics (es repensa i diu de cara al públic), no dels parents. (Altre cop el sagristà). Moltes gràcies, sagristà, et vull ser franca: per a mi, el nus i el pinyol de la qüestió consisteixen a poder encara passar, per art de mossèn Apagallums, de temporera a pròpia. I si ho aconsegueixo, em vindrà d’un pèl, t’ho juro. Prou que de seguida ho maparàs.

Donen una volta completa per quedar-se de cara al llit d’en Quim. La Rossenda travessa l’escena amb el seu vaivé d’anques i se’n va a tafanejar al balcó. Mentre ells es mouen i han acabat de parlar, s’han de sentir de nou els crits d’en Quim.

SAGRISTÀ: (Parat, a l’extrem esquerre, traient la panxa endavant i el cap enrera, tot expectant.)
Pax tecum. (Fa allargar l’última síl·laba, vibrada. En Quim no s’ha adonat que entrava gent. En sentir la veu, es redreça. De primer no comprèn què passa, però en veure una sotana comença a espeternegar).

QUIM:
Fora, fora, escarabats, jo sóc federal de tota la vida!

SAGRISTÀ:
Jo no sóc un escarabat. És possible que no em reconeguis? Passo de llarg per la teva memòria? Quimet, que n’estàs, d’atrapat!

QUIM: (Reconeixent-lo i en un to familiar.)
Ah, ets en Ventura. (Es redreça en el llit, més ninot que mai). Sagristà o no, noi, xoca-la. (Li allarga la mà, i l’altre l’estreny). Encantat de reveure’t, sí senyor. Els amics són els amics.

SAGRISTÀ: (Molt interessat, mirant el balcó on hi ha la Rossenda, en un to xafarder de poble.)
Que t’és concubina, diguem la suposició?

QUIM: (Mirant l’un i l’altra, diu d’una revolada.)
Tècnicament, sí.

ROSSENDA: (Ho ha sentit i passa indignada d’un costat a l’altre de l’escena, insultada per aquelles paraules que no entén.)
Uix, desconsiderats, quines vardes! Jo sóc una dona decent.

QUIM: (En un to suficient i alliçonador.)
Afluixa i para, calma, noia. Que no cingles i entrelluques que són brívies? Aquí, senzillament, em preguntaven si te m’aproximaves de senyora.

ROSSENDA: (S’hi acosta amb aire desconfiat, sense acabar-s’ho de creure.)
Ah, la malpensada, perdoneu-me. (Altre cop de cara al públic). Aquesta m’és la creu de no haver anat mai a costura.

SAGRISTÀ: (Componedor.)
Així m’agrada, que no us baralléssiu, sobretot. Ara feia mesos que no t’havia vist, Quim, però avui el cor em deia de venir, i aquí em tens. I tu què, conseqüent encara amb el teu credo?

QUIM: (Fatxenda.)
Sí, com sempre, ja ho saps, paiet. (En un to de repetir una consigna política). Morta la cuca, llibertat i tapa’t.

SAGRISTÀ:
Prou que em necessites, blasfem, ja ho ensumava. (Molt reptador, com si en Quim fos un nen de la parròquia). Pels senyals, ja et veig convertit d’un moment a l’altre en calcomania. (Per fer-li por se li llança a sobre, i l’altre s’amaga sota les flassades. Amb el dit per damunt d’ell li assenyala l’infern. Quim mira també sota el llit amb espant). I tan damnat, de cap al considerable sofre del benguistanó! Penedeix-te, que encara hi ets a temps.

ROSSENDA: (S’ho ha escoltat de cara al públic, molt satisfeta.)
Això sí que és un sermó cristià. Si a una no li costés tant, deixaria escapar un rajolinet. (Agafant embranzida, disparant-se contra en Quim). I no et commou, herètic, fill d’un dimoni? (L’agafen en Ventura per una mà, la dona per l’altra, i el fan anar com un titella). Au, prepara’t amb el sagristà, que quan arribi mossèn Apagallums ens executi el sagrat de la unió, amb una benedicció d’una gran eficàcia, així ho espero, però ràpida i de deu rals, que l’empalmes, i jo no hi vull desprendre més enllà de mig crespó.

QUIM: (Intentant de refer-se de les batzegades i alliberant-se els braços.)
Malvats, coaccioneu la consciència lliure! Deixeu-me esterrejar en pau!

SAGRISTÀ: (Molt exigent i comminatori.)
Tanoca, amb ben poca cosa quedaries bé.

QUIM: (Fent professió de fe política.)
De tot el meu record i del teu, Ventura, que no crec en res. (Tirant a matar i recordant la joventut de l’altre). Tu et vas mofar, en canvi, de la causa.

SAGRISTÀ: (No sabent com encaixar el cop, adopta el to més sagristanesc possible.)
Em tocaven i m’estovaven l’entranya, i em vaig salvar. Si ara prepares l’esbandida, ho aconseguiràs, ho picaràs a temps.

QUIM: (Fora d’ell i molt pinxo.)
Ventura, ets el meu amic. Però si m’empipes, t’etzibaré a pastar fang.

SAGRISTÀ: (Esbufegant de ràbia, fent-lo recular. Ha de donar la impressió del vaivé de les bastonades dels titelles.)
Encomana’t a Déu, tanoca.

QUIM: (Més gallet que mai.)
Me’n faig l’estella, però no crec en res.

SAGRISTÀ: (Desesperat, trenca el to i va vers el públic. Amb gest d’impotència, obrint els braços.)
Aquest home és poc espanyol. (Disparant-se un altre cop vers el llit d’en Quim i reprenent el to sagristanesc, allargant molt les paraules amb fingida dolçor). Fill, bon germà, penedeix-te.

QUIM: (Com si es tractés de guanyar una batalla per als federals.)
Geni i figura. No he vist ni mai he filustrat cap filagarsa d’Andebel. (Assenyala el cel). Com vols que hi cregui? Em mantinc ferm. Amb una condigna mesura de canguis, però ferm.

Se senten uns cops indicant que algú truca a la porta. La Rossenda va cap a l’esquerra a obrir i introdueix Pancraç amb un cop a l’esquena. Pancraç és l’ataconador de l’escala. Camina arrossegant els peus, encorbat, miop, d’una bona fe infinita.

PANCRAÇ:
Amb premis. La dona em deia suara que no estem potser prou bonets.

QUIM: (Més gemegaire que mai.)
Ai, Pancraç ataconador, a les acaballes.

SAGRISTÀ: (En un to de menyspreu, que la sensació de fracàs accentua.)
A les acaballes i rèprobe, l’home: vol tufejar.

PANCRAÇ: (Va al llit, agafa la mà del Federal i li dóna copets.)
Ai, Jesús, Maria i Josep!

SAGRISTÀ: (Tenint de sobte una idea, amb el braç dret se l’enduu cap al públic. En veu baixa, insinuant.)
Que tens principis?

PANCRAÇ: (Agafat per sorpresa.)
Home!

SAGRISTÀ: (Com donant-ho per fet.)
De primera. Se m’ha acudit un pas de seriosa comèdia per convertir el Federal.

La Rossenda s’ha adonat que el Sagristà en porta una de cap. S’hi acosta, encuriosida, i agafa el braç esquerre del bon Pancraç.

Que te’m disfressaries de delegat Patopí? (Mirant cap a l’esquerra del balcó). Jo t’invoco, i tu apareixes per la finestra. Et fa, per una orquidueta?

ROSSENDA: (Còmplice.)
Au, sí, compare ataconador. Que mossèn Apagallums el trobi a punt quan arribi. (Donant-li uns copets a l’espatlla). I feu-me també el favor d’enviar una canalleta de les vostres a la rectoria. Si mossèn Apagallums ja hi és, que s’afanyi.

PANCRAÇ: (Donant cops de cap.)
Bé, sigui, avui no puc tampoc anar a la taverna, que és el Primer de Maig. Torno de seguida.

Se’n va per on ha entrat.

QUIM: (Amb veu feble.)
Què deia en Pancraç?

ROSSENDA: (Ventant-se, satisfeta, amb el davantal i dissimulant.)
Res, que sap una untura i l’ha anada a buscar.

QUIM:
Ai, ai, que em moro!

SAGRISTÀ: (En un últim intent, però aquest cop molt segur.)
Tanoca, converteix-te, fes neteja.

QUIM: (Tornant-se a redreçar, disposat a nous atacs.)
No em vinguis amb més bestieses, sagristà, frena la barrila.

SAGRISTÀ: (Estrateg.)
Anem a pams, Federal, que és el meu deure. (Murri). Ara mateix ens afirmaves que no havies clissat mai una trista filagarsa d’Andebel. Si la guipaves, o encara que no fos més que la d’un modest representant, hi creuries?

QUIM: (Agafat per sorpresa.)
Manú, si fos de veritat, ben de veritat, tant diràs!

SAGRISTÀ: (Clavant una ullada a la Rossenda, s’agenolla al mig, de cara al balcó. La Rossenda ve del fons de l’escenari i es recolza als peus del llit, fent una gran comèdia d’interès. El sagristà obre els braços i diu amb un to de salmòdia.)
Et prego, doncs, Patopí, de considerar el meu honor i el pèndol d’aquesta colomassa d’ortxieta en greu perill. Mostra el teu poder a l’empedreït i fes-me quedar bé, en trametre’ns sense dilació el teu autèntic prestigi per darrera de la balconada.

QUIM: (Revolcant-se mig de dolor, mig de riure, amb rialles ofegades.)
Ai, ai, no em facis riure, que em moro!

Per la dreta, fent veure que ve de fora el balcó, entra en Pancraç. S’ha posat una seràfica camisa blanca de dormir, uns vels de nena de Primera Comunió al cap i una corona de fusta, que aguanta amb una de les mans.

ROSSENDA: (Signant-lo amb el braç estirat i preparant l’efecte, es retira cap al fons, a l’esquerra.)
Riure? Mite’l.

PANCRAÇ: (Obrint els braços i no sabent què fer de la corona.)
Salut!

QUIM: (Amb terror autèntic, es gira vers la balconada. Com mogut per un ressort, es posa de genolls i amb els braços en creu. La Rossenda i el Sagristà corren a socórrer-lo i cada u l’agafa per un braç.)
Tremolo, hi veig, crec, em vull reconciliar.

SAGRISTÀ:
Espera mossèn Apagallums, tanoca, que jo no tinc cap potestat.

QUIM: (Assenyalant amb el braç esquerre l’aparició.)
En deu tenir aquest sant del xaró, vull que la reconciliació sigui ben pública. Ai, pecador, federal, del morro fort, impenitent, quantes ofenses! I no sé si tindré temps d’escorcollar-me a fons i abocar-les totes, sobretot una, Patopí: fa més de trenta anys que mantinc ròssecs de conferències amb la pròpia de l’ataconador de baix. (Amb el delit de la confessió, gairebé intenta fugir del llit. El Sagristà i la Rossenda l’aguanten. Amb l’esforç se li escapen les últimes glopades de vida, comença a treure bromera per la boca, es recargola espasmòdicament, disparant els braços i les cames, i s’agafa, quan arriba l’últim espeternec, el gorro, el llança a terra amb ràbia i es mor. Queda damunt el llit, fet un «quatre». La Rossenda, aterrida, fuig a recules cap al fons).

PANCRAÇ: (Movent els braços amunt i avall com si s’espolsés alguna cosa, no acabant de realitzar l’escena.)
Òndia, i per sentir-me dir això m’heu disfressat dc Patopí?

SAGRISTÀ: (Dóna la volta al llit, agafa la mà d’en Quim per prendre-li el pols, i quan la Rossenda s’apropa, esporuguida, al llit, se la mira, baixa el cap i amb l’acostumada entonació de cançoneta diu.)
Tinc el sentiment de dir-te, Senda, que Déu hi ha pogut més que nosaltres. Rossenda (Llançant el més rotund do de pit del seu espinguet). Aaaaai! I mossèn Apagallums sense haver vingut! (Encara més llarg el xiscle). Aaaaaaaaaaaaaaaaaü, què serà de mi, pobreta! (Se’n va vers el públic, com buscant conhort, i amb veu a ple pulmó). Reina, sola, amb dol (trenca el to i, com si s’expliqués amb una veïna, dolguda), i no en toco res.

SAGRISTÀ: (Amb aire bandarra.)
Tranquil·litza’t, que encara fas prou goig. Vols venir amb mi, mig de sagristana, mig del que sigui?

ROSSENDA: (Seduïda del tot, es ressegueix les formes amb les mans i, tot llançant-se-li al coll, diu.)
I que te n’estic, d’agraïda!

PANCRAÇ: (Sol a l’esquerra, al costat de la balconada.)
Ai, pobre de mi! Trenta anys de nogués que m’endinyava el Federal, i jo que vivia tan feliç, sense sospitar-ho!

Rossenda se li acosta i li dóna cops de mà al front.

ROSSENDA:
Els roms sempre són els darrers a caure-hi. (Malintencionada i divertida). Ja se sap! I d’altra banda, has fet una obra de misericòrdia.

PANCRAÇ: (Amb un fort cop de cap, convençut.)
Això sí!

SAGRISTÀ: (Recordant el mort, pren aire de circumstàncies.)
Una luctuosa escena, ai las! No som ningú.

PANCRAÇ: (Incapaç d’empassar-s’ho.)
Trenta anys! El que és aquella es recordarà en endavant de les eines d’un pegot, ho juro!

Se’n va cap a la porta.

SAGRISTÀ: (Empenyent-lo per l’esquena.)
Compte a no xocar, ara, esborneiat, amb la llinda, que al damunt no se t’escarxés la trontollada txixé.

PANCRAÇ: (Amb un bramul infinit.)
Muuuuuuuuuuuuuuuuuuu!

Un cop sols, el Sagristà i la Rossenda van cap al llit. Converteixen el «quatre» d’en Federal en un mort correcte. Li creuen els braços damunt la panxa, i, com que el Federal ha mort amb la boca oberta, el Sagristà es treu un mocador que devia ser blanc quan no tenia tanta brutícia. Recolzant la cama al llit, la Rossenda li tanca les barres amb l’ajuda del mocador, tot fent-li un nus dalt del cap. El Sagristà empeny la barra inferior per sota, amb la mà. Quan ho ha aconseguit, es queden parats mirant el públic. Al fons se sent un violí, horriblement tocat, que executa el moment més romàntic de la sonata mes vulgaritzada de Schubert.

ROSSENDA: (Mira el públic, còmplice i molt satisfeta.)
I amb un so fi
de violí,
la faula popular
i edificant
acaba aquí.

CAU RÀPIDAMENT EL TELÓ.

SEGONA PART

En aixecar-se el teló, veiem tancada la cortina de xarpellera, i surten per la dreta Ariadna i Teseu.

TESEU:
Vaig entenent per què la mulé i la txaniqué estan sota el poder de la rica i gloriosa mui. I el qui —com jo— l’estima menjarà per força dels seus fruits.

ARIADNA:
Ningú no sap aquesta veritat més bé que els escriptors catalans. Tots ells viuen de la pròpia llengua i del seu, o bé sigui llur, enginy.

TESEU:
Natural! Això és el que pertoca. I, a més, gaudeixen de bons amics, i fins els enalteixen sovint en avisats discursos ministerials. I l’home que té amics ha de mostrar-se amic.

ARIADNA:
D’acord, i aquesta és la norma de conducta que em penso que segueixes. (Amb un cert to popular i cínic). I ara canta una mica d’estrofa, per amenitzar el fragment de diàleg.

TESEU: (Cantant.)
La corbata de les festes,
que és de seda natural,
tot de sobte t’endogala
com samuga de penjat.

ARIADNA: (Estrafent la mateixa melodia de Teseu, però amb to agressivament canalla.)
La camisa que la Lola
najabava fa molts anys,
afanada per un manu,
avui surt en els encants.

TESEU:
Bravo, bravo, Ariadna. Aquests llarguíssims corredors et serveixen, pel que escolto, d’extensa universitat. Qualificar-la d’àmplia seria potser un contrasentit, però diuen que les contradiccions internes impulsen la història. A veure si aconseguim que avanci la nostra uns quants passos més.

Marxen per l’esquerra. Surt l’Autor pel mig i es dirigeix vers el públic.

L’AUTOR:
Quan la llum pujada des del fons del mar
a llevant comença just a tremolar,
he mirat aquesta terra,
he mirat aquesta terra.

Quan per la muntanya que tanca el ponent
el falcó s’enduia la claror del cel,
he mirat aquesta terra,
he mirat aquesta terra.

Mentre bleixa l’aire malalt de la nit
i boques de fosca fressen als camins,
he mirat aquesta terra,
he mirat aquesta terra.

Quan la pluja porta l’olor de la pols
de les fulles aspres dels llunyans alocs,
he mirat aquesta terra,
he mirat aquesta terra.

Quan el vent es parla en la solitud
dels meus morts que riuen d’estar sempre junts,
he mirat aquesta terra,
he mirat aquesta terra.

Mentre m’envelleixo en el llarg esforç
de passar la rella damunt els records,
he mirat aquesta terra,
he mirat aquesta terra.

Quan l’estiu ajassa per tot l’adormit
camp l’ample silenci que estenen els grills,
he mirat aquesta terra,
he mirat aquesta terra.

Mentre comprenien savis dits de cec
com l’hivern despulla la son dels sarments,
he mirat aquesta terra,
he mirat aquesta terra.

Quan la desbocada força dels cavalls
de l’aiguat de sobte baixa pels rials,
he mirat aquesta terra,
he mirat aquesta terra.

Se’n va cap a la dreta i es queda en el seu lloc, mentre s’obren les cortines de xarpellera. A l’esquerra, ocupant el lloc de l’Altíssim, la Mort seu en una cadira de boga i fila. El decorat torna a ser el de la plaça de Sinera. A primer terme, a l’esquerra i darrera de l’Autor, seuen Salom de Sinera i Pulcre Trompel·li. Aquest és un home jove, amb el cabell molt planxat, a punt de quedar efeminat, de tan acuradament vestit com va. Escolta el que diu Salom amb un cert aire indiferent, menyspreatiu, per demostrar que està de tornada de tot allò que li expliquen. En el fons, en el replà de l’escala hi ha la Marieta fent puntes al coixí. S’ha de sentir clarament el soroll dels boixets. Salom ha de parlar en un to absolutament objectiu, sense prendre part en l’acció que es desenvoluparà al seu costat.

SALOM:
Una màquina va arreplegar el meu amic Eleuteri mentre treballava —en la seva curta vida no va fer una altra cosa— i li seccionava la femoral dreta. Diuen que l’Eleuteri va llançar tres o quatre crits agudíssims. Els companys hi varen acudir i paraven la màquina. L’Eleuteri es rebolcava per terra, xop de la pròpia sang, un bassalot que creixia. En veure’l, alguns es varen accidentar i d’altres sortien a la recerca d’auxili. El metge va venir i donava moltes ordres ja inútils. L’Eleuteri va ser traslladat en una ambulància improvisada, i així varen anar buscant el remei introbable. Un cop el cos va estar ben escolat, decidien a la fi de dur-lo a casa seva, a la seva mare.

Per la dreta entra el Metge, un home sec, nerviós, d’actitud molt autoritària. Va vestit amb dignitat, però amb robes molt aprofitades. El segueixen dos obrers que porten una civera improvisada, damunt la qual hi ha un cos tapat amb una mantota vella. El Metge, en arribar al mig de l’escenari, d’esquena al públic, fa signe als obrers que deixin la civera a terra. Surt el Veí Primer, corre cap al Metge, parla precipitadament amb ell —només es veuen els gestos— i se’n va rabent a avisar el veïnat. Del fons i dels costats surten cinc dones i dos homes i corren cap a la civera. Es deturen sense saber què fer, però una de les veïnes arrenca a córrer cap a les escales i totes la segueixen i es paren davant els graons. La més decidida en puja uns quants i es queda mirant la Marieta.

SALOM:
La gent s’amuntegava amb xivarri a l’entrada.

MARIETA: (Mirant el cor de veïnes, espantada d’un mal pressentiment.)
Què es, què passa?

VEÏNA 1ª:
Oh, no us espanteu! L’Eleuteri, a la feina…

MARIETA: (S’aixeca d’una revolada, i el coixí de puntes cau a terra. El cor de dones s’acosta més a les escales, per impedir-li la baixada.)
És mort?

VEÍ 1.ER: (Es fa pas entre les dones i després de tensa pausa diu.)
Bé, és cert: també ho ha de saber.

MARIETA: (Estranyament serena.)
Vull anar on és el meu fill. (Comença a iniciar la baixada de les escales, però les dones li impedeixen encarade baixar).

VEÏNA 2.:
Marieta, calmeu-vos, dona, us agafarà un treball.

Les dones formen un grup compacte que oscil·la de dreta a esquerra, i la Marieta, gairebé amb una forta estrebada de bèstia acorralada, aconsegueix de desprendre’s del grup i es llança damunt el cos del seu fill. Es queda agenollada al seu costat. Les veïnes es queden quietes, immòbils. La Marieta separa la manta de la cara del noi. La pal·lidesa del cadàver és impressionant.

VEÏNA 3.ª:
Que blanc!

VEÏNA 2.ª:
És clar, si no li queda ni una gota de sang a les venes!

VEÍ 2º:
I com ha estat?

VEÏNA 2.ª:
No me’n sé avenir.

Les veïnes redrecen la Marieta. Una d’elles ha anat escales amunt, ha agafat la petita cadira de boga i la porta cap al grup. Mentrestant, les dones no han pogut retenir la Marieta, que es torna a llançar damunt el fill. L’agafen de nou i aconsegueixen de fer-la seure. La Marieta es queda mirant amb una mirada perduda i plena de records, indiferent al grup de veïnes que la volten i l’acaronen d’una manera enganxosa i espectacular.

SALOM:
Es varen donar moltes versions del fet, i cap no satisfeia. El cadàver tenia entretant un somriure als llavis prims. Desaparegut el rictus de l’agonia i de l’horror, les faccions asserenades recordaven a la mare la infantesa del noi, tot un món. El pobret Eleuteri, en vida tan callat i insignificant, senyorejava, suprem jerarca del moment. Tots acatàvem aquell marbre noble, el clapoteig tan nou en el silenci, a l’altra banda.

VEÍ 2.ON:
L’ha destrossat molt?

VEÍ 1.ER: (Tot mirant-se el Metge.)
No, i després del treballet del senyor metge en cosir-lo, ni ho coneixeríeu. Un trau profund a la cama dreta i res més.

EL METGE: (Satisfet de l’elogi, parlant en un to molt doctoral.)
Enmig de tot, no ha sofert a penes, de segur. El xoc va ser violentíssim, i va quedar privat.

MARIETA:
Era el meu fill. (Sense aparent emoció, com si se li escapés la veu).

El cor de les veïnes forma un grup entorn de la Marieta. En sentir l’afirmació de la pobra mare, com si fos un mot d’ordre, llancen un plany espectacular, entre cant i udol, a mig camí del preparat «ototoi» de la tragèdia i dels cors pagats de ploraneres. L’arrencada alhora del plant, amb tres onades de laments perfectament determinades, ha de donar una clara impressió d’un deliberat espectacle de dolor. El clam ha de ser desesperat, a boca plena però indiferent alhora. Hi ha d’haver un contrapunt claríssim entre el plor prefabricat i el real dolor del rostre de la Marieta. La inadequació dels dos plans ha de produir un doble efecte ridícul i patètic.

SALOM:
Es mobilitzaven corrues de bruixes sol·lícites i tornaven amb aiguanaf, til·la, tísanes ben calentones.

La veu de Salom ha interromput els tres clams, que s’han produït amb una renovada intensitat. Tres de les cinc veïnes corren a buscar, com mogudes per un ressort, gots i tasses amb cordials.

VEÏNA 3.ª: (Que ha estat la més ràpida.)
Preneu-ho, Marieta.

Li apropa el got a la boca, i la Marieta el rebutja.

VEÏNA 1.ª:
Aquesta dona no ho suportarà, tan delicada.

VEÏNA 3.ª
I potser fóra millor.

Mou el cap en senyal de desesper.

SALOM:
D’altres opinaven que no, perquè qui quedaria pregant pel pobre Eleuteri? (Les dones que volten la Marieta la comencen a abraçar i a passar-se-la de l’una a l’altra). I voltaven la Marieta, la masegaven, se solidaritzaven a crits amb el seu dolor.

Les veïnes arrenquen de nou el plor. Salom interromp un moment el seu discurs: l’udol ha estat aquesta vegada més fort que mai. Durant tot el parlament que segueix, les paraules de Salom i els plors de les dones es contrapunten. En un moment determinat, els plors es fan més baixos, perquè es pugui sentir clarament la veu de Salom.

Cadascú volia ser el primer en l’agraïment i en l’alabança. Totes les dones pensaven: «Si hagués estat el de casa!». I s’esborronaven, volien allunyar el presagi i abraçaven la Marieta, a la qual tocava, i Déu nos en guard que a ningú més, de representar aquell paper amarguíssim. Arribaven, avisats amb urgència, el germà i la promesa del difunt.

Entren per l’esquerra el germà i la promesa. La curiositat ha fet callar en sec les veïnes. Els nouvinguts vénen amb roba de feina, ella amb una bata de dependenta. El germà va cap a la mare. La promesa es queda aturada per l’emoció. Les veïnes se li abracen. El germà besa la mare al cap i li volta amb un braç les espatlles. La mare estintola el cap en el fill. La promesa es desfà de les dones i es queda a l’altre costat de la Marieta, mirant el mort.

SALOM:
El germà era casat, tenia família i per aquest motiu va quedar de seguida exclòs del primer rengle de la llàstima. La promesa, en canvi, pobra xicota!

VEÏNA 1.ª:
Gairebé una viuda!

VEÏNA 3.ª: (Movent com sempre el cap.)
Ho pots ben dir, si s’havien de casar d’aquí a un mes, pel novembre!

SALOM:
El trasbals de Nepomucè Garrigosa, l’amo de l’Eleuteri, va constituir un detall de més supòsit.

La curiositat paralitza més que mai les dones, que s’obliden de la Marieta, per contemplar, agradablement sorpreses, aquell personatge tan important que per uns moments entra en el seu món. Nepomucè Garrigosa és un home d’uns quaranta anys, gras, vestit amb un mal gust agressiu i car. Trepitja segur, i la situació fa que s’adoni del seu prestigi i el reafirma en la seva posició. Entra amb precipitació. Després, en veure l’efecte que ha produït, s’ha parat i va cap al grup de la Marieta. Les dones s’han anat separant, per deixar-li pas. També, encara que menys evidentment servicials, els homes. Les dones queden en un grup de tres a l’esquerra de la Marieta i en un grup de dues a la dreta i cap al fons. Nepomucè ha mirat la pobra mare, que ni s’ha adonat de la seva presència, i es queda de cara al mort i, per tant, de cara al públic.

NEPOMUCÈ: (Gesticulant molt, amb veu forçada.)
Estimava l’Eleuteri com un fill, si de tan marrec l’havia pres d’aprenent! L’Eleuteri era tan honrat, tan bo, i servia per a tot, i era humil, prudentíssim, i amb poc en tenia prou: s’acontentava amb la cinquena part del sou que li pertocava. Aquest és el primer disgust que em dóna. Tenia tota la meva confiança, ja ni el manava, perquè sabia la seva obligació i no parava mai. Que calia treballar quinze, vint hores? Com aquestes! (Pega amb el revés de la mà contra el palmell de l’altra i es queda assenyalant el cadàver). I ara aquesta mort estúpida, inexplicable. L’estimava com a un fill, us ho dic, Marieta. La de casa ni gosa venir, disculpeu-la. Vós esteu de dol, oi? No guanyareu el d’ella: està fins malalta!

SALOM:
L’entendridor discurs va provocar un exitàs de plors.

Les dones arrenquen el plor, més que plor bramul, amb un paroxisme que gairebé sembla de satisfacció.

SALOM: (Cansat d’escoltar-les, amb un gest cap a elles, però sense mirar-les, interromp.)
Què més?

Les dones paren el plor en sec i avancen, encuriosides, per veure què passarà ara.

NEPOMUCÈ:
El noi estava altrament assegurat, Marieta. Amb les noves lleis, percebreu, almenys, dues-centes mil pàfies d’indemnització, sempre és un consol. I no us amoïneu per l’enterrament i els funerals, són a càrrec meu. A més, aquí teniu la setmanada que el pobre Eleuteri no va acabar: esteu contenta?

Nepomucè es treu un sobre amb els diners, després de butxaquejar molt. Les dones i els veïns s’inclinen allargant el coll per veure el gest de Garrigosa i seguir el sobre dels diners fins a la falda de la Marieta, la qual mou el cap d’esma, perduda en el seu dolor.

SALOM:
La Marieta deia d’esma que sí, i l’amo se’n va anar a tranquil·litzar la dona malalta i ja no es va acostar més, ni calia, a la casa de la desgràcia.

Nepomucè va per donar la mà al germà, però aquest no el veu. No sap què dir més a la Marieta, es mira els veïns i per fi se’n va a donar la mà al Metge, que encaixa amb ell com si li expressés el seu condol. Surt per l’esquerra, amb ganes de sortir d’un cop.

VEÍ 1.ER: (S’acosta a la Marieta.)
Rebreu, n’estic segur, dues-centes mil pessetes d’indemnització, MARIETA: un capital.

Les dones comencen a anar-se’n lentament. S’ha de notar un canvi d’actitud en les dones: ja han fet el seu paper i se’n van pausadament, però tranquil·lament, cap a casa. Un canvi de llum, que es produeix amb suavitat per indicar que arriba el vespre, dóna ara un to d’irrealitat poètica, més enllà de l’anècdota.

SALOM:
La Marieta cobra una pensió de cinc-centes quaranta-cinc pessetes mensuals, el que les lleis manen, però la gent li enveja la quantitat il·lusòria. I tothom, fora de la mare, ha oblidat l’amic Eleuteri.

PULCRE: (Alçant-se, estirant-se vagament com si estigués enterc i tip de tant sentimentalisme, entre indiferent i burleta.)
Bé, sí, el tòpic de l’obrer honrat, de l’amo brètol i de la mare en la misèria. Segueix el meu consell, no parlis més de l’Eleuteri. (Es posa a caminar i, en passar per davant del cadàver, cap a l’esquerra, se’l queda mirant i després es gira displicent al públic). Hélas, hélas! la bètise humaine!

Es recolza en l’accent francès, per demostrar que és molt europeu. Se’n va fastiguejat, arrossegant els peus. S’ha de centrar el focus sobre les figures de la mare, el germà, la promesa i l’Eleuteri. Els tres primers queden un moment immòbils, retallats en l’escena, que ha quedat buida. Després, el germà agafa la mare per les espatlles, la fa aixecar i se l’enduu, ajudat per la noia, cap a casa, escales amunt. Salom s’aixeca, va vers el mort, es para exactament darrera el seu cap i se’l queda mirant. La seva veu ara és plena d’emoció pel record i per tot el que aquella mort comporta.

SALOM:
I com que en Pulcre té raó, t’he de donar l’últim adéu, honrat, bondadós, treballador Eleuteri, estimat amic. Cal que no parli de tu, perquè ets un tòpic. Però recordes com corríem amarats de sol, xops de suor, encalçant-nos pels rials, a través dels canyars, cap a la platja? Tots els de la colla corríem sense alè, xops de suor. Després, molt més tard, et vas rebolcar en la teva sang, i ara la terra et colga, i no parlaré més de tu, excusa’m, perquè en Pulcre Trompel·li ha dit que eres un tòpic. I saps?, tu no ho entendries, però en Pulcre Trompel·li té raó. I és terrible per a mi que en Pulcre tingui raó, honrat, bondadós, treballador, estimat Eleuteri.

Desapareix per davant, a la dreta. La Mort s’aixeca, deixa la filosa a la cadira i va vers el mort, dóna una volta, iot mirant-se’l, i s’agenolla darrera el cap de l’Eleuteri. Se’l queda mirant un curt moment i el tapa amb la manta. Després s’aixeca, va cap al fons i es queda esperant en Quel·la, que apareix per l’esquerra. Quan en Quel·la ha entrat, se’n va. En Quel·la, arrossegant els peus i més encorbat que mai, va vers l’Eleuteri, li arrenca brutalment la manta, que voleia una mica en l’aire, i queda el fràgil cadàver del noi dins la granota de treball. En Quel·la, amb gestos segurs, l’aixeca, se’l carrega a l’espatlla i se’n va per l’esquerra, amb la seva presa. Es tanquen ràpidament les cortines de xarpellera.

Per la dreta surten Ariadna i, tot seguint-la, Teseu. Ariadna es queda dreta, s’inclina i amb una mà s’agafa el turmell. Després, amb mostres de gran cansament, s’asseu.

ARIADNA:
Estic plena de bona voluntat, com et consta. Però, si vols que et sigui franca, em pensava que el tresc de la meva ajuda se’m presentaria més planer. Els peus em fan mal, el cap em comença a rodar.

TESEU:
Ara em tocarà a mi d’animar-te? Seria bonic que a aquestes altures canviéssim els papers. D’altra banda, aquí hi ha algú que sirga i tomballa encara més que nosaltres.

Pel mig, entre cortines, surt la Mort i se’n va cap a l’esquerra, on recull la filosa. Després desapareix.

ARIADNA: (Seguint amb la mirada la Mort.)
Si ho dius per aquesta que de tant en tant entra i surt i es passeja de dalt a baix de la representació com una dama ultratjada, sàpigues que és una gran artista de Konilòsia endins i que ens honora en encarnar la pròpia mugí. Per la seva intrínseca naturalesa, el personatge no pot reposar. No té mèrit, doncs, que no es cansi.

TESEU:
Ho capisso (mirant el públic i fent un gest amb les mans, com embolcallant-lo), i tots els qui ens guipen i ens escolten suposo que també. De fa estona, perquè són tan cultes com intel·ligents.

ARIADNA:
El temor de l’home amania el vesc. Molts cerquen el favor del príncep. Ara el tens al teu davant. Prossegueix adreçant-li paraules de seny.

TESEU: (Cantant.)
La cançó d’un vell canalla
amb esforç m’he d’empescar,
perquè avui puguis anar-te’n
més content a pastar fang.
No et burxinis tant els nassos,
que el cervell despenjaràs.
Ai, germà, que has begut oli:
no hi ha res al capdavall!

ARIADNA: (Referint-se al públic.)
D’això se’n diu preparar-nos admirablement el jaç. Passa i calla, passa i calla, que sospito que fortunes de laberint se’ns emportaran a negar-nos en ple tràngol.

Se’n van per l’esquerra. S’obren les cortines. El decorat queda tapat per la cortina negra. Si es vol, es pot deixar el mateix decorat. La solució òptima és un ciclorama semitransparent, molt il·luminat, en el qual destaquin els quadres pintats i es vegi al fons, per transparència, la silueta de Sinera. Davant el ciclorama hi ha un quadre, que evoca les cruels guerres entre germans. Les figures representades són d’una violència extraordinària. Al mig, il·luminat per un focus zenital, hi ha l’Altíssim, recolzat en la Neua.

Per negocis rivals
de cantonada,
estrategs de la nit
ara combaten.

Un inútil fanal
il·luminava
aquell odi brutal
de mans i plagues
blanquinoses dels ulls
sense mirada.

S’escometen tots dos
garrots enlaire:
ferocitat atroç
de brontosaures.
Aguditzen sentits
d’oïda i tacte,
cautelosos, subtils,
per situar-se
en el terreny potser
més favorable
al resultat final
de la topada.

No falla ni un sol cop
l’endevinada
de l’ombra contra l’ombra.
S’esbotzaven
els cranis afaitats
—pedra picada—
i fins el moll de l’os
de l’espinada.

Després de llarga estona
de baralla,
un d’ells cau fent un crit
als peus de l’altre
i no es belluga més.
Tot ple de nafres,
el vencedor s’ajup,
orientant-se
per la sang que s’escola
del cadàver.
La roba va palpant
amb molta pausa,
davalla vers l’infern
de les butxaques
i el buida del pecat
de la xavalla.

L’Altíssim, guiat per la Neua, desapareix pel primer terme esquerre. Queda l’escena buida uns segons, durant els quals se sent el xocar dels bastons de dos cecs en el sòl. Per la dreta apareix el Cec Primer, conduït per un captaire. Poc després, per l’esquerra, apareix el Cec Segon, guiat per un altre captaire. Els guies s’esguarden de fit a fit, i cada un d’ells, amb maligna expressió, es posa darrera el cec que acompanya. Quan els guies han col·locat un cec davant l’altre, a uns dos metres de distància i de perfil al públic, els empenyen endavant. Els cecs, un amb la mà esquerra i l’altre amb la mà dreta, grapegen en el buit per caçar la mà de l’adversari. Els captaires els van conduint fins que les mans poden coincidir. Un cop els dos cecs s’han agafat, s’engrapen les mans i es debaten per desfer-se, amb la mateixa fúria amb què s’han escomès. Els captaires han fugit, esporuguits, cap a un racó de l’escenari i després es miren, per posar-se d’acord: no fos cas que els cecs resolguessin massa aviat la baralla. Ja avinguts, separen els cecs i se’ls emporten als extrems de l’escenari, l’un a un cap i l’altre a l’oposat. Quan els cecs han reprès alè, els guies els tornen a enfrontar i, dues passes abans del xoc, els prenen els bastons. El Cec Segon, el més robust, aixeca les dues mans i, amb un gest bestial però ràpid, agafa l’altre pel coll i es disposa a ofegar-lo. Els captaires tornen a pensar que no s’ha d’acabar tan aviat la festa d’aquella baralla i tornen a descompartir els cecs. Cada u dóna al seu cec el bastó que li correspon i, per desorientar-los, els fan donar voltes i colpegen el sòl, per fer-los creure que són l’un davant l’altre. Els cecs palpen per trobar-se amb el bastó enlaire. Després es van irritant més i més i claven bastonades al buit, unes bastonades que xiulen amenaçadores. Els captaires es diverteixen separant-los cada vegada que van a topar, i això exacerba més i més els cecs. Després d’aquesta burla, els orbs agafen amb les dues mans el bastó i amb una obsessiva ràbia donen cops en el buit. Aleshores els captaires agafen por i fugen. Per fi, els cecs topen l’un amb l’altre i el Cec Segon clava bastonada a l’adversari, però els bastons es mantenen com dues espases. El del Cec Primer rellisca i xoca contra la mà armada del Cec Segon, el qual perd el seu bastó i, esporuguit, va reculant vers la paret. El Cec Primer, mentrestant, va buscant amb el garrot el que perdia el Cec Segon, agafa un bastó a cada mà i amb tots dos persegueix el contrincant guiant-se pel panteix de l’enemic. Aixeca enlaire els dos bastons per ventar-li cops, però el Cec Segon abaixa la testa i es llança amb tota la fúria contra el ventre del Cec Primer. El cop sobtat fa que el Cec Primer perdi un bastó i que gairebé caigui a terra. El Cec Segon l’agafa fortament i s’apodera del bastó. Li clava les urpes al coll i l’arrossega per tot l’escenari fins a primer terme. Li rebot el cap contra terra, amb el delit d’esclafar-lo. Aleshores recula, agafa el bastó amb les dues mans i comença a colpir al lloc on creu haver deixat estès el seu contrincant. Però aquest s’ha refet i ha fugit cap a l’esquerra, i els cops del Cec Segon xoquen amb fúria amb el sòl. El Cec Segon marxa enrera i torna a atacar l’enemic seguint el seu panteix, però pegant en el buit. Repeteix l’acció tres vegades fins que finalment encerta el cap de l’adversari i l’hi parteix. El xoc és tan brutal, que el bastó de l’agressor cau a terra. El Cec Primer, en els estremiments de l’agonia, es gira contra el guanyador i amb les mans com unes urpes li agafa el cap i va morint esllavissant-se, amb les urpes lliscant per la cara de l’altre. El Cec Segon aconsegueix de desfer-se’n i llança el moribund contra el primer terme, on l’orb vençut espeternega com una bèstia i mor. Els captaires, en trobar-se amb el mort, fugen plens de por. El Cec Segon es queda un moment com intentant escoltar el panteix que ara no arriba i comprèn que l’altre és mort. Fa un signe perquè vingui el seu acompanyant, però es troba sol. Aleshores palpa per terra, troba prop del bastó la sang de l’altre i de quatre grapes, seguint el rastre de la sang, s’hi apropa, furga per totes les butxaques del mort i li roba la xavalla que porta. Li agafa una gran paüra, va arrossegant-se on havia deixat el bastó i fuig a les palpentes. Pel fons apareix la Mort, avança amb una gran seguretat vers el cec caigut, s’agenolla davant ell i li clou, sense cap expressió, les parpelles. Després s’aixeca i espera que arribi per la dreta en Quel·la. La Mort se’n va per l’esquerra. En Quel·la va cap al cadàver i amb un gest que ha repetit molt se’l carrega a l’esquena i se’n va per l’esquerra seguint la Mort. Es tanquen les cortines, davant les quals apareix Salom, es colloca al bell mig i recita.

SALOM:
Oh, que cansat estic de la meva
covarda, vella, tan salvatge terra
i com m’agradaria d’allunyar-me’n,
nord enllà,
on diuen que la gent és neta
i noble, culta, rica, lliure,
desvetllada i feliç!
Aleshores, a la congregació, els germans dirien
desaprovant: «Com l’ocell que deixa el niu,
així l’home que se’n va del seu indret»,
mentre jo, ja ben lluny, em riuria
de la llei i de l’antiga saviesa
d’aquest meu àrid poble.
Però no he de seguir mai el meu somni
i em quedaré aquí fins a la mort.
Car sóc també molt covard i salvatge
i estimo a més amb un
desesperat dolor
aquesta meva pobra,
bruta, trista, dissortada pàtria.

Salom queda un moment parat. Després va cap a l’esquerra, trenca bruscament el to objectiu emprat fins ara i, amb actitud col·loquial, com volent-se guanyar el públic, en un to gairebé de confidència, diu.

SALOM:
A Lavínia, la meva ciutat, ens dediquem al comerç, a una primària i grofolluda explotació fabril i a l’exercici de l’advocacia, que engreixa i ensagina la nostra abundosa fauna eixerida i llesta. Els lavinians som els rics del país, o almenys ho érem abans de la panacea combinada d’emigració i turisme.

Per la dreta apareix Tomeu. Es el típic embrió d’intel·lectual, l’universitari que es prepara per fer d’intel·lectual del país. Se li nota, però, que ve de poble i té una cara de sorneguer que el traeix.

TOMEU:
Ambient evocat amb quatre pinzellades. Me’n faig càrrec. Segueix.

SALOM:
A Lavínia vaig passar la infantesa i la joventut. Era estudiós, em voltava sempre de llibres, i la gent em començava a mirar de reüll, però em lloava amb la boca petita, que és el gran estil de Lavínia, tot el que podia. Preguntava:

LA GENT: (Un actor de veu rotunda que es troba entre el públic, des del fons de la sala.)
I què serà el bon minyó?

EL PARE: (Des del primer pis del teatre.)
Advocat, com el pare.

SALOM: (Mirant al públic.)
I vaig graduar-me d’advocat.

EL PARE:
Ara, noi, a exercir.

SALOM:
No, papà. No m’agrada el dret. Penso volar més alt.

EL PARE: (Amb esperançada reticència.)
Que potser faràs de comerciant?

SALOM: (Dogmàtic.)
No, vull reformar Lavínia, el país i totes aquestes coses.

EL PARE: (Iradíssim.)
T’ensorraràs, gandul.

SALOM:
Vaig somriure amb suficiència. I em vaig ensorrar, jo, Salom, el redemptor. Durant deu, quinze, vint anys, vaig remar a contracorrent. Sabeu el que és això? Sabeu com esgota la lluita de cada dia contra la mesquinesa, la hipocresia i la ignorància de Lavínia? (Assenyalant algú del públic amb la mà). «Tu i tu i vosaltres, etc, sou això i això i això altre, etc», acusava jo amb estil sever.

LA GENT: (Un actor de veu esquerdada i punxeguda.)
Qui et creus que ets, perquè ens ho diguis? Antipatriota!

LA GENT: (Un altre actor, situat al primer pis.)
Antipatriota!

LA GENT: (Un altre actor, situat al galliner.)
Antipatriota!

SALOM: (Satisfet del seu èxit.)
M’agrada la indignació, a la fi us corregireu. Però això no esborra els vostres defectes.

LA GENT: (Des del galliner.)
Ta mare!

LA GENT: (Des del primer pis. Més fort, com un eco.)
Ta mare!

LA GENT: (Actor de platea, rotundíssim.)
Ta mare!

SALOM: (Una mica espantat.)
Ai, modifiqueu-vos, us condemnareu davant la història, morireu com a poble, si us entesteu a seguir així. Corregiu-vos, eduqueu-vos, no em sentiu? Que potser ja sou morts?

TOMEU: (Amb glacial indiferència, car no ha reaccionat enfront de les veus que venien des del públic.)
I què et responien?

SALOM: (Esguardant-lo de fit a fit.)
Amb silenci. Fallida i silenci. M’havia ensorrat. (Pausa). Un dia vaig caure en ple carrer, esdernegat, espellifat, mort de fam. Crisant passava casualment, em recollia i em va adoctrinar. I vaig seguir-lo al peu de la lletra i ara sóc feliç, he triomfat.

TOMEU: (Amb sornegueria.)
I què vas fer, en desar-te de redemptor?

SALOM: (Agafat per sorpresa.)
Qui, jo? (Immensament cínic). Mira, d’advocat, naturalment. I em va de primera, gràcies a la teoria de Crisant. No la coneixeu a fons? És tan genial com senzilla. (Al públic). Deixeu, amics, que el gran home, ell personalment i de franc, us l’exposi. (Es gira i assenyala amb la mà el mig de les cortines de xarpellera). Crisant.

Pel mig de les cortines apareix Crisant Baptista Mestres. És un home d’uns quaranta anys, d’una mediocritat visiblement superada per una apresa elegància. Clarament satisfet d’ell mateix, amb un cert encant de l’home que n’ha fet de totes a la vida. Es nota que es reprimeix a cada moment, per representar bé el seu paper d’home digne.

CRISANT:
Em dic Crisant Baptista Mestres (avançant vers el públic), sóc un home eloqüent, llicenciat en Medecina i afeccionat a les belles lletres i a la divagació filosòfica, que diuen que són uns passatemps que entretenen tant.

S’obren les cortines. El decorat de Sinera ha de quedar totalment tapat. Les cortines que el tapen han de ser de color uniforme, per exemple verd fosc. L’escena ha d’estar absolutament buida. Llums per crear la profunditat al màxim. Tots els moviments d’aquesta escena han de tenir la categoria de sarcàstic ballet mecànic. Ha de contrastar el personatge Crisant. Encara que caricaturesc, ha de ser humà, però la circumstància que l’envolta ha de ser ninotesca. Tota l’escena és resolta en una teoria de moviments i gestos. La paraula ha de donar la impressió que simplement recolza aquests moviments. En l’escena buida, al mig, cap a la dreta, seu en una cadira Laudélina. Les cadires, que juguen un paper important, han de ser simples, recordant, però, una època: una forma severa i quadrangidar, de moda als anys trenta, és utilíssima. Laudélina va vestida amb molta modèstia i ha de ser una dona d’una grisor i una mediocritat extraordinàries, amb una veu de persona curta d’enteniment.

No havia tingut necessitat de treballar per guanyar-me la vida, quan de sobte vaig perdre del tot el meu ric patrimoni.

El monòleg ha portat Crisant cap al davant i a l’esquerra de l’escena. En el següent tros del seu monòleg, i seguint el contingut del que diu, gira àmpliament per l’esquerra, fent un gest d’introduir Laudélina com a personatge de la narració.

Aleshores la meva amorosa muller, Laudélina, em recordava a cada moment.

LAUDÉLINA:
Crisant, estimat, no hi ha gaire pa, a casa!

CRISANT: (Amb suficiència que amaga la seva nerviositat.)
Deixa’m orientar, Laudélina. (Pausa). Ja està, anirem amunt, t’ho asseguro.

LAUDÉLINA: (Amb veu mel·líflua.)
Mira que ens escasseja el pa.

CRISANT: (Dogmàtic.)
Pensa amb puresa, saps? La meva teoria.

LAUDÉLINA:
Bé, però, què farem per tenir pa?

CRISANT:
Res més que pensar amb puresa, un infal·lible sistema per prosperar, filla. Ah, quin cervell el meu, quin home que sóc, un dels millors! Veuràs quins resultats d’aquí a poc.

Crisant s’avança vers el públic, i ella s’aixeca i camina sense flectir els genolls, posant les plantes dels peus planes a terra i els braços endavant, agafant la cadira amb una mena de gest ritual, el cos ben recte, com si no tingués altra articulació que la cintura.

CRISANT:
Pensar amb puresa, mètode per conservar el cos ben saludable, per combatre tota malura i allargar la vida. (Amb aire de complicitat amb el públic). Posaré un consultori: Doctor Crisant Baptista Mestres, en el carrer de Galatea, número quinze, i ho faré escampar per tot el país.

Se’n va cap al centre i a la dreta, per continuar el seu discurs i introduir el nou personatge: un noi molt llarg, que es mou com ja hem indicat, sense flectir els genolls, amb les plantes dels peus fregant el terra, els braços en posició paral·lela i movent-se de dreta a esquerra davant el cos, que només té flexió de cintura. S’expressa amb un moviment endavant i endarrera, per indicar la curiositat o la sorpresa.

CRISANT:
Al primer client que va arribar, un noi molt jove, li vaig dir. (Aixecant el to, amb aire de líder). «Penseu amb puresa». (Petita pausa per reprendre alè després d’un axioma tan important). «Que sou intel·ligent, jove amic! Penseu amb puresa i us posareu bo».

El Noi Jove fa que sí amb el cap, es posa de cara al públic i amb el mateix moviment de peus ja indicat, però movent-se de perfil, es mou cap a l’esquerra i introdueix un altre pacient.

EL PACIENT BURGÈS: (Amb la mateixa mecànica.)
Què t’ha dit? Què t’ha receptat?

EL NOI JOVE: (Amb to dogmàtic i de suficiència absoluta.)
No ha parlat de receptes, però (petita pausa) m’ha dit en canvi unes coses ben profitoses.

EL PACIENT BURGÈS:
Ja està! És un psiquiatre o potser un psicoanalista.

Es queden en actitud despullada de ninots. Crisant enfila molt ràpidament cap al públic.

CRISANT:
I va córrer per esbrinar-ho al meu consultori del carrer de Galatea, número quinze. I amb ell una munió de clients agosarats, plens de delit.

Per tots els angles de l’escenari comencen a aparèixer pacients, en número d’onze. Són gent adinerada, alta burgesia i universitaris. Hi ha cinc dones. Avancen fent un grup de tres files, a un metre de distància una de l’altra i formant triangles entre ells. No són encara personatges, però s’aniran definint com a tals. Només dos d’ells es destaquen ja: Tobies Comes i Trinitat Castellfollit. Un cop tots arrenglerats de cara al públic, Crisant deixa el primer terme i es col·loca a la dreta i de perfil als espectadors. El grup segueix mirant el públic sense mirar-lo mai a ell i recordant sempre la seva condició de ninots.

CRISANT: (A tots ells, aixecant els braços.)
Passeu, senyors, passeu. Us endreçaré a tots molt aviat.

Es mira el grup i s’adona d’un home de primera fila, d’aire ambiciós, el qual veu com a possible acòlit seu. Aquest esdevindrà després Ludovicus Baronet.

CRISANT:
Quina noble testa que teniu vós, penseu amb puresa. (Descobreix un vell podrit de diners, que és Tobies Comes). Vós sou ric i, a més, ho sabeu ser, us ho conec. Mereixeu la fortuna, i qui atemptés contra la vostra cometria un tort monstruós. Penseu amb puresa! (El deixa i se’n va, fent esses entre els ninots, a oferir la seva atenció a una dona jove i elegant que està a l’extrem dret de la segona fila. Busca també en ella una possible acòlita, que es convertirà en Pupú Alosa). Que sou bella! (La noia se’l mira molt espantada). No, no, «bella» amb «be» alta, i altrament no sóc de Valls: penseu amb puresa.

PUPÚ ALOSA: (Ja guanyada del tot, es desprèn del grup i amb èmfasi dominador fa l’apologia.)
Quin home més simpàtic! M’ha restablert del tot. És un taumaturg.

LUDOVICUS BARONET: (Que veu que Pupú Alosa s’ha avançat i que li pren el lloc a la dreta del mestre, es precipita a fer les pertinents exclamacions laudatòries.)
Oh, Mestre Mestres!

ELS UNIVERSITARIS: (Com un eco.)
Oh, Mestre Mestres!

PUPÚ ALOSA: (Adonant-se que no han respost tots, amb veu autoritària.)
Oh, Mestre Mestres!

TOTS: (Seguint la consigna ja apresa, en un cor rotund i perfecte.)
Oh, Mestre Mestres!

CRISANT: (Torna a la dreta, satisfet.)
Sou els millors! (Es gira d’esquena a ells i, trencant el to absolutament, passant de líder de multituds a marit ex-mort de gana que ara ja pot cridar a casa, suficient i autoritari). Què, hi ha ara pa, a casa?

LAUDÉLINA: (Surt nerviosa, guarnida com un gall de panses.)
No ens l’acabarem pas, estimat. Tu sí que de debò ets el millor!

CRISANT: (Amb un to que no permeti dubtes sobre l’eficàcia i la veritat de la seva consigna.)
Pensa amb puresa!

LAUDÉLINA: (Servil i admirada.)
Prou que ho faig!

Els ninots han anat desapareixent, amb el seu caminar mecànic, pel mateix lloc per on han entrat. Crisant, quan l’escena ja és buida, s’avança al públic.

CRISANT:
I els malalts emplenaven tothora a vessar el meu consultori del carrer de Galatea, número quinze.

Entren els mateixos d’abans, amb una cadira a la mà. Es col·loquen amb pressa, formant una renglera de cara al públic i una altra d’esquena. Els tres últims, entre els quals hi ha Trinitat Castellfollit i Tobies Comes, en veure que els toca l’últim lloc, passen entre les dues files i es col·loquen al davant. Immediatament els qui han quedat últims s’alcen per passar al davant fent el mateix joc. Així mateix els qui ara es queden darrera, de tal manera que tot el grup dels ninots asseguts a les cadires s’alça i s’asseu i avança d’esquerra a dreta de l’escenari, fins a quedar un grup compacte i desordenat a la dreta. Trinitat Castellfollit i Tobies Comes deixen les seves cadires girades de cara al públic. Crisant, obligat per aquest moviment de masses, ha deixat la dreta de l’escenari i se’n va cap al centre, a primer terme. Tobies Comes desapareix per la dreta. Trinitat Castellfollit s’avança a trobar Crisant, mentre per l’altre cantó, a l’esquerra, apareix Tobies Comes.

Tots s’afanyaven a pensar amb molta puresa i eren sostinguts per la petita convicció de ser cada un d’ells el millor. Un dia va venir el vell Tobies Comes, podrit de béns terrenals, i em va preguntar:

TOBIES:
Sóc el millor, oi, doctor?

CRISANT: (Al públic.)
Un altre dia, poc després, es presentà el comte Trinitat Castellfollit, en aquelles altures la primera bossa del país, i va inquirir:

TRINITAT:
Sóc el millor, oi que sí, Crisant?

Crisant queda al mig, i a l’extrem dret queda Tobies Comes i a l’extrem esquerre Trinitat Castellfollit.

CRISANT:
I jo vaig confirmar separadament a l’un i a l’altre. (Anant cap a l’esquerra, amb passos apressats i marcats, cap a Tobies Comes). Sou el millor. (Travessant l’escenari i anant cap a Castellfollit). Sou el millor. (Tornant a Tobies Comes). Sols us cal ara pensar amb puresa. (Retornant a Castellfollit). Ara només us cal pensar amb puresa. (Es col·loca al mig, d’esquena al públic, amb els braços oberts assenyalant l’un i l’altre). I tots dos varen exultar:

TOBIES I TRINITAT: (Alhora.)
Hurra!

Mentre s’ha desenvolupat aquesta escena, la resta dels pacients s’ha anat aixecant de les cadires i s’ha anat col·locant, ocupant tot el llarg i l’ample de l’escenari, en triangles, amb posat de ninots de pim-pam-pum, tots de cara al públic.

LUDOVICUS BARONET: (Prenent-ho com una consigna.)
Hurra!

TOTS: (Obedients.)
Hurra!

LUDOVICUS BARONET:
Visca Crisant Psicopàtic!

TOTS:
Visca!

PUPÚ ALOSA: (Que s’ha adonat que l’altre li passa al davant, en recollir la consigna es dispara cap a Ludovicus, per establir que ella és la primera.)
Sóc la millor! Sóc la millor! Sóc la millor! Sóc la millor!

LUDOVICUS BARONET: (Deixa el seu lloc a Pupú Alosa i corre a donar el mot d’ordre a Mimí Pitosporos.)
Jo sóc el millor! Jo sóc el millor! Jo sóc el millor! Jo sóc el millor!

MIMÍ PITOSPOROS: (Es dispara cap al Noi Jove, ara Universitari 1.er.)
Sóc jo la millor! Sóc jo la millor! Sóc jo la millor! Sóc jo la millor!

UNIVERSITARI 1.ER: (Arrenca cap a la Universitària l.a.)
El millor sóc jo! El millor sóc jo! El millor sóc jo! El millor sóc jo!

UNIVERSITÀRIA 1.A: (Es dispara cap a Amaranta.)
Jo sóc la millor! Jo sóc la millor! Jo sóc la millor! Jo sóc la millor!

AMARANTA: (Corre cap a l’altre extrem, on hi ha l’Universitari 2.on.)
Sóc la millor! Sóc la millor! Sóc la millor! Sóc la millor!

UNIVERSITARI 2.ON: (Es dirigeix amb el mateix joc cap a la Dama que es troba a l’altre extrem de l’escenari.)
Jo sóc el millor! Jo sóc el millor! Jo sóc el millor! Jo sóc el millor!

LA DAMA: (Amb la veu més aguda possible, es dispara cap a l’esquerra, com si anés a sortir d’escena, i es topa amb Bijou Fontrodona, que l’atura i pren el relleu del seu crit.)
Jo sóc la millor! Jo sóc la millor! Jo sóc la millor! Jo sóc la millor!

BIJOU FONTRODONA: (Va vestida elegantíssima, d’un bon gust excessiu, barret «Vogue», vestit de cocktail exagerat. Interromp amb suficiència el crit de la Dama i recorre l’escenari d’esquerra a dreta, fins a topar amb Tobies Comes, i després desapareix. Fa el seu tomb per l’escenari, amb aire evident de mostrar-se.)
Sóc la millor! Sóc la millor! Sóc la millor! Sóc la millor!

TOBIES: (Fent un esforç sobrehumà per superar l’espinguet de Bijou.)
Jo sóc el millor! Jo sóc el millor! Jo sóc el millor! Jo sóc el millor! (Escanyant-se). Jo sóc el millor! (Ja sense alè). Jo sóc el millor!

Es va esfondrant fins que cau a terra, panxa enlaire.

CRISANT: (Al públic.)
I el vellard Tobies Comes, tot taral·lejant la meva consigna, mentre s’empolainava i enllustrava davant el mirall (pausa curta), es va estrenar de cadàver. Aleshores, tot frisós, inquiet i enravenat de por, va venir a veure’m el comte Trinitat Castellfollit, gairebé a punt de caure en plena heterodòxia.

TRINITAT: (Parla engargussat, com si l’hi costés, de tanta por que té.)
Crisant, al meu vell parent Tobies li va agafar de sobte un rampell, i ara me’l trobareu més ert i fred que un anglès, i tenia el mateix mal que jo.

CRISANT: (Dominador.)
No us ho prengueu així, estimat comte. Eren uns casos ben diferents el vostre i el de Tobies. En confiança, no vaig poder mai aconseguir que el nostre difunt pensés amb puresa. No era pas dels millors, Tobies Comes.

En sentir això, el cadàver de Tobies Comes se’n va arrossegant-se amb mans i peus, de panxa enlaire, per la dreta.

Sí que ho és, en canvi, l’estimat Castellfollit.

TRINITAT: (Ja convençut del tot.)
Gràcies, gràcies, demaneu-me el que vulgueu.

Mentre Trinitat i Crisant parlen, el grup d’acòlits, que ara ja esdevé exclusivament universitari, va a cercar les cadires continuant amb el seu aire mecànic, però «au ralenti», per no distreure l’acció de primer terme. I, guiats per Ludovicus Baronet, organitzen l’auditòrium d’una aula d’Universitat, posant, en diagonal al públic, una fila de cadires davant, on seuen Amaranta, Ludovicus i Pupú Alosa. Al darrera, a la segona fila, amb les cadires unides a la primera fila, i seient en el respatller, Universitària 2.ª, Universitari 1.er i Mimí Pitosporos. A la tercera fila, drets, enganxats a la segona, tres universitaris més. Han desaparegut els personatges d’abans i han aparegut els universitaris.

CRISANT: (En un to de modèstia arrossegada.)
No vull res, sinó fer el bé: sóc un home modest.

TRINITAT: (Paternal i commogut.)
Me’n faig càrrec, sou un home que atenyeria abans d’hora la beatitud, Déu nos en guard, si els amics no vetllàvem per vós. No, de cap manera, no pas abans de seure, almenys, entre immortals, per exemple a l’Acadèmia de la Llengua.

CRISANT: (Gairebé celestial.)
Però no, si us plau!

TRINITAT: (Autoritari.)
Res, quietud, feu aquest sacrifici per mi.

CRISANT: (Trencant el to, al públic, descaradament bandarra.)
I vaig ser fet acadèmic, que era un dels més dissimulats somnis de la meva vida, i conseller del Banc Nacional, diputat a Corts, president del Patronat dels Indis Descalços i professor de Grafologia Caracterològica a la Universitat.

Desapareix Trinitat Castellfollit per l’esquerra, i Crisant es col·loca enfront del grup universitari, però a l’esquerra i de perfil al públic.

On em varen voltar de seguida molts deixebles, entre ells els predilectes (assenyalant amb la mà, a mesura que els va anomenant). Amaranta, Pupú Alosa, Ludovicus Baronet, Maria Victòria Prou, Mimí Pitosporos i tres o quatre silenciosos superferolítics que formaven un cercle tancat, hermètic (fa un gest molt ordinari de cloure els punys un sobre l’altre), el de l’ortodòxia de la meva doctrina, la doctrina de Crisant Baptista Mestres (fa el gest com si ho escrivís a la pissarra). La gent, en veure el grup eminentíssim, exclamava:

VEU D’ACTRIU: (El consensum de la ciutat, des de dins, mentre ell es posa la mà a l’orella, segur de sentir-la.)
Com l’estimen!

CRISANT:
I jo graduava en la intimitat i deia a cada u d’ells: «Sou el millor». I a tots, un cop reunits a l’aula: «Sou els millors, estimats deixebles, sens dubte sou els millors». I repartia alabances als meus apòstols: «Sou els millors, sou el floret, sou els millors!».

AMARANTA: (Amb inquietud exclusivista.)
Sóc la millor?

CRISANT:
És clar que sí. Quines boniques mans que teniu, Amaranta, sou la millor!

AMARANTA:
Sóc la millor. La millor d’un gran país, un país d’es-de-ve-ni-dor: el millor.

CRISANT:
Sí, el millor. (Amb gran somriure de satisfacció). És l’hora de la seva mar, de la seva llengua, del seu imperi, de la seva glòria, del seu seny.

TOTS: (En un cor perfecte.)
El millor país del món, el millor.

PUPÚ ALOSA: (Veient que se li ha avançat Amaranta.)
I jo no sóc la millor? Heu lloat les mans d’Amaranta. Què direu de les meves, per favor?

CRISANT:
Oh, sí, com les bellugueu! (Amaranta fa un seguit de moviments de mans). Sou la millor. I rica i culta. Breu: la millor.

PUPÚ ALOSA:
I pertanyo a un país que dansa i canta.

CRISANT:
La seva dansa, la més bella del món, la millor. Quant a la seva cançó popular, no n’hi ha d’altra.

Es posa de cara als seus deixebles i aixeca les mans com els directors dels cors.

TOTS: (Amb el ritme del tamborí de la sardana.)
La, la, la, la. La, la, la, la. La, la, la, la. La millor. Sense discussió!

LUDOVICUS BARONET: (Estirant molt el coll.)
I jo, que callo tant, mestre, no puc aspirar a què digueu que sóc el millor?

CRISANT:
Oh, vós, Baronet, quin bell silenci! El silenci és la millor de les qualitats, perquè permet de pensar amb puresa.

Mimí Pitosporos garla a l’orella del seu veí, amb mímica típicament escolar.

I vós, Mimí, quina veu, que parlera! Garlar amb perícia és la millor qualitat, perquè permet d’expressar amb puresa el pensament. I vosaltres sou també els millors (reculant una mica i aixecant els braços, com volent abraçar-los), perquè m’admireu i admireu tan purament els vostres companys. I estimeu Lavínia, la nostra ciutat, anàrquica, modèlica, pretensiosa, nou rica, sense gens de confort, la millor de totes, la millor, i aquest país de Konilòsia, predilecte de Nostre Senyor, és a dir: el millor del millor.

Subratlla amb gestos molt de mestre d’escola, perquè quedi clara la seva teoria i per fer accessible als acòlits tan sublim perfecció. Ludovicus Baronet s’aixeca com mogut per un ressort i inicia el nou mot d’ordre.

LUDOVICUS BARONET:
Glòria a Crisant!

Crisant s’avança de cara al públic, i Baronet pren el cap de la filera de deixebles que, marcant el pas i entonant el nou mot d’ordre, volten entorn de Crisant.

TOTS:
Glòria a Crisant! Glòria a Crisant! Glòria a Crisant! Glòria a Crisant!

Donen tres voltes entorn d’ell i van en fila a buscar les cadires. Baronet agafa la cadira de la darrera fila, i els altres segueixen en aquest ordre invertit. Disposen les cadires en diagonal des d’una mica més de la meitat d’escena fins a l’extrem esquerre, a tocar la «corbata». Van seient un darrera l’altre. Per l’esquerra surten la Gran Dama i Trinitat Castellfollit i es posen davant la primera fila, com suggerint una altra filera d’esquena al públic, de la qual es destaquen dos personatges.

CRISANT: (Anant a l’extrem dret, s’ha mirat el moviment i molt afalagat diu al públic.)
I em varen oferir, en homenatge, un àpat de cinc mil coberts. (Anant ràpidament vers l’homenatge, amb els braços oberts, col·locant-se a l’extrem, com si presidís la taula). Gràcies, senyors, gràcies per aquesta pluja de ginesta que davalla fins a la meva testa.

Tots seuen en actitud molt tibada i en parlar mouran només el cap, com si fossin ninots de pim-pam-pum.

LUDOVICUS BARONET:
Poeta, renoi, un poeta!

PUPÚ ALOSA:
Taumaturg.

AMARANTA:
Financer.

MIMÍ PITOSPOROS:
Acadèmic.

UNIVERSITARI 1.ER:
Patró.

M.A VICTÒRIA PROU:
I-

UNIVERSITARI 2.ON:
Ara-

UNIVERSITARI 3.ER:
Gran-

UNIVERSITARI 4.RT:
Poeta.

En lloc de girar la cara cap a l’esquerra, la gira cap a la dreta, introduint la Gran Dama, a l’altre extrem.

LA GRAN DAMA:
I mestre per damunt de tot. Com estima els deixebles, com els estimula, com els ajuda, com els coneix, i quina escola de grans clínics que ha creat! Què em dieu del silenci de Baronet, de les mans d’Amaranta, dels gestos d’Alosa, de la conversa de Mimí o de la finesa d’esperit de Victòria?

TRINITAT:
Us hi podeu prou confiar, són uns grans clínics.

Crisant se separa del banquet i va en diagonal cap a la dreta, gairebé tocant al públic, i tot parlant passarà de dreta a esquerra. Mentrestant, els homenatjadors es van aixecant per ordre i es col·loquen, amb la cadira al davant, al fons de l’escenari, en fila i d’esquena al públic. La fila ocupa des de l’extrem esquerre, com si vingués de dins de l’escenari, fins més enllà de la meitat de l’escenari.

CRISANT:
L’endemà del fraternal va venir a visitar-me la princesa Bijou Fontrodona, acompanyada de la seva mare, la molt atrotinada duquessa Stephana Martin.

Les esmentades entren per l’esquerra i s’asseuen a les dues cadires que ja són a escena, col·locades prèviament per a Trinitat Castellfollit i Tobies Comes, després de l’escena del consultori. La mare, Stephana Martin, va tota vestida de negre, amb un capell refinadíssim i un velet cobrint la seva cara plena d’arrugues, una cinta de vellut al coll i un portamonedes molt petit. Tot i anant vestida d’ara, ha de quedar una estampa de dama distingida d’època.

CRISANT:
Volien ser les primeres a saludar-me, després del tumult de lloances del nombrós homenatge.

Ell s’acosta a les dames i fa un besamans exagerat i versallesc.

BIJOU FONTRODONA:
Ja sé, estimat professor, la vostra gran jornada d’ahir. (A la mare, que està absent, com per obligar-la a entrar en la conversa). N’est-ce pas, maman?

STEPHANA: (Parla amb veu absent i agudíssima, com si vingués d’un altre món.)
Oui, ma fille, une journée tout à fait historique.

BIJOU FONTRODONA: (Convençuda de la seva vàlua.)
De segur que hi vaig fer falta, essent com sóc l’única princesa del país.

CRISANT: (Sol·lícit i afalagador.)
I la millor.

BIJOU FONTRODONA: (Somrient i guanyada per l’encant de Crisant.)
Sou adorable. Però no hi vaig poder assistir, ja us ho afigureu, per culpa del príncep, el meu marit.

CRISANT: (Despectiu i mirant el públic, amb expressió d’enuig, subratllant-la amb una voleiada de la mà dreta.)
Sí, és clar, el príncep!

BIJOU FONTRODONA:
I ara què penseu fer, quins projectes teniu?

CRISANT:
Tot just un llibre.

BIJOU FONTRODONA: (Avançant-se a donar-li el contingut del llibre, no fos cas que ell en proposés un de molt menys important.)
Un llibre en el qual, sens dubte, exposareu la vostra teoria curativa, que fantàstic!

CRISANT: (Disposat a no defraudar i a proposar encara coses més importants.)
Sí i, a més, una mena de confessió, una autobiografia. Perquè us revelaré, senyores, la meva amagada tragèdia. En realitat, jo no sóc un clínic, ni un financer, o un patró d’indis descalços, un caracteròleg, un acadèmic o un poeta. Jo sóc un filòsof. Vaig seguir de jove els ensenyaments d’Efrem Pedagog, un geni sublim segons el meu criteri, i Efrem em considerava el millor del seus deixebles. Jo li dec tota la meva doctrina, i després varen manar les circumstàncies, i ningú no ha sabut descobrir en mi el filòsof, quan no sóc una altra cosa, o un fracassat: heus aquí el que vull contar en el meu llibre.

BIJOU FONTRODONA: (Severa i indignada que el personatge de comèdia divertida que és Crisant se li pugui convertir en un ésser no gens fàcil d’entendre i, per tant, avorrit i, encara més, que se li pugui escapar del seu domini.)
De debò, un filòsof? Pas de blague. As-tu jamais entendu une chose pareille, maman? Quelle betise! Estic perplexa, se’m desvetlla un legítim recel. Sempre he sentit assegurar que els filòsofs són de mena pesadíssima: pur plom. Però, mal m’està el dir-ho, no en tinc una directa experiència.

STEPHANA: (Amb una absoluta indiferència.)
Mais oui, ma fille, jo sí. El teu pobre pare, que Déu l’hagi perdonat o el que sigui, se’n titulava, i mai no he hagut de suportar res de més llauna, t’ho ben prometo. (Confidencial, a la seva filla. Crisant, en adonar-se del secretejar, se separa fins a l’extrem esquerre). Compte que aquest llest professor no se’ns passi de rosca.

CRISANT: (Des de l’extrem.)
Crisant, Crisant, l’has ben ficada. Obrir-te de cor no ha plagut a les dames. Tanquem-lo, doncs, i mirem-ho d’adobar. Com se sol dir, si res li escau, endinyeu-li blau! (Ho corrobora amb un gest ordinari, amb el puny clos, a punt de resultar obscè). Però ara em palpo roig i força entresuat.

Torna vers elles, en diagonal, amb els braços oberts, repetint el mateix gest de quan han entrat, tant, que està a punt de tornar a besar les mans de les dames, però se n’adona i rectifica.

BIJOU FONTRODONA: (Cruel.)
Així, un filòsof, tanmateix? Oh, no us cal envermellir com un perdigot, Crisant, perquè capim prou la plasenteria!

STEPHANA: (Que ja ha entrat en el joc i comença a divertir-s’hi.)
O potser l’esllavissada. Cada orella se li ha posat com una bleda-rave, fixa-t’hi.

Crisant no sap què fer i, en la seva nerviositat, es decideix a riure. Les dames riuen també, però molt reticents, mirant-se’l de dalt a baix.

BIJOU FONTRODONA:
Que sou dolent, Crisant! Un filòsof, un fracassat… La vostra ambició no té límits, benvolgut amic.

Riu fruint de la confusió de Crisant. Crisant coreja encara més les seves rialles. Els acòlits, que s’han quedat immòbils en la posició ja explicada, en sentir la forta rialla de Crisant, la coregen de la següent manera: Ludovicus Baronet, que és el primer a la dreta, inicia la rialla girant sobre ell mateix i quedant de cara al públic. La rialla segueix en cada un dels individus de la fila, que fan el mateix moviment, de tal manera que la rialla passa de dreta a esquerra, fins a l’últim de la fila. Aquest cor de rialles fa recordar a Stephana.

STEPHANA:
Per associació d’idees, us voldria demanar un favor, CRISANT: poca cosa, un compromís. Es tracta de Melània, una antiga deixebla vostra.

CRISANT: (Reacciona molt sec i tallant, per demostrar que està disposat a suportar qualsevol vexació, però no cap intrusió en el seu regne universitari.)
Melània, Melània? Ah, sí, Melània! Va assistir durant tres anys seguits a la meva càtedra. Ni una paraula més, us ho prego, duquessa, és una noia insuportable. No va acceptar mai la meva teoria, la bescantava, pensava pel seu compte, i aquestes independències no em plauen. Melània no pertany, per dir-ho així, a la categoria dels millors.

Se’n va cap al centre, i tots els acòlits van avançant i es col·loquen apressadament al seu costat, amb una petita lluita per situar-se al costat del mestre, però ho aconsegueixen Pupú Alosa, a la dreta de Crisant, i Baronet, a l’esquerra. Els qui no aconsegueixen d’obtenir un bon lloc corren a seure al seu davant. El mestre els ajudarà a seure tot empenyent-los, de tal manera que el grup pren l’aire d’una foto de fi de curs, que tots tenen la convicció que esdevindrà històrica.

CRISANT:
Demaneu-me, en canvi, el que vulgueu per a Mimí, per a Baronet o en benefici d’Amaranta, d’Alosa o de Victòria.

Surt un home i fa amb un flash estrepitós una fotografia. Es tanquen les cortines de xarpellera. Pel mig de les cortines surt l’Altíssim, guiat per la Neua.

ALTÍSSIM: (Des del mig de l’escena.)
El sol ha anat daurant
el llarg somni de l’aigua.
Aquests ulls tan cansats
del qui arriba a la calma
han mirat, han comprès,
oblidaven.

Lluny, enllà de la mar,
se’n va la meva barca.
De terra endins, un cant
amb l’aire l’acompanya:
«Et perdràs pel camí
que no té mai tornada».

Sota la llum clement
del matí, a la casa
dels morts del meu vell nom,
dic avui: «Sóc encara».
M’adormiré demà
sense por ni recança.
I besarà l’or nou
la serenor del marbre.

Solitari, en la pau
del jardí dels cinc arbres,
he collit ja el meu temps,
la rara rosa blanca.
Cridat, ara entraré
en les fosques estances.

Se’n va i es queda a l’esquerra, al seu lloc, amb la Neua. Surt la Mort per la dreta, per davant de la cortina, i es para abans d’arribar al mig. L’Autor surt rera d’ella i es queda en el seu lloc, a la dreta.

L’AUTOR:
De llunyanes riberes glaçades,
de la memòria fidel de la nit, on no arrela
el somni vagarós de l’esperança,
ve per tu, ve per tu, petit home.

Assenyala amb la mà el públic.

Mira com et volta el triomf dels asfòdels.
Mira com avança la Dama
sense ulls, la barca
del vell solitari.

Ve per tu, ve per tu. A mostrar-te,
per tot el silenci del mar, el reialme
fidel de la nit, on floreixen
pàl·lidament, en triomf, els asfòdels.

La Mort, després d’haver mirat fixament el públic, es tomba a l’esquerra i introdueix Salom, el qual va devers ella, tot enfrontant-se-li, i la Mort avança cap al mig de l’escenari. Es queden un moment cara a cara. Després, la Mort, amb un gest sobri i segur, l’invita a fer una meditació sobre la gent de Sinera que ella s’ha anat emportant: els avis, el besavis i els pares d’aquests avis. Com si la dalla de la mort donés el ritme del pas del temps. Després, la Mort obre les cortines amb les dues mans. Les cortines de xarpellera es baden, i apareix la plaça de Sinera. Hi ha Anna Perenna, quatre nois i Tereseta dalt de les escales. Són els mateixos actors que han fet els papers de xicots en la història de l’Esperanceta. Van vestits amb la indumentària de mitjan segle XIX. Elles porten els pantalons plens de puntes que els surten de les faldilles. Tereseta és a dalt de les escales, parant. L’acció comença bon punt s’obren les cortines. Amb l’acció ja començada, la Mort travessa l’escena i s’enduu Salom cap a casa seva. El deixa a la finestra contemplant l’escenari. Ella desapareix.

ANNA PERENNA: (De cara al públic, disposant el joc de fet a amagar. S’ha de marcar molt en el vestir la classe social d’Anna i els xicots, així com la de Tereseta, que és de casa de senyors. Anna parla en un to extraordinàriament autoritari, preocupada tot el temps perquè Tereseta no faci trampa.)
No s’hi val, no s’hi val encara, tu clisses! (Se separa del grup de nois i va fins al peu de les escales). Has d’aclucar els ulls i t’has de posar d’esquena a nosaltres, mirant cap a Santa Maria. (Torna als nois, que estan una mica impacients). Però cal fixar primerament la volta, que serà pel carrer dels Corders, pel carrer de la Bomba, Rera la Fleca, pel carrer de l’Església i la placeta. (Els quatre nois van cap al fons, i ella cap a la dreta. S’atura i els fa parar amb un crit molt fort). No, pel rial, no, perquè ens ensorraríem, i la volta ja és prou llarga. (Els nois van retornant, una mica fastiguejats de tants preparatius). Si ho carreguem, no ens aconseguirem mai, i d’altra banda és massa cansat. La rectoria, paret de cuit, us hi aveniu? Ara, que no hem de fer patotes. (Amb delectació). La Tereseta para, au, correm! (Marxen tots els nois per la dreta, i ella es queda. Més autoritària que mai). No s’hi val, que ella filustra! (Va un altre cop fins al peu de les escales, per demostrar que aviat perdrà la paciència. Els nois van retornant a escena a poc a poc, amb aire impacient). Teresa, filla, ja t’ho he dit. T’has de posar d’esquena a nosaltres, mirant cap a Santa Maria. Si ho fas, no necessito que acluquis els ulls, però no t’has de bellugar gens, fins que cridem. (Els nois tornen a anar cap al fons). Vejam, que no m’heu entès? (Amb un crit). Pel carrer de la Torre, sí, tornem-hi. Pel rial no, que la sorra entrebanca. (La Tereseta dóna tres cops de peu a terra, Anna es gira d’una revolada devers ella). Demanes que comptem de nou? (La Tereseta ara es gira de cara. Anna va cap a les escales, per impedir-li que les baixi). Hem comptat abans, Teresa. No t’hi conformes? Com perdem el temps! Es farà fosc, amorraran les barques, i no haurem començat a jugar. (Com contestant a una frase de Tereseta). Que la «Panxita» us torna de Jamaica? Qualsevol diria! (Els nois es tornen a disposar en rodona, per tornar a comptar com ho vol Tereseta, i Anna Perenna intenta de distreure’ls. Mentrestant, Tereseta va baixant esglaó per esglaó i el torna a pujar cada cop que es gira Anna). El pare va anar més lluny, a Rússia i tot. (Va passant per davant de cada un dels nois explicant a cada un una mica de la seva història). Va venir amb un abric de pells i quedava tan pelut, que semblava un ós. Quan va entrar a donar les gràcies d’arribada, fra Josep d’Alpens, que era a la trona, el va saludar, de per riure, com si fos el dimoni, el pare ho conta sempre. (Adonant-se que els nois li fan signe de «prou d’històries» i veient que la Tereseta ja ha baixat les escales, decideix de tornar a comptar). Au, juguem o no juguem? (Es disposen tots en rodona i s’hi afegeix el Bareu, que ve per l’esquerra. A Tereseta). Sembla que la vostra sigui l’única fragata que hi hagi al món. Ai, filla, que ets tossuda! Comptem, i a qui toqui que no protesti. (Compta). Macarró, macarró, xamba, xibirí, xibirí, mancà. (Tereseta torna de nou a parar. No ha de quedar clar si Anna ha fet trampa o ha estat la sort). Tu, altra vegada, Tereseta, fort! Escampem-nos. (El Bareu comença a córrer, i el genoll li fa mal i s’atura. Anna va cap al Bareu i l’agafa pel braç). Ranqueges, Bareu? (Cridant). Espereu-vos, nois, que el Bareu ranqueja. (Els nois tornen fent gestos de fastiguejats, brandant els braços). Se li fa condicions o vigila el marro? (Els nois contesten amb gestos d’indiferència). Bé, que ajudi a vigilar-lo. (A Tereseta, molt mal intencionada). No et queixis, Tereseta, que no pares sola. Au, a la fi. (Tereseta ha tornat a pujar les escales i se’ls queda mirant des de dalt. Anna, cridant). Ei, d’esquena! (Als nois). Si el Bareu, coix o no, fa de porter, ens serà gairebé impossible d’atansar-nos a la rectoria. (Un dels nois ha desaparegut. Tereseta vol intentar de baixar les escales, i Anna la torna a deturar). Qui xiscla «fet»? No, Tereseta, no, nosaltres no ens havíem encara amagat. (Tornen a anar cap al peu de les escales. I Anna, més imperativa que mai). No baixis les escales, Tereseta, et dic que no les baixis, un poca-solta s’ha escridassat abans d’hora. Excuses, enredaire jo? Que em veig atrapada? Quines poques ganes de jugar que tens! I et fa ràbia de parar, vet-ho aquí. (Tereseta, més atrevida, torna a baixar les escales). No baixis les escales, que no em sents? No les baixis. (Tereseta segueix baixant). Està bé, renyides. Sí, ja em pots córrer al darrera: plego.

Anna s’enduu els dos nois, i Tereseta, acompanyada del Bareu, els segueix. La desaparició de l’últim noi coincideix amb l’aparició, pel fons, de dos fadrins. Van mudats, vestits de festa major. Un d’ells, el que parlarà, molt més elegant que l’altre. Mentre parlarà, anirà donant una volta per la plaça, amb diverses parades. L’altre, com els nois en l’escena anterior, no ha de fer expresions de cara, sinó simplement els moviments i algun gest escàs i absolutament necessari.

FADRÍ 1.ER:
No les havies vistes? Noi, d’on surts, si varen tornar ahir! Aquesta vegada, ha estat un senyor viatge de tres mesos per la Bàltica i després, per terra, és clar, per Alemanva, Suïssa, Milà, Venècia i Florència. Varen deixar la «Panxita» a Danzig. (Parant-se un moment, com adonant-se d’una cosa que no acaba de lligar). Es estrany, no havien d’anar a Itàlia, perquè el viatge era solament per mar, un viatge comercial. Devien de persuadir el capità de convertir-lo en un passeig de plaer, en una volta romàntica. El pare els concedeix tot el que li demanen. (Agafant-lo pel colze i apropant-lo cap a ell). Avui estan radiants, conten i no acaben. Han dut muntanyes d’objectes magnífics: cristalleries de Trieste, porcellanes procedents de Capodimonte, marbres, sedes, medalles. A Fiesole es varen trobar amb Vicenç de Pastor, o ell es va fer el trobadís, perquè estima Teresa. (Apropant-se-li encara més i parant-se en el seu caminar. Una mica divertit i malintencionat). Sospito que no ha tornat gaire triomfador, està cap cot i es nega a la confidència. Sí, són unes noies molt boniques. (Amb admiració). I Teresa ho és més que Júlia, que no? (Ràpid). No m’hi avinc, Teresa és més bonica. Sobretot d’ençà del retorn, li endevino una lluïssor als ulls, una llum recollida i llunyana, una alegria amagada i manifesta alhora. (Continuen caminant). Júlia és més fina, però també és més esborradissa i està delicada. La mare es va morir tísica, i això va ser un cop per al capità. Aquest i el disgust del fill, malaguanyat noi. Crec que ara és a la Trinitat, enmig de negres i de purrialla blanca. Es va casar amb una criolla, potser fins i tot una mestissa, tenen una criatura escarransida, una nena geperuda, i em penso que la passen magra.

Dalt de les escales apareixen Teresa i Júlia, acompanyades del capità Vallalta i Vicenç de Pastor. Teresa porta vestit amb mirinyac, molt elegant. Júlia també, però menys brillant. Porten les mantellines a la mà i devocionaris. Els dos homes van elegantment vestits de l’època.

Ja s’atansen. Mira com baixen les escales de l’església. Ni freguen els graons. Teresa és esplèndida, tu queda’t amb Júlia. Ja te’n pots riure, ja, però semblen unes duquesses.

Les noies han acabat de baixar les escales, s’han adonat de la presència dels fadrins, els miren una mica de reüll i avancen més rígides i cerimonioses. Van cap a la dreta sense mirar-los i fan el possible per passar ben properes.

I aquesta tarda, al ball de l’enramada, seran les reines.

Desapareix tot el grup, i els fadrins segueixen darrera, però a molta distància. Per l’esquerra apareixen dos vells mariners, que porten dues cadires de boga per prendre el sol a la plaça.

VELL MARINER 1.ER: (Parla compassat i segur, amb cert aire displicent d’home de molta experiència. Porta un caliquenyo a la boca i el rosega.)
No saludis la Teresa, no la saludis, no veu ningú. Com ha canviat, ella que era tan alegre! És que són molts cops, l’un rera l’altre. Júlia es va morir, després d’una lenta agonia i d’haver lluitat mesos llargs, amb coratge, contra la mort. El dia mateix que es va morir, la «Panxita» va encallar a les boques del Roine. (Fent un gest de parar tot comentari). No, no va ser una pèrdua econòmica considerable, perquè en Vallalta és ric, però estimava tant la seva fragata! D’ençà del naufragi, no s’ha embarcat més. Ha avorrit el navegar. Es passa els dies a la «Pietat», la seva horta, enmig d’arbres i de llibres, contemplant la mar de lluny. Aquest home, tan fort abans, ara és un vell vacil·lant, decrèpit. Ja no conta les seves aventures marineres, perd la memòria. Quin home que va ser! Diuen que va arribar a assistir, de brivall, a l’expedició d’en Barceló contra Alger, la passada centúria, encara que els comptes potser no surten, i ha estat després pertot arreu, a llo-Ilo, a Mèxic, a les Nicobar, a Terranova, a Odessa, però ara el capità ja no desitja sinó morir en la calma de les seves arbredes, i la filla té cura d’ell. Sí, Teresa és una dona potser de quaranta anys.

Apareix Teresa dalt de les escales. Se la nota cansada, molt trista. El vestit és llis, simple, sense cap ornament. Porta mantellina, amb la qual amaga gairebé la cara, i estreny contra el pit el devocionari, amb un gest d’estranya protecció. Tota ella respira tristesa. Baixa, però, segura, lenta, molt elegant, les escales i se’n va pel mateix lloc per on ha desaparegut en els quadres primers. En veure-la aparèixer, el Vell Mariner 2.° s’ha aixecat i s’ha tret la gorra, amb un gest entre humil i entendrit. Ella passa sense veure’l, i ell es queda amb la gorra ala mà tot mirant la dama. El Vell Mariner l.er no s’ha aixecat: només la mira de reüll.

I Vicenç de Pastor espera encara una paraula dels seus llavis, però Teresa no estima ningú. No la saludis, és inútil, no et veurà: baixa d’esma les escales.

La sortida dels homes coincideix amb l’entrada d’Anna Perenna i la veïna. Anna Perenna és una dona vella. Va vestida com una simple dona de poble, tota de negre i amb un mocador al cap. Porten dues petites cadires de boga i cada una un coixí de fer puntes. Es queden mirant com desapareix en el record la Teresa de quaranta anys. Després s’asseuen i comencen a fer puntes al coixí. Anna Perenna parla molt lentament, gairebé per a ella mateixa. S’ha de sentir el soroll dels boixets, amb un ritme que es contrapunti amb les paraules. La veïna no fa ni un gest, escoltant, però absorta en el seu treball.

ANNA:
Fixa’t com baixava les escales, que senyora! Pas de dama, lent, compassat i lleuger alhora, d’un ritme igual i segur, d’una escola i d’un estil que s’han perdut. Sí, la Teresa és una vella, ja ho saps, té els meus anys. Que si ho puc recordar? (Deixant una mica la feina). Vàrem jugar tantes vegades juntes, en aquesta placeta! A cuit, a marrotitiu, al soldat plantat, a saltar i parar. I ara això és ben lluny. (Mirant una mica la plaça). Aleshores el poble se’ns apareixia com si fos més gran, immens, d’un color més ric, amb un altre caràcter. Les nostres corregudes sempre descobrien un nou racó amagat. Cada tarda esperàvem al sorral l’amorrada de les barques i, de tant en tant, el retorn d’algun veler de les remotes mars d’Amèrica o de la Xina. El meu pare també va ser pilot i va anar fins a Rússia a través d’aigües gelades, vorejant niells de glaç. Arribava després vestit amb pells, igual que un ós, i a l’església escandalitzava amb el seu luxe. Tot va passar. Algun dia, al capvespre, ens enfonsàvem pels canyars dels rials, amb l’esgarrifança d’una aventura prohibida. (Desgranant els records, entendrida). Avançàvem gairebé a les palpentes, i ens voltava com el pressentiment d’un miracle. Hi havia potser una teranyina de boira al Remei i una gropada de bruixes al fons, damunt la Muntala. I contàvem, en tornar, a les nostres àvies l’incident d’una topada amb algun fantasma. Tot va passar. Vàrem anar creixent, i jo em vaig casar. La Teresa i la seva germana Júlia, morta, tísica, de fa molts anys, varen viatjar amb el capità Vallalta, en la «Panxita». Més tard, la fragata va naufragar, i al cap de poc la Júlia i el vell es varen morir. I ara, ja ho veus, la Teresa passa pel meu costat sense mirar-me, amb la neboda geperuda al darrera, com una ombra de gos.

Surt dalt de les escales Tereseta, seguida de la neboda geperuda, la Paulina. Tereseta és una vella encorbada, que s’ajuda, per caminar, amb un bastó. Porta un gran mantell negre que gairebé li tapa la cara. Camina molt lentament, amb fatiga, però no ha perdut el seu aire senyor. La Paulina la segueix, visiblement servil, a dues passes. És una noia jove i lletja. Porta un vestit molt senzill.

Passa fregant-me i ni em mira, i la meva família ve d’una estirp almenys tan clara com la d’ella, i jo li he de donar tractament, com una menestrala. Tot va canviar. (Amb una certa rancúnia). La Teresa és una vella trista, no sap riure, i el poble em sembla, i a ella de segur que també, tan petit, tan buit i rònec! I en altre temps la nostra fantasia l’imaginava sense límits.

La Teresa ha fet el mateix recorregut que en els quadres anteriors. Anna Perenna l’ha seguida amb la mirada i, en adonar-se de fins a quin punt és vella, perd potser la rancúnia i se la mira, admirada i guanyada pel record.

Carrer de la Bomba, Rera la Fleca, carrer de la Torre… La Teresa baixava rabent els graons de l’església, i fixa’t ara com els baixa. Això sí, tan senyora, amb pas de dama.

S’aixequen, agafen les cadires i els coixins i se’n van pel fons. Entra una dona d’uns quaranta anys, la fillóla-néta d’Anna Perenna. Va vestida de poble, molt endreçada i polida. L’acompanya una altra dona. Entren decidides, com si ja vinguessin parlant. Es paren una mica abans d’arribar al centre de l’escena. Tant l’una com l’altra han de donar la impressió d’una encuriosida nerviositat. Així que elles han entrat, la plaça es va omplint de gent. A la dreta, els homes del poble formen un grup. Al cap de poc, entra Vicenç de Pastor, extraordinàriament vell. A l’esquerra, apareix el grup de Paidina, la neboda, amb les veïnes que la dona de quaranta anys anomenarà.

FILLOLA D’ANNA:
Tu diràs, la caixa de la «Fragata» vols que no sigui de fusta bona? Fuig, la neboda és ganyona, anem, però no escatimaria un cèntim en un detall de tant supòsit. Al cap i a la fi, duien la mateixa sang, i no s’exposarà a les estisores de les llengües. (Parla a distància de la dona, mig en un to d’ampul·lós discurs, i s’hi acosta per exigir-li l’assentiment. Però, sense deixar intervenir l’altra, se’n torna a apartar, amb espectacular prosopopeia que embadaleix la companya. S’hi acosta de nou, confidencial). Mira, de criada o pitjor, a senyora i majora. (S’aparta de nou per dir, sentenciosa). Els camins de la vida! (En fer aquest moviment, s’ha adonat de l’entrada de Vicenç de Pastor i corre de nou a comunicar a cau d’orella de l’amiga la descoberta). El senyor Vicenç de Pastor, que encorbat, sembla un axioma! (Vicenç de Pastor s’ha retirat un moment amb els homes, però després se n’ha separat i se n’ha anat per les escales de l’església). Desenganya’t, és tan vell i es queda tan sol, i diuen que sempre la va estimar, vés a saber. (Mira tota la plaça, ja plena de gent). Sí, una gentada, aquest espectacle no es veu sovint, cada dia no moren «Fragates». (En veure que l’altra va a fer un comentari sobre la «Fragata», se li avança, apartant-se, i fa un gest de suficiència amb un acurat remolí de faldilles). Uf, molt rica, calcula-li per un cap baix dues-centes mil unces i et quedes potser curta. (Se li acosta de nou, confidencial, fent un gest de referència al grup de Paulina). La picossada, sencera per a la gepes. (Tement que ella li dirà que es mor d’enveja, se n’aparta de nou, orgullosa i satisfeta de si mateixa). Ai, no, filla, no, no em fa peça. Déu m’ha fet ben dreta i igual i amb salut, ho prefereixo. (Gest d’arreglar-se el cos i de posar-se més tibada encara del que va). Per deixar-ho! (S’acosta de nou i amb veu confidencial i maligna es refereix amb expressiva evidència al grup de Paulina). Fixa’t com la ronden. Ahir l’allunyaven quasi a fuetades, i avui fixa’t com la llepen, totes hi són. (Vagament, amb els braços creuats, compta amb els dits). La botirona Bòtil, la Coixa Fita, la Caterina, la Narcisa Mus. Les últimes varen amortallar la vella, perquè la Paulina, la neboda, no en va ser capaç, i ara passen el platet, les males pues. (Canvi de to, amb evident fruïció). Saps el que em va contar la Narcisa? Vet aquí que, mentre buscaven la mantellina de la morta, varen trobar uns rulls rossos i el retrat d’un home dintre una capseta, el retrat d’un jove alt i fort. I, espera, tenia un nom a sota, un nom estrany, com de gavatx. I ningú no va sospitar mai res, com que va viatjar tant! (El record de la «Fragata» remou antigues rancúnies familiars. S’aparta de la dona, tot pensant-hi). I ella, tan dura, tan orgullosa. No saludava la padrina, la meva padrina, Déu l’hagi perdonada (se senya), perquè era pobra, i això que havien jugat juntes de petites. (Malintencionada, fruint de la descoberta). I ja ho veus, un d’amagatotis. (Fent-se la bondadosa). Anem, però, és un suposar. El cas és que potser no va fer mai res de mal. (Es gira ràpida, com si hagués sentit remors de veus, fa un pas enrera i agafa l’altra dona pel braç). Quietud, ja baixen. (Mirant fixament les escales). Ha de pesar, i aquestes escales són estretes, que no rellisquin. (Trencada de to. Torna al xafarder d’abans). La fusta és cara, no en pots dubtar, és cara, ja t’ho deia. (El grup de les dones de l’esquerra passa de pressa per veure des de la dreta com baixen el fèretre de la «Fragata». Paulina desapareix per la mateixa esquerra, acompanyada per unes veïnes). Els del baiard suen, fan angúnia, mira com suen. (Es va creant expectació. Els homes es claven cops de colze-per acostar-se a primera fila). Vejam si l’esberlaran daltabaix de les escales!

Dalt dels graons apareix la Mort. Els baixa lentament, mentre d’entre la gent de Sinera surt, obrint-se pas, en Quel·la, amb el mateix gest encorbat de sempre. Però, en ser prop de la Mort, es redreça, pren un aire majestuós i l’espera. La Mort s’hi acosta i li ofereix la mà. En aquest moment, tota la gent de Sinera canta la tonada de la «moixiganga de Sitges». Amb la boca closa, molt baix, però: que recordi remotament una oració salmodiada. La Mort, al ritme d’aquesta dansa, avança quatre passos endavant, quatre passos enrera, més curts, en esquema de contrapas, i agafa, en tornar enrera, amb en Quel·la una altra persona del grup, de tal manera que a cada retorn va ampliant amb dues o tres persones la dansa o contrapàs de la Mort. Ella guiarà la dansa, tombant cap a l’esquerra i cloent el cercle en un indici de sardana ritual. De dins de la casa surt Teseu, guiat per Ariadna, i ambdós es col·loquen al centre de l’anella.

TESEU:
Malgrat els teus presagis, vet aquí que arribem sense gaire dany a la que provisòriament em sembla l’última volta d’aquest camí.

ARIADNA: (Amb una certa emoció continguda.)
Laberint, avui atzucac. Demà haurem de recular i provarem a començar de nou, pas a pas, amb esforç i fatiga, fins a sortir-ne, si ho desitges de debò.

TESEU:
Demà? Res no significa aquesta paraula per a un home sol i sense successor. No hi ha sortida per a ell, no hi ha sortida per a mi. Has fracassat en la teva guia, Ariadna.

ARIADNA:
Jo no ho asseguraria. Tanmateix, si demà em crides, seré amb tu i humilment, pacientment, et tornaré a ajudar, si cal, a no sortir del laberint. Perquè l’estimes.

Mentre ells parlen, la ronda de la Mort s’ha anat ampliant i ara omple ja l’escenari amb la seva ampla anella. Hi veiem tots els personatges que han sortit en la història, fins i tot la Tereseta.

TESEU:
Ocrallissa, ens coneixem. Ara m’incites a endinsar-me en el descrèdit de l’embull metafísic, però no deixaré que m’engalipis. No pas en aquest moment, quan sento que la mugí ordena tocar hores amb lentitud i circumspecció.

«Omnes vulnerant, ultima necat»,
el rellotge ha declarat.
Una, dues, vuit o quatre,
qualsevol t’ha de pelar.
Si t’ho etzibo en llatinòrum,
és per fer-me el saviàs.
Però quan la dalla et segui,
fins la llengua oblidaràs.

ARIADNA:
Si t’ho etziba en llatinòrum
és per fer-se el saviàs.

TESEU:
Però quan la dalla et segui,
xisclaràs en català,
i paraules de finolis
i el bocí se’t nuaran.

El final de l’anella queda en aquest moment gairebé al centre de l’escenari. Mentre tota la ronda l’emplena, la Mort ha deixat de conduir-la amb la seva mà i s’ha quedat al centre, indicant només amb un gest el moviment d’avenç.

TESEU:
I com que a Sinera ja enceten la desfilada de la ronda de la Mort, entrem-hi de grat, Ariadna, i arrenglerem-nos en aquesta processó.

Ariadna i Teseu entren a la ronda de la Mort, agafats de la mà. Teseu-Salom es queda l’últim. La Mort avança cap a primer terme de l’escenari, majestuosa, fent els quatre passos i parant-se, en lloc de tornar enrera. Quan Teseu ha parat de parlar, una tenora pren la melodia fins ara cantada a boca closa per la gent de Sinera. La Mort, en arribar a primer terme, aixeca les mans amb un gest sobri, dirigit a tot el públic, i l’invita a venir amb ella. Es queda estàtica mirant el públic. La tenora puja encara més el seu to nasal i estrident, mentre cau lentament el teló.

UNA ALTRA FEDRA, SI US PLAU (1978)

A Núria Espert

PERSONATGES

FEDRA

ENONE

TESEU

HIPÒLIT

LA SENYORA MAGDALENA BLASI

LA SENYORA TECLETA MARIGÓ

PULCRE TROMPEL·LI

THÀNATOS

L’acció, en una suposada i convencional Trezèn —i, en un episodi, a Atenes—, segons la llegenda. De debò, en un teatre, sigui el que sigui i en el país que es triï.

(Entren en escena ’La Gran Artista’ que esdevindrà de seguida Fedra i l’excel·lent característica que serà Enone).

LA GRAN ARTISTA: Sí, ha estat molt laboriós. Però avui en veurem els resultats.

L’ALTRA: M’has encarregat el paper d’Enone, però no m’has contat com has aconseguit l’obra. Salom de Sinera és molt difícil de convèncer i de moure. Veu les coses amb escèptica fredor.

LA GRAN ARTISTA: El paper et ve a mida. Pel que es refereix a l’obra, no en podia parlar. Era un secret entre Salom i jo. Ho va exigir.

L’ALTRA: És lent en el treball i, a més, no està mai bo. Com el vas convèncer?

LA GRAN ARTISTA: Em costà molt. I, encara, va fer moltes objeccions, amb una pila de reserves. Em va proposar altres alternatives. La d’Antígona, per exemple. Però no em sento Antígona, sinó Fedra. Veig Antígona com una joveneta.

L’ALTRA: No necessàriament. Antígona pot tenir més de trenta anys, els d’una dona amargada i endurida.

LA GRAN ARTISTA: No es tracta de l’edat. Jo sóc jove, em mantinc jove. No, és un conjunt de motius psicològics. Totes dues són apassionades, però les passions de l’una i de l’altra són ben diverses.

L’ALTRA: Observa que el teatre és en primer lloc acció. Després, pensament.

LA GRAN ARTISTA: Salom també ho va argumentar. Però, perdona, ningú no m’ha d’ensenyar res sobre el que és teatre. I menys sobre el d’avui, en general tan sofisticat i embastardit. A mi ja no em calen estridències. Durant força anys, he portat arreu el meu teatre i, sense falsa modèstia, amb aplaudiment, amb plena acceptació. Però en una altra llengua, no en la meva. I ara voldria que el públic de fora sentís la meva en els llavis de tots nosaltres. Es tan desconeguda i tan bonica!

L’ALTRA: Una petita llengua neollatina.

LA GRAN ARTISTA: Parlada per pocs, però no petita. Fresca, forta, neta, renovada, rejovenida.

L’ALTRA: Això deuria temptar Salom.

LA GRAN ARTISTA: De segur. I ell sent, a més, una gran estimació per mi, pel meu treball.

L’ALTRA: Tu vius per al teu treball.

LA GRAN ARTISTA: Per fortuna, això no és del tot cert. La meva vida és plena de diferents interessos, tots compatibles. Però, des d’abans de la meva adolescència, la meva vocació és el teatre, sempre ha estat ambiciosament el teatre. I ho serà. Com viuria sense escoltar-me a través del públic, tan variable, contradictori, difícil? Cada contacte amb ell és una prova, un perill excitant i terrible que he de salvar, un combat sense treva que he de guanyar. I així és com puc dir: «Visc!». Visc amb plenitud, lliurant-me a l’esforç sense repòs ni pausa.

L’ALTRA: Quan et dirigeixis a un públic estranger, la prova serà en particular arriscada.

LA GRAN ARTISTA: Per què no ens entendran? El públic, si l’espectacle s’ho val, sempre l’entén.

(Entren la senyora Magdalena Blasi, la senyora Tecleta Marigó i Pulcre Trompel·li. Es col·loquen on convingui al director del muntatge escènic).

MAGDALENA: Nosaltres l’entenem directament. Som del seu país. Parlem la seva llengua. A vostè la coneixem, és clar: qui de nosaltres no? L’ajudarem, si cal, arreu a objectivar els seus problemes. Som persones, però també personatges de Salom, contra el qual ens revoltem, del qual procurem d’alliberar-nos. Ens acompanya Pulcre Trompel·li savi de professió. Som velles i riques. Rondem, viatgem. No aprenem res de Pulcre: ens entreté. Notem que s’equivoca sovint. Més sovint encara el fem callar. El vàrem contractar com a un distingit i erudit intèrpret. Un plom, però útil.

PULCRE: Gràcies, gràcies pels matisats elogis.

MAGDALENA: Prou! Sóc la senyora Magdalena Blasi.

TECLETA: I jo, la senyora Tecleta Marigó.

LA GRAN ARTISTA: Molt contenta de veure-les. Encantada de conèixer-les.

L’ALTRA: I de tenir tothora, ja que així ens ho prometen, gent de la nostra terra entre nosaltres. Partidaris d’avançada tan a mà.

(Entra Thànatos).

TECLETA: I qui és aquest endolat que ha aparegut de sobte i es queda immòbil en un angle de l’escena?

LA GRAN ARTISTA: Segons Salom, un símbol que presidirà l’acció. Jo no hi comptava. De primer, Salom no me’n va advertir. Tan sols em va indicar que introduiria en l’obra una sorpresa i que jo l’havia d’admetre.

PULCRE: Endevino que és Thànatos, el geni de la mort. Surt a l’Alcestis d’Eurípides i hi parla.

MAGDALENA: Calli, calli! No enceti una de les seves lliçons.

LA GRAN ARTISTA: Callarà l’homenot. És, sembla, un truc de Salom. Però, en haver-lo d’admetre, li vaig advertir que no toleraria que parlés. L’acció és un debat entre Artemis i Afrodita, de fons religiós." Però qui creu avui en aquestes rivalitats tan antigues? Ni potser tampoc en raons i conflictes més nous. Les deesses no surten a escena. Amb els seus tradicionals vestits, es podrien refredar.

L’ALTRA: Vestim-nos nosaltres, que és hora. La representació començarà de seguida.

LA GRAN ARTISTA: Sí, en el nostre ofici la puntualitat és de rigor.

(Es vesteixen adequadament a h manera grega clàssica. Són ja Fedra/Enone).

(Pausa).

FEDRA: Silenci, he de callar. No he de dir mai a ningú el que sento. Però sovint el silenci és més eloqüent que la paraula, sobretot als ulls perspicaços d’Enone. Em coneix tan bé! A més, ni dormo ni menjo, estic malalta. Com poden emmalaltir els constants monòlegs, sense resposta ni sortida, en el fons d’un mateix!

ENONE: Fedra, estàs malalta, des de fa tres dies que no dorms ni menges. Ni, sobretot, dius una paraula. Què et passa, filla meva? Conta-ho a Enone.

FEDRA: Si sabies el que em turmenta! De dies i de nits, sense parar. Es una roda que volta i volta, i jo amb ella. Res no la deturaria.

ENONE: El silenci és un mal company, Fedra. El més dolent. Perquè parles amb tu mateixa. Cal expressar-te, rompre’l amb paraules, que unes altres orelles ho sentin. No pots continuar així. Ho comportaria el teu marit?

FEDRA: Es lluny. I jo em voldria morir.

ENONE: Perquè és lluny? Sovint és fora. I per això mai no t’has volgut fins ara morir.

FEDRA: No te’n riguis, Enone.

ENONE: És que no puc suportar les grans paraules. Morir! Tots hem d’acceptar aquest nostre destí últim, altrament tan necessari. D’ell tan sols se n’alliberen els déus, si n’hi ha. Per això, sempre entretinguts i divertits, riuen sense parar, segons diuen.

FEDRA: Una obsessió s’ha apoderat de mi. Visc cremant-me i torturada per una passió.

ENONE: Per Teseu? És estrany, però possible. Les velles ferides s’obren i sagnen sobtadament, inesperadament, quan passa el temps i s’apropen anys difícils. I Teseu no ha estat mai un bon marit per a tu. Exigent i infidel alhora. És, doncs, Teseu el qui t’angoixa? N’estàs gelosa?

FEDRA: Penso, sí, en Teseu. Però aquesta sols és en part la causa dels meus malsons, del meu malestar, del meu silenci.

ENONE: Has tingut fills d’ell. Has de vetllar per ells i pels seus drets. Sobretot aquí, des d’on algú els en pot privar.

FEDRA: Calla, Enone.

ENONE: No vull ni dec. Aquí va néixer Teseu. Però després va anar a Atenes, on és el rei. Per un any és exiliat aquí, per un episodi tèrbol. Després anireu on governa. Entretant, un seu fill, el tingut amb l’Amazona, ha crescut i viu aquí. Pare i fill no s’estimen, a penes si es coneixen. I el noi ja és un home. Sembla que pensa sols a caçar i en els seus cavalls, en les curses, en les proves atlètiques que el seu pare va instituir. Però ambiciona també el poder. Qui no l’ambiciona? El seu pare fora, pot revoltar-se contra els drets dels teus fills. Per les nostres lleis és un bastard, però el seu origen és reial, de banda de pare i de mare. Si els teus fills desapareixen, és l’únic successor de Teseu.

FEDRA: No callaràs, Enone?

ENONE: Per què? Et recordo objectivament la situació. D’altra banda, detestes el bastard. Sempre l’has avorrit.

FEDRA: Sí, el detesto. Però el tinc sempre al meu davant, fins quan el contemplo de lluny, als jocs gimnàstics. I quan no, dintre meu, en els últims replecs del meu pensament. Em recorda Teseu.

ENONE: Es igual a Teseu. Més jove, és clar. Però el teu marit és ben vigorós.

FEDRA: La tranquil·la força resplendeix en el fill. I el meu odi antic ara l’ha d’enaltir, d’alabar.

ENONE: Has parlat, Fedra. Però rera hi ha un silenci més fort que les paraules. Endevino que aquestes són un mur protector d’un silenci més profund.

FEDRA: Ets subtil, Enone. T’he de dir que pertot veig en el fill la imatge del pare? De dies i de nits veig una imatge, la de Teseu jove, em dic i et dic. La imatge és dins les meves nines, de nits, desvetllada. De dies, a les estances del palau, als camps, als prats, al cel, a l’aire, a la llum, al foc. Al meu foc, perquè cremo en aquest foc.

ENONE: Filla, conec que et ronda un perill extrem. Crida els experts en remeis. O pren potser un filtre que t’assereni: hi ha moltes menes de filtres màgics. Te’n prepararé un. No pots continuar amb aquest neguit. T’has de decidir a donar nom a la imatge que t’emplena.

FEDRA: Què endevines, vella?

ENONE: No endevino, sé.

FEDRA: Cap nom no ha estat sentit per les teves orelles.

ENONE: El meu cervell l’ha comprès, t’ha comprès, Fedra.

FEDRA: I no t’horroritzes?

ENONE: Què pot sorprendre o espantar una vella que ha vist i ha viscut tant, serventa des de sempre de la teva família? Què més enllà de la passió de la teva mare? Res no m’ha d’escandalitzar, i t’ajudaré. Però vulgues recordar, si et plau, que el teu ambigu sentiment d’ara ha nascut d’un odi antic, és engendrat per ell.

(Pausa).

TECLETA: Ben bé no he entès ni una sola paraula.

MAGDALENA: Doncs jo em penso que sí.

TECLETA: No se m’escapa que la dona està enamorada. Però de qui?

MAGDALENA: Ni ella mateixa no ho sap. Del fill? Del pare? Aquest és fora: hi perd. L’altre és aquí: hi guanya. I tots dos són iguals. Només amb trenta anys de diferència. I això pertorba Fedra. És una dona ben conservada, però en el llindar de la maduresa. Compta, compara, ha amuntegat queixes i rancúnies contra el marit, un home molt notable però inquiet, versàtil, que l’ha oblidada sovint per altres dones. Fedra és imperiosa, l’ha volgut tenir segur i sols per a ella. D’altra banda, s’obliga a imposar-se rectitud, una moral inflexible. Es turmenta, perquè li sembla que el seu impuls natural la porta cap al fill, exacte al pare. Però inexpert, adelerat per la caça, l’entrenament dels cavalls, la gimnàstica.

PULCRE: I, en el temps de l’acció, aquest amor comportava un terrible crim. Aquest és l’embolic en el qual es debat Fedra, fins a la malaltia, a frec de la bogeria, sota l’esberlada cuirassa del silenci. Enone la vol ajudar, però temo que ho espatllarà encara més.

MAGDALENA: I jo també. Em penso de debò que Fedra complica el que, si no senzill, és més senzill. Almenys des de la nostra perspectiva, més tolerant. Però aquells temps eren uns altres i una altra la mesura. Callem, perquè els personatges volen parlar de nou. I ens situen uns quants anys enrera, quan es va preparar l’embull actual.

(Pausa).

FEDRA: Em preguntes si em sento contenta. No, no ho estic.

TESEU: Què trobes a faltar, la teva llunyana illa, la teva estranya família, els teus costums? Però ara ets la meva dona, ets la reina d’aquí i et deus a les lleis d’aquí.

FEDRA: Ho sé i ho accepto. Però els lligams antics no es rompen mai del tot.

TESEU: Permet que et recordi que vius en una terra més lliure i més humana. Com fóra possible entre nosaltres la passió contranatural de la teva mare i l’entitat deforme que en resultà?

FEDRA: I que tu vas matar.

TESEU: Ho devia al meu poble. Havia de redimir-lo d’una abominable servitud i d’un horrorós i periòdic carnatge.

FEDRA: Exageres. El monstruós adversari, la teva víctima, era un infeliç. Venia a collir pastura a les meves mans.

TESEU: Potser a vosaltres us coneixia com a pertanyents en part a la seva sang. Però era per a la resta un esglai. I la teva germana gran es decantà a auxiliar-me i em va ser molt útil per a l’èxit de l’empresa.

FEDRA: Es va enamorar de tu. I com et vas portar amb ella!

TESEU: Reconec que no gaire bé. La vaig abandonar de seguida. Va plorar, xisclar i fins udolar. Però se’n consolava aviat. Tenia seny.

FEDRA: Li calia tenir-ne, a la força. Però estic segura que no et va perdonar mai, que mai no t’ha perdonat, si encara viu.

TESEU: Ah, que lluny tot això! Per què m’ho retreus?

FEDRA: Com podria oblidar una tal indignitat? Teva, teva, teva! Com puc oblidar res del que has fet?

TESEU: També he realitzat actes decents i nobles. I recorda que, per camins rars, ocults a tothom, excepte als possibles déus, ets ara la meva dona.

FEDRA: Però abans et vas unir amb una altra i en vas tenir un fill.

TESEU: Per les nostres lleis, és un bastard. No em pot succeir, en principi, en el meu poder. Els teus, en canvi, sí.

FEDRA: Però hi ha l’enginy i la força. Ell és el gran. Si et mories ara, qui defensaria els meus, tan petits?

TESEU: Ell encara no és un home, sinó un noi. I lliurat en cos i ànima a l’entrenament dels seus músculs, a l’enfortiment del cos, no pas a la intriga. S’interessa per la cacera i per les curses de cavalls.

FEDRA: Oh, com el detesto, el fill de l’Amazona! Mata’l!

TESEU: El meu propi fill, adolescent, sense cap culpa?

FEDRA: Ordena que el matin! La teva voluntat aquí és llei.

TESEU: T’enganyes. No sóc un tirà. He d’obeir les lleis i els costums de la comunitat. En sóc senyor, perquè en sóc el primer servidor.

FEDRA: No ho comprenc.

TESEU: Perquè véns d’un altre poble, amb uns altres principis. Aquí hem inventat unes boniques paraules: llibertat, democràcia i moltes d’altres que no recordo gaire. Però massa boques me les recorden quan de tant en tant convé. No, no mataré el meu fill, que a penes conec i no estimo molt, val a dir-ho, només que perquè s’encalmin les teves retortes pors i la teva rancúnia immotivada.

FEDRA: Pressento, doncs, grans desgràcies, si no ara, enllà dels anys.

TESEU: Em ric dels pressentiments.

FEDRA: Allibera’m almenys del neguit de veure’l.

TESEU: Això és més raonable. En podem parlar.

FEDRA: Parlem-ne ara.

MAGDALENA: Sí, Fedra ha tornat, contra les mesures preses, a trobar el fill de l’Amazona. I l’ha trobat fet un home fort, atlètic, d’una magnífica bellesa viril.

PULCRE: I idèntic al pare, recordem-ho.

MAGDALENA: Ah, això és potser el que més desorienta Fedra. Se’l mira com en un mirall, un mirall que fa recular uns quants anys la seva memòria.

PULCRE: És evident que ella va estimar Teseu amb passió.

MAGDALENA: Per què parla vostè en passat? Sospito que estima encara amb passió el marit.

TECLETA: Com és possible això? Dos homes alhora?

PULCRE: Pare i fill, no ho oblidem. I idèntics, amb la natural diferència de l’edat.

MAGDALENA: Aquest és, em sembla, en realitat el nus del problema. Si fossin ben diferents o sense cap parentiu, Fedra ja ho hauria resolt. O no se sentiria atreta pel jove o hauria fugit amb ell. És inútil, en aquest dilema, de parlar d’interrogants i neguits. I no fórem avui en aquest teatre o en veuríem una altra peça. I no pas, de segur, de Salom.

TESEU: No em donis pressa. Tot s’ha de sospesar amb calma.

FEDRA: Si m’estimaves, enllestiries el que et demano.

TESEU: Prou saps que t’estimo.

FEDRA: No vull boniques paraules, sinó acompliments.

TESEU: Sigui. El duran a casa de l’avi, lluny d’aquí, perquè no el vegis més. Allí serà ben tractat i ben pujat. I no hauràs de témer res per aquest cantó. Contenta?

FEDRA: He de dir que contenta, sí. Però els riscs no s’esvaneixen.

TESEU: Com esborrar mai del tot els perills? Bé, contenta. I ara, Fedra, estimem-nos.

(Pausa).

TECLETA: Ja veig les coses més aclarides. Almenys hem sabut com es va preparar l’embolic d’avui.

TECLETA: No és molt divertida, però no m’hi avorreixo. Hi ha poca bellugadissa d’escenari, gairebé nul·la. Però m’interessa de saber com el nus es deslligarà.

PULCRE: Malament, en tragèdia, segons la llegenda. I vostès mateixes han visitat amb mi el sepulcre de Fedra, o que és denominat així, i les ruïnes del recinte religiós dedicat al culte del fillastre.

TECLETA: I aquí hi ha, per recordar-ho, l’homenot negre. Si no diu res, no ens el podrien estalviar?

PULCRE: Ja he opinat abans que és Thànatos, el geni de la mort. Però no duu les seves enormes ales, potser perquè no l’engavanyin.

TECLETA: Ales? Com una immensa rata-pinyada? No m’esgarrifi.

PULCRE: Ell indica quin serà el destí inexorable de Fedra i del jove, es descabdelli com es vulgui l’acció.

MAGDALENA: És un truc típic de Salom, encara que imitat o plagiat, segons vostè ens ho va advertir.

PULCRE: Sí, però a Alcestis parla i aquí calla sinistrament.

TECLETA: Em reca el noi, pobre. Tan jove i tan inexpert. I li agraden els cavalls i els tracta bé. Com a mi i com jo mateixa els tracto.

MAGDALENA: I a mi em reca Fedra. Perversió moral, incest, remordiments, etc. Estimar alhora dos homes o fugir amb un no és res de l’altre món. El terrible és estimar un home i un mirall. I no poder triar.

PULCRE: Escoltem, senyores, el que els de l’escena encara ens han de dir.

(Pausa).

ENONE: Això no pot continuar així, Fedra. No puc consentir que et vagis consumint en un silenci per a mi ja diàfan, cremada per un foc devorador, complex i vedat pels costums i per les lleis escrites, però en el fons natural. Què hi ha de més pròxim a l’amor que l’odi? I has atiat tant aquest, en el record i durant anys, que, en xocar amb la inesperada i sempre irònica realitat, se t’ha convertit en amor, un amor tràgic i amb una gran dosi de burla, m’has de permetre que t’ho digui. Perquè estimes encara i alhora Teseu. I l’estimaràs sempre.

FEDRA: Calla, Enone, no em turmentis més.

ENONE: No et turmentis més tu. Parla. No amb mi, que ja no cal, ni amb tu mateixa, des del llot o des del pou del silenci, sinó netament i clara, amb el qui dels dos homes és present.

FEDRA: Quin horror! Primer em mataria.

ENONE: Si no et mates, també et moriràs. Si Teseu fos aquí, potser les coses es presentarien d’una altra manera. Però no és aquí ni saps quan tornarà. Quan vingui, potser ja seràs una ombra enllà dels asfòdels. No m’hi resigno. Avisaré el jove príncep. Al cap i a la fi, i això em fa somriure, ell és ara el cap de casa.

FEDRA: Enone, us maleeixo, a tu i el teu miserable consell. Si moro, que sigui amb decència, en una orgullosa dignitat. Per mi i els meus fills i fins pel meu brut però elevadíssim llinatge. Calla, vella, estimada, maligna, pèrfida, fidel, execrable Enone. No adverteixis de cap manera el príncep. T’ho mano.

ENONE: És inútil, perquè s’atansa on som. Ja arriba. Us deixo.

(Enone surt. Entra Hipòlit).

HIPÒLIT: Me n’anava, a trenc d’alba, als boscos, de cacera. Però se m’ha dit, reina, que estàs malalta. Et saludo, Fedra. He disposat, en absència del pare, que et vegin els savis que coneixen els dolors i com tractar-los.

FEDRA: Els ulls se m’enterbolien, però et distingeixo, Hipòlit. Et retorno les teves amables paraules i et dono les gràcies pel teu interès.

HIPÒLIT: Què et passa? Plores? Plores davant meu, orgullosa reina?

FEDRA: No ho puc evitar. Ploro, però les raons del meu plany se t’escaparien. Potser no les pots entendre.

HIPÒLIT: Ja no sóc un noiet, Fedra, aquell noiet que vas llançar del teu costat i vas privar del suport del pare, per sempre més, per l’única culpa de viure. Ara et puc escoltar i comprendre.

FEDRA: Com t’he odiat i ens hem odiat, Hipòlit! No he volgut ser una mare per a tu.

HIPÒLIT: Com els teus llavis gosen dir el nom de mare? Veritablement, estàs malalta, Fedra, molt malalta. Mare? Ni tan sols madrastra, per desnaturalitzada que haguessis pogut ser. Estranya a mi, aliena, enemiga. El teu odi m’ha perseguit sempre, de lluny i de prop. M’has apartat del pare, has impedit que ens coneguéssim, que existís entre nosaltres cap estimació. Ell m’és un estranger, i ho sóc per a ell. Quan em veu, hi ha en la seva cara una expressió que fereix, de mofa, de superioritat, de desdeny. Les seves paraules, si alguna me’n diu, acostumen a ser glaçades, més que si les dirigís a un esclau anònim o a un gos inconegut, que no desvetlla simpatia. I ets tu qui ho ha aconseguit, Fedra. En pots estar contenta, encara que els teus mals et facin plorar.

FEDRA: Ploro per mi i per tu, Hipòlit, pels llargs anys d’odi, perquè volia que et morissis, perquè et detesto. Perquè t’estimo.

HIPÒLIT: Fedra!

FEDRA: Perquè t’estimo, sí. Perquè tot és ple de tu i del teu nom. Les meves llargues nits d’insomni pertanyen a Hipòlit, els meus dies d’hores buides i parades pertanyen a Hipòlit. Et veig quan estàs absent, et miro en els jocs gimnàstics, et segueixo en la caça, t’acompanyo quan domes cavalls. «On és Hipòlit, què pensa Hipòlit, de què conversa Hipòlit, què agrada a Hipòlit, què escau més a Hipòlit?». Tota la meva malaltia ets tu, tota la meva angoixa ets tu, tota la meva pena ets tu, tot el meu turment ets tu. Detestat, odiat, estimat, estimadíssim Hipòlit. I ara, al meu davant, les llàgrimes entelen la teva imatge. Hipòlit, esplendorós en el meu pensament, en els meus sentits, en el meu desig.

HIPÒLIT: Oh, t’has tornat boja, Fedra! Saps ben bé el que dius? M’has privat d’estimar el pare, però mai, mai no l’escarniré, no l’afrontaré. Recobra la raó, Fedra. Et comportes com una qualsevol.

FEDRA: Em comporto com una qualsevol, però tant se me’n dóna. Ara ja saps el meu secret, el comparteixes.

HIPÒLIT: He escoltat, però res no comparteixo. Fujo de tu, sóc net de tota culpa, del teu crim.

FEDRA: Culpa, crim? De què parles, Hipòlit? No em facis riure, enllà del plor. Jo sóc una dona. I tu, un home. Culpa, crim? De què parles, Hipòlit? Ets tal vegada un nen?

HIPÒLIT: Et vas casar amb el meu pare. No tocaré ni un sol dit teu.

FEDRA: És clar que no, virtuós Hipòlit, lliurat a Àrtemis, al seu culte que tantes coses defèn. El virtuós, el cast Hipòlit —quins adjectius per a un home jove, que vessa de reprimida, devotament reprimida, sensualitat!— no tocarà ni un bri de cabell de Fedra. Hi ha entremig grans i solemnes i eixorques paraules: incest, luxúria, respecte suprem al pare, a un pare que ni s’estima ni es coneix.

HIPÒLIT: Fedra, prou, me’n vaig del teu costat, en fujo.

FEDRA: Sóc tan lletja, Hipòlit?

HIPÒLIT: No gens lletja, Fedra, prou que ho saps.

FEDRA: Sóc tan vella, Hipòlit?

HIPÒLIT: Ets jove, Fedra. I sempre ho seràs.

FEDRA: Doncs emporta’m cap als arbres, al bosc.

HIPÒLIT: Ets la dona del meu pare, Fedra, i m’incites a un mancament enorme, a un sacrilegi. Però no temis. Jo no en diré mai res. No en contaré mai res, ni al meu pare ni a ningú.

FEDRA: Ah! Si, en respectar-me tant, em rebutges, mata’m, Hipòlit. Acaba amb el meu turment.

HIPÒLIT: No, Fedra, tampoc això. Fujo. Jo i la dona de Teseu! Quin plaer venjatiu en aquest amor!

(Pausa).

TECLETA: L’escena ha estat forta. M’agraden els crits.

MAGDALENA: Del silenci neguitós s’ha passat a una neguitosa i tempestuosa conversa: era natural, es veia venir. Però ara començarà, ni que sigui adornat i dissimulat amb paraules, un silenci més profund i neguitós.

TECLETA: Fedra, tan orgullosa, ha perdut el pudor.

MAGDALENA: Quan la passió amorosa ha estat mai compatible amb el pudor?

TECLETA: Fedra ha estat rebutjada. Quina sortida té?

PULCRE: Recordin, senyores, un factor importantíssim a jugar: Teseu.

TECLETA: Però retornarà? I quan?

PULCRE: Ell retornarà. I de seguida. Ell té a les mans, o els tindrà, els fils, el nus, el descabdellament del procés.

MAGDALENA: Penso com vostè. I l’espero. No pot faltar a l’obra: aquesta quedaria mancada, en suspens, paralítica.

TECLETA: Com reaccionarà Teseu?

MAGDALENA: És imprevisible.

PULCRE: No ho crec així. Reaccionarà amb una sinistra benignitat, amb una aparent dolcesa. Però posarà totes les coses en el seu punt. És un home ple d’experiència, que amaga sàviament les urpes. Ha combatut, ha viatjat, ha comprès, ha après. Veurà de seguida l’abast del que aquí passa. I hi posarà remei.

TECLETA: Passar? Res no ha passat aquí. Només una tempestuosa conversa. O, més exacte, un tempestuós esclat de passió.

MAGDALENA: Que no ha conduït enlloc. El noi ha fugit.

PULCRE: Amb una rialleta als llavis, si se n’han adonat.

MAGDALENA: A vostè no li pertocava d’adonar-se’n. I menys de comentar-ho.

PULCRE: Tan cec em suposa, senyora?

MAGDALENA: Cec o no, això no entra en les seves funcions. Li he de recordar quin és el seu lloc? Vostè ens explica dades i anècdotes erudites i mira de lluir-s’hi. Nosaltres a penes si l’escoltem. Tecleta riu. Jo el renyo. I comento quan m’abelleix. Jo hauria d’haver subratllat l’amagadíssima satisfacció del noi, no vostè. En endavant, recordi les seves obligacions.

PULCRE: Les recordaré. Vulgui perdonar-me.

TECLETA: Tant se val. Deixem-ho córrer, que ara l’escena es torna a emplenar. I fóra una decepció per a mi que us avancéssiu a les raons dels personatges.

(Pausa).

ENONE: Us vaig deixar sols. Què va passar, Fedra?

FEDRA: Que em vaig perdre del tot el respecte. I vaig parlar, parlar, parlar. I fins em vaig oferir a Hipòlit.

ENONE: I ell?

FEDRA: M’escoltava amb horror. Però em penso que més fingit que veritable, amb una punta de burla o de malícia.

ENONE: Maliciós, Hipòlit? A quina cacera ho ha après?

FEDRA: A cap. Li ve del pare. Fins el dissimulat i acerb desdeny li ve del seu pare.

ENONE: I això és tot?

FEDRA: A la fi, li vaig pregar que em matés. Però va fugir. Em va prometre que no contaria mai res a ningú.

ENONE: Li convé de complir-ho. Es ben sensat.

FEDRA: Oh, quina vergonya, Enone, quina vergonya! Com hauré de sobreviure a ella?

ENONE: El teu camí sembla realment sense sortida. Però si la busques, n’hi ha per a tots.

FEDRA: Oh, com detesto el qui estimo! L’odio, l’odio, l’odio. El destruiré.

ENONE: Et destruiràs a tu mateixa.

FEDRA: Però ell em precedirà.

ENONE: Què medites?

FEDRA: Contaré al seu pare que Hipòlit va intentar de substituir-lo al meu costat.

ENONE: I Teseu et creurà?

FEDRA: Serà indispensable que em cregui.

ENONE: Prova-ho, doncs. Avisen que el rei arriba.

FEDRA: Ara no el vull veure. No el rebré. Entro al palau.

(S’hi refugia, mentre apareix el ponderat Teseu).

ENONE: Benvingut, rei. Ha estat feliç el teu viatge?

TESEU: Feliç, com tots els meus fins ara. Aconsegueixo sempre el que em proposo. Et saludo, Enone. Com suportes la teva vellesa?

ENONE: No me’n queixo. La vellesa limita l’activitat, l’esforç. Però duu a canvi deseiximent i consell.

TESEU: Sàvia Enone! I on és Fedra? Per què no ha sortit a rebre’m? I Hipòlit?

ENONE: Fedra malalteja. I Hipòlit, de cacera, com sempre, suposo.

TESEU: Aquest noi cultiva amb excés la seva dèria. A la seva edat, jo havia acomplert molts treballs, ben difícils.

ENONE: Sí, entre el de la maça i tu heu realitzat les feines més arriscades.

TESEU: Després de riure-me’n, vull veure Fedra.

(La Reina surt del palau).

FEDRA: Aquí em tens, Teseu.

TESEU: Dona, desitjava aquest moment. Però estàs esblaimada, t’has amagrit. Quina és la causa de trobar-te així?

FEDRA: No m’ho preguntis. Tot és tan vil! No goso ni mirar-te.

TESEU: Doncs m’ho has de contar tot, Fedra. T’ho mano.

FEDRA: Pregunta-ho no a mi, sinó a Hipòlit.

TESEU: A aquest constant caçador? No el conec gaire. Però em sembla que no en pot ser el motiu. T’ha fet malbé, esvalotat com és, alguna cosa que estimes?

FEDRA: M’ha fet malbé.

TESEU: Com? Explica’t.

FEDRA: D’ençà de la teva partença, m’ha importunat.

TESEU: Això no és nou. Hipòlit ha estat sempre una nosa per a tu.

FEDRA: Oh, no em vols entendre? Abans no el veia. En aquest espai, tothora me’l trobava al davant, amb pretextos o sense. Em vigilava, se m’adreçava, s’insinuava, amb el designi de burlar-te en els teus drets.

TESEU: Ja era temps que es fixés en una dona. Però no pas, potser, en la meva. No m’indigno. Més aviat me’n ric, pobre noi.

FEDRA: Te’n rius?

TESEU: Però si us odieu a mort, us detesteu des de sempre! Potser us volia perjudicar greument, en absència meva, a tu i els teus fills. Però així, comprometent-te i comprometent-se? Si és un inexpert, un tímid! Encara que un caçador molt hàbil. Haurem, doncs, d’aclarir-ho. El cridaré.

(Entra Hipòlit).

HIPÒLIT: Sóc aquí a rebre’t, pare. Benvingut.

TESEU: Atura’t. Pesa damunt teu una acusació gravíssima. De Fedra.

HIPÒLIT: Ella és la meva enemiga, però la teva dona. Cap mal no he projectat ni he comès contra ella i els seus.

TESEU: No es tracta d’un mal, Hipòlit, almenys d’un mal com els que us causàveu fins ara. Fedra t’acusa justament del contrari.

HIPÒLIT: La nostra enemistat eterna convertida en el contrari? Tota la meva vida parla a favor meu.

TESEU: Tot just la comences. No m’agraden, a més, les grans frases.

HIPÒLIT: Aquesta la repetiré: tota la meva vida parla a favor meu. I la seva a favor d’ella, pare. Darrerament, està malalta. Somnia malsons que creu realitats.

TESEU: Jo sé bé quina és la realitat i quin el malson. No alçaré la veu. No cal, perquè tot retorni al degut ordre. Enllà dels teus malsons, res no ha esdevingut de debò, Fedra?

FEDRA: No, Teseu.

TESEU: M’ho assegures?

FEDRA: Sí.

TESEU: I no se t’han acudit idees morboses? Com ho fóra un llaç que nuava massa fort el teu coll delicat.

FEDRA: Em burxen pensaments, foscos pensaments. No furguis en ells, Teseu. Tot és confús i vacil·lant per a mi.

TESEU: Sóc ara de retorn. M’estimes, Fedra?

FEDRA: Sí, Teseu.

TESEU: Repeteix-ho.

FEDRA: Sí, t’estimo, t’estimo.

TESEU: Per sempre?

FEDRA: Fins a la mort.

TESEU: No cal esmentar-la. Prou que compareix massa aviat. Vull reposar. Entrem al palau. Vine.

FEDRA: Però els pensaments, Teseu? Al centre dels meus hi ha un mirall.

TESEU: Esmicola’l, converteix-lo en pols.

FEDRA: No puc, sense trossejar-me també. I esdevenir pols i cendra.

TESEU: Estalvia’m enigmes i estima’m. I tu, noi, retorna a les caceres, als jocs gimnàstics. I al teu odi per Fedra, tan raonable i convenient per a tots. Mantén-te ben lluny d’ella i de les imprecacions que no ignores, t’ho aviso. I si Àrtemis comença a no bastar-te —i ho aplaudeixo—, atansa’t amb prudència al culte de Cipris, la benefactora, digna sempre de tota lloança. Àrtemis i Cipris en la vida es poden compartir, la meva experiència te’n dóna fe. I prou de paraules i de consells. Entra tu també amb nosaltres i amb Enone.

(Tots quatre entren al palau. Thànatos fa uns quants passos envers el públic i després es tomba i segueix molt lentament els personatges).

(Pausa).

TECLETA: Quin espant! Em pensava que venia per mi.

MAGDALENA: Ve una hora o una altra per tots. Però ara es dirigeix al palau.

PULCRE: Hi té feina. Ja els ho explicaré.

TECLETA: No pas ara. Anem a saludar els actors?

MAGDALENA: Estaran cansats. Parlarem amb ells en un moment més oportú. I en sortir, contemplem a poc a poc la nit, en la tempesta o en la bonança. Si és encalmada, en la serenor dels arbres tocats a penes per un primíssim oreig.

TELÓ

Barcelona, 20-22 de juny de 1971.

APÈNDIX

(Pròleg a la versió castellana Otra Fedra, si gustáis).

Un buen día, no recuerdo con exactitud cuándo (tal vez en el otoño de 1976, pero fue sin duda un día para mí muy grato), vino a verme mi querida amiga Nuria Espert, la gran actriz, y me solicitó que le escribiera una obra sobre la tremenda figura trágica de Fedra. Puse diversos y serios reparos a su petición, porque me parecía que, según nuestra mentalidad de hoy y las libres costumbres en uso, el tema había envejecido, que no había ya tal problema, le recordé cómo aquél había sido expuesto en la película cuya protagonista es Melina Merkouri y cómo en dicho filme se llegaba al pleno adulterio-incesto entre Fedra e Hipólito, un adulterio muy cierto pero un incesto muy discutible, si es que alguien ahora podía aún admitirlo como tal. Le sugerí que representara mi Antígona, pero Nuria insistió en su propósito. Dijo que en aquel momento no se sentía la joven labdácida, sino, artísticamente, la madura Fedra. Como nadie resiste al hechizo voluntarioso de Nuria, acepté al cabo intentar complacerla.

Le rogué, con todo, que me concediera un razonable tiempo, unos cuantos meses, para cumplir el encargo con un mínimo de decoro. Por encima y más allá del compromiso contraído, ambos quedábamos libres. Yo, de decirle que, luego de intentarlo con ahínco, no era capaz de realizar la obra. Ella, de rechazarla, si se llevaba a término, por no aprobarla o porque no le convenía. Y, ocurriera lo que ocurriera, no se estropearía nuestra amistad, quedaría intacta, luego le pregunté sobre cuál había de ser la duración de la posible nueva pieza, un punto esencial, el misterioso y decisivo «ritmo», y Nuria la fijó sin vacilar en tres cuartos de hora. Confieso que tanta brevedad me sorprendió, pero supuse que la gran actriz quería dividir en dos partes su espectáculo en proyecto y que reservaba a mi Fedra, si llegaba a contar con ella, la mitad de aquél. Y, terminados la conversación y los claros tratos, Nuria se despidió de mí, por el momento, con su habitual gentileza.

Esto ocurrió una mañana. Aquel mismo día, por la tarde, comencé mi trabajo. ¡Y cuánto llegué a releer, leer, pensar y meditar! Tengo testigos de mi empeño. No sólo releí con sumo cuidado a los tres grandes trágicos griegos y a Racine, sino también estudié todo el teatro que pude conseguir, el de todos los tiempos, lo conociera o no, y aun me metí en materias muy alejadas del hecho teatral, por ver si servían, por lejanía y contraste, a mis propósitos. Mientras, Nuria, de vez en cuando y con discreción, me preguntaba por escrito, a menudo desde el extranjero, qué ocurría y si por algún sutil hilo sacaba el singular ovillo. Mis respuestas eran tan cautelosas como sinceras y, guardando consecuencia, más bien desanimadas y negativas. Pero la gran actriz porfió en obtener su logro.

Ante la dificultad de la duración, señalada por Nuria, de mi obra, resolví someterme al esquema y a la estructura de la tragedia griega clásica, sobre todo tal como la advertí en Eurípides. Si se lee con algún interés el resultado de mis esfuerzos, mi brevísima Fedra, se verá que hay en ella, sin solución de continuidad, un prólogo (omitido luego, al parecer, en la representación), un párodos (la entrada del coro), un primer episodio (el diálogo, en Trezén, entre Fedra y Enone, su nodriza), y un enlace coral, un segundo episodio (el diálogo, a modo de flash-back, en Atenas, entre Teseo y Fedra), otro enlace coral, un tercer episodio (el diálogo, con una corta intervención previa de la nodriza, entre Fedra e Hipólito, en Trezén), un nuevo enlace coral, el cuarto y último episodio (con un coloquio entre Fedra y Enone, la llegada o regreso de Teseo a Trezén y las alternativas voces de los cuatro personajes de la acción, hasta dirigirse, al callar, tal vez anochecido, al palacio real, que se alza al fondo de la escena, porque Teseo quiere descansar de las fatigas de sus proezas y de sus viajes) y un cortísimo éxodos o salida, con un comentario de los tres personajes del coro. Todo ello, indicado y separado por simples pausas.

Pero esto no es todo. Hay un octavo personaje, mudo pero importantísimo, esencial, que es Thánatos, el genio de la muerte. Entra después del coro. Debe quedar en absoluto inmóvil, en un primer término, en uno de los lados del escenario, durante toda la representación (según mi idea, pero ello no ocurrió así en la realidad), y se adelanta, al final, antes del éxodos, hacia el público y después, vuelto en seguida de espaldas a él, sigue muy despacio a los cuatro personajes que han llevado la acción, cuando éstos se dirigen a la morada.

En mi propósito, el eje en torno al cual todo ocurre (y ocurrirá, de un modo inexorable, ya acabado el juego escénico) es Teseo, no Fedra. Ésta, una mujer ajada, en la premenopausia, histérica y débil de carácter, está siempre y en todo instante por completo enamorada de Teseo, muy a menudo lejos, en lugares remotos, ocupado en sus empresas y, además, atento a su alta función real, que cautiva por entero sus planes. Fedra cree enamorarse de Hipólito, pero se trata sólo de un espejismo. En lo físico, el hijo es idéntico al padre, con unos cuantos años menos pero sin ninguna semejanza intelectual y sin temple alguno. Cuando Fedra vuelve a ver a Teseo, la diferencia de edad no cuenta: ante el marido, la mujer queda sin voluntad propia, indefensa, como un pajarillo ante una sierpe. Hipólito es un vulgar zascandil sin escrúpulos, que odia mucho a su padre y lo teme todavía más. Enone, una lúcida espectadora del conflicto y previsora de sus consecuencias. En cuanto a Teseo, es un hombre duro y sagaz, que ha viajado, visto y vivido mucho. Ya no le atrae su mujer y desprecia a su hijo, a quien juzga incapaz de sucederlo en el trono, de asumir jamás sus responsabilidades de gobernante. Teseo ama con exclusión el poder y el ejercicio del mismo, tanto mejor si puede hacerlo con rectitud y en beneficio de la comunidad sobre la que reina. En el último episodio, en cuanto regresa comprende en el acto todo lo que en su ausencia no ha ocurrido pero puede en otra ocasión ocurrir. No le importa ni le duele, pero resuelve no perder ni un minuto de su precioso tiempo en necias pequeñeces. Decide, pues, inducir, con una leve insinuación, a Fedra (para ella, la indicación equivale a una orden) al suicidio y, a través de un aparente consejo, advierte al mozo que morirá. Pero la determinación de Teseo es tan firme, que no siente prisa alguna por ejecutarla: primero le apetece un cómodo descanso.

Al recibir, dentro de la primera quincena de junio de 1977, una postal de Nuria, enviada desde Londres, reiterándome su pregunta, vi que, o rompía el trato o me apresuraba a cumplirlo. Me incliné por lo último, acabé de atar cabos, acallé mis dudas y escribí en tres días mi obra, luego limada y pulida con esmero: una gestación larga y difícil y un parto rápido, aunque todavía ignoro si fue feliz. Llegó Nuria, demostró que le gustaba mucho y muy de veras mi Fedra y la montó a su modo y según su criterio, pues asi lo convinimos. Me abstuve con absoluto rigor de intervenir en ello: ni siquiera asistí a un ensayo. Leída en voz alta, Fedra dura exactamente, reloj en mano, cuarenta y cinco minutos, o sea el tiempo que Nuria me señaló. Con las naturales pausas escénicas, podrá alcanzar a lo sumo una hora. Como Nuria y sus consejeros y ayudantes se percataron en seguida de que esto era poco para un público normal, la gran actriz, el joven pero excelente y experto director Lluís Pasqual y el famoso escenógrafo Fabiá Puigserver consiguieron, respetando con ejemplar delicadeza la letra del texto, una media hora más y crearon un maravilloso espectáculo, según el unánime parecer de cuantos lo contemplaron. Se estrenó pronto y se representó largo tiempo, en España y fuera de ella, con caluroso éxito y merecido aplauso de público y crítica. Esta me trató en parte con dureza, a veces quizá excesiva, en un tono muy desabrido, en algún caso rozando el ataque y aun la ofensa personal. Pero no me quejé entonces ni voy a lamentarme ahora. También tuve elogios, que siempre agradan, si son (y aquéllos lo fueron) espontáneos, francos, comprensivos y generosos.

Y ésta es mi ’Otra Fedra, si gustáis’. Otra, porque creo que mi punto de vista sobre tan antiguo mito o tema es, si no acertado, otro, nuevo. Mi obrita no se ha representado más y, por lo tanto, nunca se ha representado según el espíritu del texto y su posible alcance. Añadiré que, en otro libro mío, posterior, vuelven a hablar, cada uno en una prosa que con facilidad podría recitarse en voz alta como independiente monólogo, Enone, Teseo, Fedra, Hipólito y también Thánatos, por este orden, si no me equivoco. En cuanto a los personajes del coro, utilicé a tres de mis marionetas, los puse, como coro-enlace, en mi Fedra (en la cual han de parlotear y moverse de un modo corriente, no grotesco), salen en el aludido libro, más reciente, y vayan ustedes a saber cuándo callarán de una vez. Porque mi modesto pero largo y pesado aprendizaje literario resultó, sin proponérmelo (por lo menos en sus lejanísimos comienzos), «cíclico», es decir, que cada parte (o libro), aunque con un sentido propio, se enlaza con todas y cada una de las demás, en un orden muy preciso, con el intento de formar un raro puzzle, aún sin concluir. Y me temo que no pueda ya concluirlo. Pero, como ello carece de importancia, aconsejo a ustedes, con estricta honestidad, que no entren en el extraño juego, pues no vale la pena interesarse por él. Muchas gracias.

Salvador Espriu

Barcelona, veinte de noviembre de 1983.

LES VEUS DEL CARRER (1967)

Suggeriments musicals sobre algunes remors de ciutats i pobles.

Trio per a flauta, oboè i clarinet, amb recitat ad libitum,
de Manuel Valls, damunt text de Salvador Espriu.

INTRODUCCIÓ

Sembla que una de les característiques més visibles de les ciutats d’ara és la mecanització del trànsit, aguditzada fins a extrems que preocupen de debò els nostres regidors que les governen. Però, malgrat les previsions d’aquestes persones tan sacrificades, l’íntima naturalesa, potser maligna, del progrés modern envelleix de seguida ordres i normes de circulació i talment les anul·la, que les ciutats queden convertides en un garatge i en un guirigall. En la universal ratera, l’home individualitzat desapareix en el nombre, és englotit per la fam de la gola que anomenem «multitud». Però com que aquest és el més bo de tots els mons possibles, cal creure que tot s’endega a fi de bé. D’aquesta fe se’n diu «optimisme», una paraula que ens ajuda a passar l’estona amb l’empenta de l’alegria.

Els carrers d’ara, almenys a les grans ciutats, són un brogit d’autos, motos i camions, estris que ens procuren una vida excel·lent. Però no sempre ha estat així. En un ahir molt pròxim, podíeu sentir el soroll del carrer com un cor que bategava al compàs del temps. La trompeta de l’escombriaire sobtava l’endormiscat en llevar-se d’hora i les arcaiques minyones s’aplegaven en tertúlia entorn d’aquell polit personatge. Als diumenges, pels volts de les parròquies, els qui venien clavells i altres flors de temporada proclamaven la mercaderia amb espinguets que incitaven els cristians a piadosos assassinats. Si et quedaves al llit per algun cadarn benigne, la roda de l’esmolet t’acompanyava a mig matí la non-non de la febreta. Després et gronxaves en la malenconia d’algun piano acariciat amb roents urpes per una conca sense remei, et trasbalsaven els xiscles de postureres nenes que esvalotaven jugant al pati d’algun col·legi de pròsperes abnegades monges, arreplegaves tal vegada els noms baladrejats pels venedors de periòdics, avui inexistents com a atletes corredors. Si tenies sort, destriaves el dring de la campaneta d’un drapaire que rondava amb el seu carret, els lladrucs d’algun gos que pidolava afalacs amb ossos, el quiquiriquic d’un gall que invitava el ganivet a escapçar-lo sense triga. Al primer foscant, hi havia la xerradissa de pardals asilats que s’arreceraven a dormir en el desgavell dels plàtans del municipi. Més tard, quan s’apaivagaven els sondrolls de la circulació, endevinaves com el sortidor feia esforços de flaquesa per llançar dos pams enlaire uns regalims ben precaris, com la font amollava entre estossecs una última gota de les profunditats de la canonada. Quan les estrelles parpellejaven més, al lluny, entre el glaç, els gats encetaven un esgarrifós amor en equilibri per les teulades. Si era estiu, els falciots esbocinaven amb ràbia el vidre del matí. Si era hivern, l’alba agombolava la darrera son amb xim-xim de pluja. Els passos d’algun cec tothora allargassaven tenebra. I mànegues i escombres alliberaven els carrers dels parracs de la nit, però mai de brutícies, que s’arrapaven com una ànima damnada al cos de la ciutat. I quan el tràfic tornava a imposar-hi el seu domini, esclataven en renglera múltiples veus.

L’obra que sentirem es proposa de donar una significació musical a unes brevíssimes expressions sonores que subratllaven la vida de pobles i ciutats. Intenta també de mostrar-nos com es poden manipular i desenvolupar aquestes petites frases musicals. Començarem de seguida amb l’evocació d’un altre personatge que abans era a les viles característic i representatiu.

I. EL NUNCI

Aquest és el nunci, avui gairebé desaparegut, fins a l’extrem que molts de vosaltres potser no sabeu de què us parlo. Però abans que de primer la premsa i després la ràdio i la televisió s’apropiessin en exclusiva el món de les notícies, resseguia els carrers dels pobles un home, sovint als llindars de la vellesa i afeccionat a alçar el porró, i congregava al seu entorn adults i mainada al so d’una trompeta o d’un cometí. A vegades hi afegia un redoblant de timbal i, quan judicava que havia atret prou la badoqueria dels vilatans, els assabentava de la vinguda d’algun marxant de robes o de galindaines, o de la pèrdua d’algun valuós objecte i de la gratificació per al qui el trobava i s’avenia a tornar-lo, o de l’audició de sardanes, en vesprejar, per la cobla local o pel prestigi d’alguna de forastera. Ara gairebé s’ha extingit aquesta institució que animava força els ensopits carrers dels pobles, i el nunci s’allunya, amb pas cansat, record endins. Escoltem, si us plau, l’enyorança de la seva crida.

(Música).

II. «HI HA CAP PELL DE CONILL?»

S’ha fos en un tombant de cantonada el pregó del nunci, i ara s’atansa un carret que trontolla, del qual tira un esquitx d’ase, menat per un galifardeu que demana pel carrer si les comares s’allerarien a vendre-li pells de conill. Encara ningú no ens ha explicat de debò el que hi havia al capdavall del fons d’aquesta fal·lera, que el temps també se’ns enduia. No hi ha conills a escorxar, sospitem que no en queda ni una trista mala pell sobrera. Però la cantarella del brivall del carret s’arrossega, llòbrega i grotesca, per la nostra memòria i ens encalça per atrapar-nos, gènere avariat, al final del camí.

(Música).

III. «A LES DONES, PEIX!»

Els qui entenen d’aquestes coses ens asseguren que ara el peix que consumim ve del Cantàbric, així com els mariscs que prenem provenen de Galícia. I és també de procedència nòrdica el peix que es menja a la Costa Brava en el ple de la temporada turística.

Però encara tothom recorda que a Cadaqués, a Roses, a Sant Feliu, a Tossa, a Lloret, a Blanes, unes noies venien peix, acabat de pescar, a qui en volia, als crits de: «A les dones, peix!», «Al peix qui bote!», «Serrans i julioles i rogerons frescos!». No calia anar a la plaça. En el carrer es mercadejava, es pesava i es venia el peix, que escampava una sentor marinera per tots els racons de la vila. Els crits de les peixateres" trencaven un moment la calma del carrer, aleshores quasi sempre en silenci, sense cap mena de trànsit.

Tanmateix, aquella gatzara no podia durar. El transport, la racionalització, la planificació més o menys eficaç de la societat moderna han imposat que el peix s’esquitlli rabent cap a Barcelona i que el lluç o el rap de Guipúscoa siguin endrapats a la Costa Brava estiuenca. I ja no s’engega ni s’escampa el crit matutí de: «A les dones, peix!», i el músic, que l’estimava, no pot evitar de doldre’s, en la seva glossa, de no sentir-lo enlloc.

(Música).

IV. «NAS DE BARRACA, SANT BOI!»

Perdó per la barroeria de la frase, que tots coneixem. Associada a un ritme de pics i repicons de les baldes de portes i cancells, abans d’inventar-se el timbre elèctric, l’han perpetuada les clàxons dels nostres autos, quan volem advertir de la nostra presència algun amic. És una veu del carrer? En tot cas, és una veu sense lletra, però acudeix aquesta al nostre pensament en ferir-nos les orelles la vulgaríssima fórmula rítmica. Mai no ens hem après tan de cor cap vers de cap poeta, i és alliçonador l’èxit de la clepsa que se la va empescar. Com que ens afigurem que sobren els comentaris, vegem si el músic aconsegueix de desenrotllar aquest element primari amb un aire més vivaç que l’anterior, potser tenyit d’una punta de tristesa.

(Música).

PRESENTADOR (interrompent l’audició): Atureu-vos! Això ja s’ha tocat: aquest és el tema del nunci.

MÚSIC: Però si en la partitura ho llegim així!

PRESENTADOR: Si el compositor repeteix els temes, això serà la cançó de l’enfadós.

MÚSIC: És freqüent de mesclar i alternar en una peça variacions o motius que al llarg d’ella hagin aparegut. No hi ha músic seriós que no incorpori aquest habitual recurs a la seva expressió, a la seva tècnica.

PRESENTADOR: D’acord. Però compte a avorrir i impacientar el públic.

MÚSIC: Estigues tranquil, perquè ja som a les acaballes de la nostra feina, si ens permets de rematar-la.

PRESENTADOR: Endavant, doncs, i que no ensopegueu.

(Els músics executen el fragment que correspon, amb cura, honestedat, enteniment i ofici).

Barcelona, gener de 1966

SALVADOR ESPRIU i CASTELLÓ (Santa Coloma de Farners, 10 de juliol de 1913 - Barcelona, 22 de febrer de 1985) fou un poeta, dramaturg i novel·lista català, considerat un dels renovadors, juntament amb Josep Pla i Josep Maria de Sagarra, de la prosa catalana de les fórmules noucentistes.

Fill del notari Francesc Espriu, la seva infantesa transcorregué entre la seva vila natal, Barcelona, i Arenys de Mar, d’on procediren les famílies dels seus pares. A setze anys, edità el seu primer llibre, Israel, escrit en castellà. L’any 1930 ingressà a la Universitat de Barcelona, on cursà estudis de dret i d’història antiga. El 1931 publicà El doctor Rip, i l’any següent, Laia, novel·les que s’apartaren de les formulacions teòriques, encara vigents, de l’estètica del Noucentisme. L’any 1933 participà, amb un nombrós grup d’universitaris (bàsicament de la Universitat de Filosofia i Lletres de Madrid, al qual s’afegiren estudiants de la Universitat de Barcelona, entre els quals Jaume Vicens Vives, Guillem Díaz-Plaja, Roser Rahola i Espona o Bartomeu Rosselló-Pòrcel, a més d’ell mateix), en un creuer per la Mediterrània (Egipte, Grècia, Palestina, etc.), on conegué els països dels quals procedien les grans mitologies clàssiques, el món bíblic i l’antic Egipte, que tanta influència havien de tenir en la seva obra.

Dedicat essencialment als seus estudis i a la literatura, publicà encara, abans d’esclatar la guerra civil, Aspectes (1934), i Ariadna al laberint grotesc i Miratge a Citerea (1935), obres que l’acreditaren com el narrador més original de la seva generació. En aquests llibres, la prosa d’Espriu passa, alternativament, d’un grotesc esperpèntic a un lirisme estetitzant (segurament sota la influència inicial dels modernistes de llengua castellana: Valle-Inclán i Miró, per exemple), i es resol en un realisme sintètic elaborat sota el mestratge lingüístic d’alguns escriptors catalans, com Víctor Català i Joaquim Ruyra. Durant la guerra civil fou mobilitzat i serví a l’auditoria de guerra, i el 1937 publicà Letizia i altres proses. L’any 1939, a la Barcelona ocupada i abans d’acabar-se el conflicte bèl·lic, escriví una obra de teatre, Antígona (editada l’any 1955 i estrenada el 1958), sobre el tema de la guerra fratricida i la compassió per als vençuts.

Espriu, que havia començat a escriure poesia abans de la guerra, no publicà el seu primer volum de poemes fins el 1946: Cementiri de Sinera, elegia d’una gran sobrietat formal. Amb aquest llibre i amb l’obra teatral Primera història d’Esther (editada l’any 1948 i estrenada el 1957) —d’original creativitat lingüística— començà la seva popularitat de la postguerra, que anà creixent en publicar-se la resta de la seva obra, a partir d’aleshores essencialment poètica. En Les cançons d’Ariadna (1949) recollí una sèrie de poemes de diverses èpoques on contrastaven la sàtira i l’esperpent amb l’elegia i la lírica i on apareixien ja alguns dels temes mitològics que hom trobaria en obres posteriors. Els quatre llibres poètics que seguiren —Les hores, Mrs. Death (1952), El caminant i el mur (1954) i Final del laberint (1955)— componen, juntament amb Cementiri de Sinera, una unitat formal determinada, d’una banda, per l’estructura simètrica del nombre de poemes que figuren a cada volum i, de l’altra, pel rigorós desenvolupament d’un procés espiritual molt complex, que culmina, en el darrer llibre del cicle, en una experiència de tipus místic. La pell de brau (1960) significà la consagració popular d’Espriu en assolir un gran èxit de públic: l’autor plantejava el drama històric de Sepharad (Espanya) en poemes d’elevada ressonància espiritual, moral i política. D’aquesta obra es feren diverses representacions, amb muntatge teatral de Ricard Salvat, el qual compongué, també, sobre texts d’Espriu de diversa procedència, Ronda de mort a Sinera (1966), obra d’una àmplia audiència teatral. Llibre de Sinera (1963), un dels seus llibres més hermètics, enllaça temes de les dues obres anteriors i torna a circumscriure l’àmbit civil de la seva poesia a la «petita pàtria» mitificada en «Sinera», mot fonèticament format confegint, al revés, les lletres que componen el nom d’«Arenys». A Setmana Santa (1971), a través de les imatges de la processó ritual, l’autor presenta el mite de la Passió des d’una perspectiva metafísica. La bibliografia d’Espriu té encara dos reculls més de poemes, inclosos en el primer volum de les seves Obres completes (1968) (Per al llibre de salms d’aquests vells cecs i Fragments. Versots. Intencions. Matisos), i una selecció de treballs crítics, Evocació de Rosselló-Pòrcel i altres notes (1957).

Des del 1968, amb motiu de l’aparició d’Obres Completes I. Poesia, va dedicar-se a una minuciosa revisió de tota la seva obra. En narrativa, les novel·les El doctor Rip (1931) i Laia (1932) foren gairebé reescrites de nou amb motiu de la seva reedició (1979 i 1968, respectivament). El mateix succeí amb els reculls de narracions Aspectes (1934) i Ariadna al laberint grotesc (1935), reeditats el 1981 i el 1975, respectivament. Les darreres mostres de la seva producció foren, pel que fa al teatre, Una altra Fedra si us plau… (1978), el volum de prosa Les roques i el mar, el blau (1981) i, quant a poesia, el poema D’una vella i encerclada terra (1979) i el recull Per a la bona gent (1984).

Sota el títol genèric Años de aprendizaje, s’ha traduït, en edició bilingüe, el conjunt de tota la seva obra al castellà. L’autor qualificà genèricament la seva obra de «meditació de la mort», però aquest terme és massa restrictiu per a comprendre’n la complexitat i el plantejament cultural. De fet, Espriu es proposà d’assumir la tradició literària de la humanitat en una recreació personal situada en un context geogràfic i històric concret, la Catalunya contemporània, de la qual cantà la desfeta i l’esperança. Escrita des d’una perspectiva de totalitat, l’obra d’Espriu ha pres la forma de «summa enciclopèdica», que és la de les epopeies clàssiques i la dels gran autors contemporanis: Eliot, Pound, Joyce, etc.

Potser el mèrit més important d’Espriu i, en definitiva, la seva originalitat, ha estat de saber conciliar, dins d’una mateixa obra unitària, la problemàtica espiritual, de ressonàncies metafísiques, de l’home, amb el seu destí de membre d’una col·lectivitat sotmesa a tensions socials i polítiques, les quals plantegen els grans temes de la justícia i la llibertat. Traduïda a diverses llengües, l’obra d’Espriu ha obtingut un reconeixement internacional, l’expressió del qual es pot sintetitzar en l’obtenció del premi Montaigne (1971). Fou guardonat, també, amb el premi d’Honor de les Lletres Catalanes (1972), el premi Ignasi Iglesias de la Generalitat (1978), la Medalla d’Or de la Generalitat (1980), el Premi Ciutat de Barcelona (1982) i la Medalla d’Or de la Ciutat de Barcelona (1982). Fou investit doctor honoris causa per les Universitats de Tolosa i Barcelona. L’any 1982 rebutjà la creu d’Alfons X el Savi. Pòstumament, en el marc del l’Any Espriu (2013), que commemorava el centenari del naixement del poeta, es publicà Ocnos i el parat esglai, obra en prosa que reuneix 172 articles escrits entre 1934 i 1984, a cavall entre l’autobiografia i la crònica del seu temps.