Va robar la vida que volia i ara sembla que algú la vol recuperar… L’Alvie Knightly es desperta al Ritz, però això no vol dir que la seva vida sigui un llit de roses… Primer, té la ressaca de la seva vida. Segon, la seva preciosa germana bessona ha estat trobada morta a Sicília i la policia busca l’Alvie per interrogar-la. I, per rematar-ho, el seu nou i meravellós xicot ha desaparegut amb els milions que li va robar a la Beth. Però no sap a qui s’enfronta, perquè l’Alvie el perseguirà fins a Roma en una cursa frenètica on només un dels dos pot sobreviure…

Chloé Esposito

Malvada

Boja, Malvada i Perillosa - 2

ePub r1.0

Titivillus 01.07.2021

Títol original: Bad

Chloé Esposito, 2018

Traducció: Núria Parés, 2018

Disseny de portada: Coverkitchen

Editor digital: Titivillus

ePub base r2.1

Per a la Lisa.

«Meva és la venjança, jo donaré la paga merescuda».

Romans, 12:19

«Per més que això sigui follia, té una certa organització mental».

WILLIAM SHAKESPEARE
Hamlet[1]

«L’amor és la meva religió; podria morir per amor».

JOHN KEATS[2]

Exoneració

Hi ha una cosa que has de saber abans de continuar: la setmana passada va ser una bogeria. En realitat, això és quedar-me curta. Vaig gaudir del millor sexe de la meva vida. Vaig descobrir l’afició per les armes. Ara tothom es pensa que sóc la meva germana bessona (perquè ella es va morir i jo li vaig robar la identitat). Unes quantes persones la van dinyar.

Jo no diria que va ser una cosa excepcional; no sóc cap santa, la veritat. Però, vaja, fins a la setmana passada no era cap assassina. Era una persona com tu. D’acord, hi havia alguns delictes insignificants: furt, incendi premeditat, malversació de fons. Però, a part d’això, feia el mateix que fas tu: aguantar-me i anar tirant. Treballava de comercial d’anuncis classificats. Vivia en un apartament en ruïnes. No havia matat mai ningú (tot i que m’havia passat pel cap). No tenia res a veure amb la màfia. La Interpol no em buscava. Però poden canviar moltes coses en pocs dies, i suposo que aquest és el meu nou jo.

El cap encara em dóna voltes. No sé per on començar. Probablement hauria de fer-ho pel principi, però en l’únic en què puc pensar és en el final i en en Nino trencant-me el cor.

Tot va començar la setmana passada amb un accident.

No va ser culpa meva. No ben bé. Per tant, fes-me un favor: no em jutgis.

La meva germana bessona va ser el motiu pel qual vaig anar a Sicília. La Beth estava desesperada perquè hi anés. Em va pagar el bitllet d’avió i tota la pesca. Em va temptar amb la promesa de xampany a dojo i una mica de sol. En una situació normal no hi hauria pas anat. Sé millor que ningú que estar amb la meva maleïda germana, en el millor dels casos, és una tortura. Però m’acabaven d’acomiadar per mirar pàgines porno a la feina i els imbècils dels meus companys de pis em van fotre fora. Solució: o anava a Sicília o em quedava sense sostre. Per tant, vaig creure estúpidament en ella i me n’hi vaig anar.

Mala idea.

Quan vaig arribar a Taormina, vaig descobrir que la meva germana vivia en una casa magnífica, digna de la revista Condé Nast Traveller, la cosa més espectacular que et puguis tirar a la cara. Jardins paisatgístics del segle XVI, estàtues de marbre, fonts, flors. I la piscina… no t’ho pots ni imaginar. Evidentment, em vaig posar gelosa de cop. Qui no s’hi hauria posat?

I llavors hi havia el fill de la Beth, l’Ernesto. El nen que va tenir amb l’Ambrogio. Si l’haguessis vist. S’assemblava a mi. Hauria pogut ser meu. Hauria hagut de ser meu. «Ma-ma», em deia. «Ma-ma-ma».

Tot plegat era més del que podia suportar.

Em moria d’enveja.

Aleshores la Beth em va explicar el motiu pel qual m’havia convidat. No era només perquè em trobava a faltar. Ha! Com si mai m’hagués enyorat. Em va demanar a veure si podíem intercanviar els papers perquè ella pogués passar una nit fora de casa. No volia que l’Ambrogio ho sabés. Jo ja sabia que passava alguna cosa estranya. La veritat és que no ho hauria d’haver acceptat, però em va subornar amb unes sandàlies daurades de Prada, i què havia de fer? Així doncs, vaig esperar i esperar, tota vestida com la Beth, fins gairebé mitjanit. Quan finalment la Beth va tornar, vam tenir una baralla terrible.

Estàvem dretes a la vora de la piscina, i d’alguna manera —no sé com— va relliscar.

Es va clavar un cop de cap a la vora i va desaparèixer sota l’aigua.

Bombolles, i després res.

Ja ho sé.

Sé què estàs pensant.

M’hauria d’haver tirat a la piscina i salvar-la.

Però no tens ni idea de com he arribat a patir, a la vida.

O sigui que la vaig deixar morir i li vaig robar la identitat.

Li vaig robar la roba. Li vaig robar el fill. Li vaig robar el refotut marit. Li vaig robar milions i la casa. De totes maneres, hauria hagut de ser meva. L’Ambrogio no es va adonar de res (almenys al principi).

Va ser millor que guanyar a la loteria.

Tots els somnis més esbojarrats s’havien fet realitat.

Va resultar que l’Ambrogio estava ficat a la màfia i tenia alguns amics interessants. Els seus socis, en Nino i en Domenico, són sicaris de la Cosa Nostra. Ens van ajudar a enterrar el cadàver de la meva germana en un forat cavat en un bosc d’allà a prop.

Tot era de color rosa.

Tots es van pensar que el cadàver era jo.

Però el motiu pel qual la meva germana volia que intercanviéssim els papers era poder fugir de la màfia. No volia que el seu preciós fill acabés amb una bala al cap. Volia abandonar l’Ambrogio i fugir amb el seu amant, en Salvatore. Els dos enamorats havien planejat matar-me i marxar de l’illa per sempre més. La Beth va pensar que un cadàver (el «meu» cadàver) era l’única solució perquè la màfia no la perseguís. Quina. Filla. De. Puta. Quin collons de malparida. Però resulta que, a l’últim minut, en Salvatore es va negar a ajudar-la a matar-me.

Alvie: un. Beth: zero.

Ja ho veus.

Però llavors em vaig ficar al llit amb l’Ambrogio i resulta que vaig haver de fingir un orgasme. T’ho pots ben creure. Va ser com tirar una branqueta per l’Eurotúnel. Dir que tenia una «microtita» és ser molt amable. Ostres, tu, els anys que havia perdut jo fantasiejant amb l’home de la meva germana…

Va saber que era jo de seguida.

Em va perseguir tota la nit. Vaig fugir corrents per salvar la pell. Em pensava que em mataria, o sigui que em vaig avançar. Li vaig esclafar el cap amb un roc.

Un cop mort l’Ambrogio, vaig córrer cap a casa d’en Salvatore. Li vaig dir que ho havia fet en defensa pròpia, i en certa manera era veritat, més o menys. En Salvo, pensant-se que jo era la Beth, em va ajudar a desfer-me del cos de l’Ambrogio. Va caure per un penya-segat. Semblava un suïcidi.

Després em vaig ficar al llit amb en Salvatore. Noranta quilos de múscul esculpit? No podia pas deixar-me perdre l’oportunitat. Però es va adonar que no tenia la cicatriu de la cesària a la panxa, com la Beth.

M’havien tornat a enxampar.

No podia confiar en ell perquè em guardés el secret. Per tant, vaig anar a veure el soci de l’Ambrogio, en Nino, i li vaig dir que en Salvo havia matat el seu cap. En Nino era sexi. En Nino era lleial. Em va dir que l’Ambrogio era com un germà per a ell.

O sigui que va funcionar.

En Nino va liquidar en Salvatore i després també em vaig ficar al llit amb en Nino.

A veure, seré sincera amb tu.

En Nino és el millor ésser humà amb qui he dormit mai (i n’hi ha hagut uns quants). Vaig somiar a convertir-me en una assassina al costat d’en Nino. Ser la seva sòcia. La seva nòvia.

Em pensava que havia trobat l’amor de la meva vida.

Vam fer un pla per treballar junts i aconseguir una fortuna. Vam decidir vendre un Caravaggio, una obra d’art de valor incalculable que tenia l’Ambrogio. El comprador era un capellà poc de fiar que treballava per a la màfia siciliana. I resulta que el malparit va dir que el quadre era fals. Que no ens pensava donar els calés.

O sigui que també el vaig matar.

Vam fugir a Londres amb el Lambo de l’Ambrogio, amb dos milions d’euros a dins d’una maleta.

No m’agrada gens haver-te de confessar que en Nino va ser un error.

Quan vam arribar al Ritz, va robar el cotxe. I va robar la maleïda maleta.

Ja sé que potser no tornaré a veure mai més en Nino. Però si el veig, et prometo que sabrà qui sóc.

AHIR

Diumenge, 30 d’agost del 2015
La Toscana, Itàlia

Miro la carretera a través del vidre tintat de color rosa. L’asfalt fa una mena de miratge amb l’escalfor: un riu fos de mercuri. Sembla que estiguem navegant, no conduint. El cel és infinit i d’un blau intensíssim, tan blau com els ulls de Damian Lewis o com el color de l’equip de rugbi italià. No he vist mai un cel tan blau com aquest, excepte a les pel·lícules. Les oliveres, les muntanyes, l’impressionant paisatge de la Toscana, tot resplendent com si fos un quadre pintat a l’oli acabat de sortir del tub.

El cuir calent del seient se m’enganxa a la pell. Aquests shorts diminuts de Balenciaga amb prou feines em tapen el cul. Una gota de suor em baixa pel coll i se m’esmuny entre els pits. Bec un glop de prosecco calent. Devem estar a quaranta graus.

—En vols una mica? —pregunto. Passo l’ampolla a en Nino.

Ell branda el cap.

—Niente.

Agafo el volant amb força i m’examino les ungles raspades. Necessito una manicura. El pintaungles rosa clar s’ha escrostonat i la sang seca de sota les puntes s’ha tornat d’un color d’òxid fastigós. L’anellàs de diamants de la meva germana brilla amb una resplendor encegadora.

A la ràdio sona TayTay. «Out of the Woods». M’encanta aquesta cançó. Apujo el volum i em poso a cantar. El baix sembla sexe pur. Miro el meu reflex al retrovisor. Quedo bé amb aquestes ulleres de sol Gucci de la Beth. Em queda bé la seva roba. Em queda bé la seva vida.

En Nino em passa un cigarret i faig una pipada.

Ara anem tan ràpid que no naveguem, volem, anem a més de cent vuitanta. Miro com es mou l’agulla del velocímetre, més ràpid, més ràpid. AIXÒ ÉS VIDA, COLLONS.

Toco la botzina només perquè em ve de gust.

—Para d’una puta vegada, Betta.

Betta, Betta, sempre la maleïda Betta.

Ja començo a estar cansada de ser la meva germana, però en Nino es pensa que sóc la vídua del seu cap. Si li dic que sóc la seva germana bessona, ho arrisco tot. Arrisco la meva vida. Podria començar-me a fer preguntes incòmodes, com ara si tinc res a veure amb l’assassinat de l’Ambrogio. Val més continuar sent la Betta. Val més continuar fingint.

«Oh, quina embullada teranyina que teixim, quan ens acostumem a mentir».[3]

Sóc una vídua negra de bona fe.

Ens dirigim cap al nord de la Toscana, en direcció als llacs de la frontera suïssa. Després la Provença, Borgonya, Picardia i, finalment, Londres. Lluny de Taormina. Lluny de la meva germana. Lluny de la policia i d’un munt de cadàvers. Lluny de la culpa. De la por. De les nits sense dormir. De. Tanta. Mort. Estiro els braços enlaire, m’encanta aquest deliciós alleujament a les espatlles i al coll, les dolces drogues que em corren per les venes, aquest benestar que sento al cap. El regust de la coca que em baixa pel fons del nas cap a la gola. Somric a en Nino, m’humitejo els llavis entumits. Encara noto el gust del nostre últim petó: la seva llengua salada, el Marlboro Red. Sento l’olor sexi que fa d’aftershave i de suor. Sento l’olor dels diners, amagats a la vella maleta de cuir del capellà. Em ve una ràfega de plaer només de pensar-hi. Em noto tota molla…

—Saps quants calés tenim?

—Dos milions d’euros —contesta en Nino. Agafa la maleta marró desgastada de Gucci i acaricia el cuir clivellat—. Allora? Quant de temps durarà això?

—En podem aconseguir molts més —dic—. Nino, rei, som immortals. Fem un equip fantàstic, no et sembla?

Estem deixant els polis i els mafiosos enrere, tenim el futur davant nostre, viu i brillant. L’Alvie i en Nino junts per sempre, matant i follant i follant i matant.

—Ei —dic—, vols parar un moment? Tinc ganes de divertir-me una mica.

Ell assenteix.

Giro en un camí rural i aturo el motor. En Nino surt i obre la meva porta. M’ofereix una mà. Anem cap a la part del davant del cotxe i en Nino em despulla.

La galta em pica fort contra el metall calent, se’m crema amb el capó. Tinc els shorts als peus. Les mans d’en Nino als pits. Ostres, m’encanta aquest meu nòvio tan rude. Ja sé que només fa una setmana, però sembla que el conegui de tota la vida. Estiro els braços amunt i clavo les ungles a la pintura vermella brillant. El seu cos robust pressiona la meva esquena nua i suada. Li noto els batecs del cor, la barba incipient a la nuca. La pell li crema. Noto el gust de sal i de sexe.

M’envesteix, m’envesteix, m’envesteix.

—Nino, Nino, Nino —dic.

Tant de bo ell digués «Alvie».

Ens escorrem junts. Perdo el món de vista. Els nostres cossos es sacsegen i tremolen. Per un instant, no som aquí, som en un altre univers. No tinc consciència de qui sóc; en Nino i jo som una sola persona. Els francesos en diuen la petite mort, d’això, la petita mort, més o menys. Com si una part de mi s’hagués mort. Tot i que no m’havia sentit mai tan viva. Però què coi saben ells?

Després tornem a la Terra. De nou a la realitat. Però saps què? Que està molt bé. Ara mateix, m’agrada ser jo. En Nino surt de dintre meu i m’incorporo, marejada, tot em dóna voltes. Sento les seves botes que cruixen sobre la grava. Sento que sospira «Betta». M’ajupo per agafar els shorts i me’ls apujo per les cames enganxifoses. Em repenjo al Lambo i el miro mentre encén un cigarret.

—On t’havies amagat fins ara? —diu.

—T’estava esperant —responc.

M’acaricia els llavis amb els dits.

El miro als ulls.

Tot això… tot això sembla un somni. Em sento segura. Em sento desitjada per primera vegada a la vida. Ser aquí amb ell ara mateix… No m’havia sentit mai així. És gairebé massa bo per ser veritat.

DIA U

El traïdor

Capítol u

AVUI

Dilluns, 31 d’agost del 2015
Hotel Ritz, St. James, Londres

Ara mateix puc sentir la Beth:

—Alvie, per què estàs vomitant a la pica?

—Perquè estic cagant al vàter.

—Què vols dir, al mateix temps?

Sí, al mateix temps. D’això se’n diu intoxicació per alcohol. És súper excitant. Ho hauries de provar alguna vegada. Malparida.

Obro amb penes i treballs les meves feixugues parpelles, només una escletxa. Quedo encegada pel blanc brillant i resplendent de la pica de porcellana. Els torno a tancar; tanta llum fa mal. Repenjo la galta a la superfície freda i dura i trampejo les onades de nàusees com puc. Sóc una surfista superant obstacles a Hawaii, llisco per l’onatge i m’estavello en aigües braves. Ostres, no, ja hi tornem a ser. Vomito el que queda del meu àcid estomacal una vegada i una altra i una altra.

—AIXÒ T’HO FARÉ PAGAR, NINO. ÉS TOT CULPA TEVA.

Ginebra, vi, vodka, martini, pastanaga (que estrany, no n’he pas menjat, de pastanagues). El meu alè rebota entre les parets de la pica. El cap em palpita i tot em dóna voltes.

No beuré més, mai més,

aquesta vegada és de debò.

I les altres.

El meu primer haiku del dia…

Ets un geni, Alvie, no has perdut facultats. A qui li importa si a ningú no li agraden els meus poemes? Keats no va ser gens valorat en vida. La Beth sempre deia que perdia el temps, però no ho faig pas per als crítics.

Finalment em desplomo a terra. Les rajoles del lavabo s’alcen per trobar-me i em colpegen —PAM— al costat del cap.

De debò que acabo de caure del vàter?

La boca se m’omple de sang per un tall que tinc al llavi. Em sento com si estigués morta, però almenys no estic morta —menjo hamburgueses al vàter com Elvis Presley—. El cos em tremola sobre les rajoles blanques i negres. Oh, què és això? Vaja, sóc jo. Olor de suor barrejada amb desinfectant de lavabo o lleixiu perfumat. No porto res a sobre, excepte el collaret de diamants de la Beth. M’arrossego per terra com un soldat d’infanteria, ben despullada, per arribar fins a l’estora de la banyera: la meva illa desèrtica en un mar hostil. Sóc en un fantàstic lavabo de suite, tot fet de marbre i de vidre. Tot brilla. Tot és nou. Hi ha una banyera d’hidromassatge i una dutxa prou gran per a dues persones. M’estiro de panxa enlaire i observo la dutxa. M’encantaria ficar-me aquí dins, però no estic segura de poder-ho aconseguir…

Se sent un lleu brunzit quan un ambientador endollat perfuma la cambra amb una olor sintètica de magnòlia. Tot d’una, em crida l’atenció el gran televisor de pantalla plana que hi ha penjat a la paret. Agafo el comandament i l’engego. Tinc la vaga sensació que hauria de mirar les notícies, una sensació estranya a la boca de l’estómac que no té res a veure amb l’alcohol; diguem que és com un pressentiment…

Apareix una foto poc afavoridora de mi al casament de la Beth.

Poso el volum al màxim.

—Aquest matí s’ha descobert el cos d’una dona, presumptament de nacionalitat britànica, Alvina Knightly, de vint-i-cinc anys, en un bosc a prop de Taormina, Sicília. Ens n’informa el nostre corresponsal a Itàlia, Romeo D’Alba.

Merda, merda, merda,

merda, merda, merda, merda, merda.

AIXÒ ÉS UNA MERDA.

Tècnicament, segueix sent un haiku. No és Shakespeare, però tinc una ressaca considerable. No pots esperar que faci una de les meves millors obres en un moment com aquest.

Tinc els cigarrets al costat de la pica; faig un esforç i m’encenc un Marlboro. No em pensava que trobessin el seu cos, almenys tan aviat. He begut oli?

No, ells no saben pas qui és.

Un home calb amb un vestit beix s’està dret enmig de roures i castanyers, aguantant un micròfon just a sota de la papada. (Com coi s’ho va fer per aconseguir aquesta feina a la tele? Sembla un ou escocès). Fa un gest darrere seu, assenyalant una clariana del bosc amb una mà blanca i flàccida. Hi ha un forat a terra envoltat de cinta policial, un munt de terra i maons, piles de runa, fragments de ciment: la tomba de la meva germana.

—La finca no tenia el permís d’obres. L’edifici inacabat estava molt mal construït, amagat enmig dels boscos sicilians. Però ha estat una olor inusual el que ha alertat el pastor alemany de l’Antonia Ricci aquest matí. Signora Ricci, sisplau, expliqui’ns què ha passat quan ha tret el seu gos, en Lupo, a passejar.

La càmera es desplaça i mostra una dona que està dreta al costat d’en Romeo. L’Antonia és baixeta, porta un anorac i els cabells rossos són com un halo encrespat. Té la cara llarga i el nas aguilenc. S’assembla una mica al seu gos, suposo. En Lupo s’aixeca, panteixant, entremig de les seves cames, amb la llengua rosa penjant fluixa i humida, les orelles dretes i punxegudes. En Romeo planta el micròfon a la cara de l’Antonia. Se la veu realment aterrida.

—En Lupo… ha ensumat… lladrava cap a l’edifici. Estava pertorbat. He intentat estirar-lo… apartar-lo, però no es movia. És un gos molt bo.

En Lupo lladra.

—Xxt. Lupo.

Li dóna una galeta.

—Ha començat a furgar i furgar. Com si busqués alguna cosa sota l’edifici. Jo em pensava que era un topo, un… nyic-nyic?

—Un ratolí?

—Un ratolí. Jo estava espantada. Aquesta casa és strano… estranya… i després descobreixo un llarg cabell ros aquí. Aquí. Just aquí. —Assenyala el terra—. He sentit històries. De la Cosa Nostra… Per això he trucat a la policia.

En Romeo assenteix i recupera el micròfon. Llança una mirada al gos, que ara li ensuma l’entrecuix.

—No. Basta —diu l’Antonia, estirant la corretja d’en Lupo—. Mi dispiace.

—La policia ha arribat a dos quarts de vuit del matí. Han identificat aquest espai com un lloc típic de la infame màfia siciliana, la Cosa Nostra. No s’han pas sorprès de trobar un cadàver amagat en els fonaments de formigó.

La càmera mostra un pla del bosc sicilià. El gos aixeca la pota del darrere i es pixa sobre la runa.

—Lupo. No.

—El descobriment del cos de l’Alvina Knightly i el seu presumpte assassinat posen en dubte el suposat suïcidi del seu cunyat, Ambrogio Caruso, de vint-i-nou anys, que va morir fa només tres dies. La policia està investigant si, efectivament, Ambrogio Caruso també va ser assassinat. Us parla Romeo D’Alba per a BBC News, en directe des de Taormina.

«Fantàstic».

Apago el televisor amb el comandament.

Tenen el meu cos i el de l’Ambrogio. Només és qüestió de temps. Buscaran la Beth. Amb una mica de sort, només serà per interrogar-la, per veure si pot aportar una mica de llum al cas. Però la bessona de la Beth i el seu marit l’han dinyat. I si pensen que la Beth pot ser el seu assassí?

Beth. Oh, Déu meu, aquesta sóc jo.

Excepte que… Puc tornar a ser l’Alvie? Encara que oficialment l’hagi dinyat? Aiiix. Això és un desastre.

M’aixeco trontollant i surto de l’estora. La cadena del vàter sona com un tsunami. M’inclino sobre la pica, engego l’aigua freda i em remullo la cara. Em miro al mirall. Mala idea. Sembla que acabi de sortir arrossegant-me d’un cementiri, com Uma Thurman a Kill Bill 2. Tinc sang als llavis i el rímel tot escampat, els cabells esbullats i fets un fàstic. I la pell és d’una mena de to grisós. Sóc la Morticia Adams, o una morta vivent. Em fa recordar tal com estava fa una setmana a Archway.

Al·lucinant.

Increïblement fabulós.

Torno a ser a la casella número u. Sense diners. Sense feina. Sense casa. Sense nòvio. No m’hauria calgut molestar-me a anar a Sicília. Tot aquest temps i aquests esforços han sigut inútils. Set dies de feina dura. Per què coi vaig anar-hi, a Taormina? L’únic que volia eren unes vacances. Una mica de sol per posar-me morena. La Beth pràcticament em va suplicar que pugés en aquell avió, i tampoc tenia cap altra opció. Havia tocat fons. No em quedava res a Londres, només un munt de deutes i l’hàbit de les targetes rasca-rasca. L’amenaça d’herpes i de malalties de transmissió sexual. Vivia en un cau infestat d’insectes, un caldo de cultiu natural per a la sarna, mentre que la meva perfecta germana bessona s’havia casat amb el meu noi i se n’havia anat a viure a Burj al-Arab.

No, saps què et dic? Que això és la casella de sortida menys un. He fet un pas endavant i dos enrere. Ara l’«Alvie Knightly» fa malves i jo tinc els polis italians al darrere. Què he de fer? Mirar el costat positiu? Que ni tan sols existeixo? He de trobar en Nino, recuperar la pasta i desaparèixer… a Mònaco. Però com coi el trobaré si estic arruïnada?

Em pensava que la meva vida era un desastre total, però ara crec que encara és pitjor.

Em miro els ulls irritats i vermells i sospiro. Au, vinga, Alvie. Pensa. Què faria la Beyoncé? En Nino corre per aquí fora, lliure. Té el Lambo i la maleta amb els diners. Però jo sóc la Gloria Gaynor: sóc una supervivent. Això l’hi faré pagar. Me’n venjaré, com Hamlet. (Però, una noia Hamleta? Ostres, no, sona com maleta). El trobaré i el mataré. Ja ho veuràs. Si no fos perquè està tan en forma…

Travesso la sala d’estar de puntetes com si caminés per sobre de closques d’ou. Hi ha tot d’ampolles en miniatura escampades per la moqueta: Smirnoff, Glenfiddich, Jack Daniel’s, Pimm’s. Mig buides, sense tap, lamentables. Em bec 50 mil·lilitres de Bombay Sapphire, l’únic supervivent a la nevera. Em vaig polir la resta del minibar abans de perdre el coneixement ahir al vespre. L’alcohol cura la ressaca, això diuen. Però em crema les entranyes com si fos dissolvent.

Hi ha una galeta de xocolata de cortesia a la safata de les tasses de te. Un bullidor d’aigua platejat. Bossetes de Twinings. Em poso la galeta a la boca i la mastego. Sembla que alleugi una mica el gust amarg de la traïció, que endolceixi la fastigosa fetor de traïció. Et tu, Brute? És com si en Nino m’hagués apunyalat per l’esquena amb el meu propi ganivet.

Nino, oh, Nino.

Prepara’t que vinc, Nino.

Oh, Nino, cuc fastigós.

Veig el seu barret fedora negre abandonat a la butaca. L’agafo i me l’emprovo. Marlboro Red, cuir, sexe; tanco els ulls i inspiro la seva olor. Recordo la primera vegada que el vaig veure a casa de la Beth, va semblar que tot el món s’aturés de cop. En Nino conduint el monovolum amb la meva germana bessona fent malves al maleter, amb la música de Metallica retrunyint a tot drap. Els seus musculosos avantbraços plens de tatuatges. El seu cos nu. Els abdominals esculpits. La seva perfecta cigala de trenta centímetres. Arrugo el front. No, no enyoro en Nino, només la seva cigala.

Encara el veig. Vaja, li veig l’esquena, marxant amb el cotxe de l’Ambrogio, fugint de Piccadilly, i aquella brillantor vermella dels llums del darrere del Lambo. Ostres, m’encantava el Lambo. A la merda, Nino, lladre malparit. Aquell cotxe era l’amor de la meva vida.

«Si no esperes res d’algú, aleshores no quedes mai decebut…». Hauria d’haver escoltat més Sylvia Plath. M’hauria d’haver fet monja.

Em trec el barret i el tiro al sofà, i en aquell moment capto l’olor d’un ram de roses que hi ha en un gerro al costat de la porta. Com han sobreviscut a la meva bogeria nocturna? A la destrucció i la devastació pròpies d’un víking? Era com Keith Moon o Keith Richards o qualsevol altra estrella del rock arrasant l’habitació. Era un tifó, un tornado: l’huracà Alvie.

Trigaré tota una setmana a recuperar-me. Mataria per una mica de coca. O per un paracetamol.

Molt bé. Ja n’hi ha prou d’aquest rotllo. A veure, on coi és l’iPhone de la Beth? Ha de ser per aquí en algun lloc.

Busco entre les cortines de vellut vermell arrugades en una pila al costat de la paret. Canelobres, ornaments de vidre i exemplars de revistes omplen el terra de la sala d’estar. Almenys no hi ha cap tigre per aquí amagat. Ni cap nadó. Em fa l’efecte que estic rodant La ressaca, quarta part. Ostres, com m’agradaria que això fos una pel·lícula, així podria posar pausa i rebobinar. Tornaria fins al principi de tot i estrangularia aquella malparida a dins de l’úter.

Finalment, trobo el telèfon a sota la catifa. El recullo de terra i obro l’app que em vaig descarregar, la que rastreja el mòbil d’en Nino. Això va ser una jugada magistral, Alvie. Un dels millors trucs que he fet mai. Vaig agafar el telèfon d’en Nino mentre ell era a la dutxa. Com que l’acabava de fer servir, estava desbloquejat. Vaig instal·lar-hi el software, només per si de cas. Ostres, sort que ho vaig fer. D’alguna manera, sabia que no podia confiar-hi. D’alguna manera, vaig suposar que era un malparit. M’hauria pogut passar tota la nit en aquell bar de baix, bevent martinis amb vodka. Ara, podré veure la ubicació d’en Nino sempre que tingui senyal. Comprovo l’app per primera vegada avui. L’últim lloc on va aparèixer aquest indesitjable va ser en algun racó a dins de l’aeroport de Heathrow. Però d’això ja fa hores. Clico el botó de refrescar una vegada, dues, tres, quatre. Res. Això no funciona. El seu GPS no apareix.

Perfecte. S’ha acabat. Tot a la merda. No el podré atrapar mai. Aquesta app era la meva única sortida viable. Llenço la tetera a la llar de foc i tiro una tassa contra la porta. Cau a terra i es trenca en dos, com el meu estúpid cor. Com collons el trobaré, ara?

«Afanya’t a explicar-m’ho, perquè amb ales tan ràpides com les del pensament o del desig d’amor pugui venjar-me de seguida».[4]

Torno a mirar la pantalla. Podria ser dalt d’un avió, ara mateix. Potser té el telèfon en mode avió. Ho comprovaré més tard. Tot anirà bé. Relaxa’t, nena. Tranquil·litza’t.

Hi ha vuit trucades perdudes i un email nou de la meva mare al mòbil de la Beth. Clico el missatge i el llegeixo.

De: Mavis Knightly <MavisKnightly1954@yahoo.com>

Per a: Elisabeth Caruso <ElisabethKnightlyCaruso@gmail.com>

Data: 31 d’agost del 2015 9.05 h

Assumpte: On ets?

Elisabeth, reina, on coi t’has ficat? Estic molt amoïnada. Sóc aquí a Taormina amb el teu fill i la mainadera i ningú no sap res de res. La policia està escombrant tota la zona i fan preguntes sobre la teva germana. Hi ha hagut un bon enrenou des que la van trobar enterrada en aquell bosc. Jo els he explicat el que em vas dir per telèfon de l’accident, però em sembla que no s’ho han cregut…

La setmana passada vaig trucar a la mare i li vaig explicar que l’Alvie s’havia mort. Li vaig dir que era una nedadora fatal i que va caure a la piscina, borratxa. No va semblar gens sorpresa. Més aviat alleujada…

Però, vaja, ja n’hi ha prou d’aquest tema. Escolta, em sap molt de greu això de l’Ambrogio. Quin revés, pobreta meva. No em puc ni imaginar com deus estar patint. Tan bona persona que era. Un marit meravellós. Un gendre perfecte. Tan ric. Tan guapo. No oblidaré mai la visió del seu cul mentre esperava que travessessis el passadís de l’església. Ja ho he dit a la policia, és impossible que sigui un suïcidi. Un home tan guapo i tan ric com ell no es mata per qualsevol estupidesa. Els vaig ensenyar una foto vostra de la lluna de mel, una que sou en una platja prenent un daiquiri al capvespre. «L’Ambrogio Caruso», vaig dir a l’agent, «està casat amb la meva filla, la Beth. A veure, vostè se suïcidaria si aquesta fos la seva dona?». Va reconèixer que eres de bon veure. Fins i tot es va atrevir a dir que eres tan guapa com la teva mare. I he de reconèixer que no ho vaig negar. Si hagués vist el teu pare, l’Alvin, no n’hi hauria quedat cap dubte, que t’assembles a mi, per descomptat. Els agrada molt flirtejar, als italians. I la veritat, trobo que és agradable. A Sydney les dones d’una certa edat són invisibles. Però jo segueixo sent una dona. Encara tinc necessitats. I m’agraden els compliments. Perquè, escolta, després dels esforços que fa una per cuidar-se… que si pílings, que si depilacions, que si hidroteràpia de còlon. La qüestió és mantenir-se bé. Jo no penso pas anar a l’escorxador, encara.

En fi, vine aviat, reina. Aquest estrès no és gens bo per als meus nervis, i estic segura que el cortisol està interferint amb la teràpia hormonal substitutiva.

Amb tot el meu amor,

Mami xxx

PS. He provat de trucar-te al mòbil, però sembla que hi ha alguna cosa que no funciona. Tota l’estona sona i sona i al final em surt la bústia de veu. Em trucaràs, reina, quan puguis?

Elimino l’email. Brando el cap. És increïble.

Truquen a la porta.

Qui deu ser? La policia?

—Qui és? —pregunto.

Em giro cap a la finestra. Suposo que si fos necessari podria sortir per allà. Quina planta és això? Ostres, l’àtic… Genial. Molt bona pensada, Alvie. Vas en pilotes. Això és el centre de Londres. Migdia. Ningú no s’adonarà que corres pel teulat completament despullada.

—Perdoni, senyora, però el check-out era, mmm, bé, a migdia.

—Ah, d’acord. I quina hora és, ara?

—Dos quarts de dues.

Merda.

—Ja m’afanyo.

He de desaparèixer abans que vegin aquesta suite. En Nino i jo vam pagar l’habitació (ahir al vespre, en efectiu, amb un bon feix d’euros), però allò cobria l’estada, no una renovació completa de la suite. Hauré de fotre el camp d’amagat.

Però no tinc res per posar-me. En Nino va fotre el camp amb tota la meva roba a la maleta. Juntament amb els calés. Què en farà dels vestits de la meva germana? Gucci, Lanvin i Tom Ford. Sincerament, dubto que li vagin bé a ell. Ha! Vull que me’ls torni tots. I també el pòster de Channing Tatum. No em puc creure que també se l’endugués. A veure, no crec que el necessiti, ell.

Recullo el vestit brut d’ahir (el Chanel negre de la Beth) i vaig cap al lavabo per dutxar-me. Em fico sota el raig d’aigua. Canto «You Oughta Know» d’Alanis a plens pulmons. M’embolico els cabells amb un turbant, em poso un barnús i torno cap a l’habitació. M’encenc un cigarret i començo a caminar amunt i avall com un lleó tancat en una gàbia del zoo. Necessito pasta per poder anar a buscar en Nino: vols, hotels, vodka, etc. Però les meves targetes estan al límit i no puc fer servir les de la Beth sense cridar l’atenció. Què puc fer?

Dono una ullada al collaret de diamants de la Beth que brilla al voltant del meu coll. A les arracades de diamants de la Beth. Al rellotge Omega de la Beth. I encara porto posats els seus anells de casament i de compromís… Van funcionar la mar de bé la setmana passada, quan feia veure que era la meva germana bessona. Vaig enredar gairebé tothom, però ara suposo que ja no em calen.

Em pregunto quant en trauria si ho empenyorés tot.

Faré això. Ara mateix. Vinga.

Estic a punt d’obrir la porta i córrer escales avall cap a Mayfair però m’aturo de cop —amb la mà al pom de la porta—, immòbil. Què cony estic fent? Que sóc idiota? La pobra Alvie desarmada contra aquell monstre malvat d’en Nino. És un assassí professional de la màfia. Té vint anys d’experiència. Només Déu sap quantes persones ha matat. Sens dubte, més que jo. Potser més de cent. O més de mil. A veure, quines possibilitats tinc? Dec haver perdut el cap.

Deixo el pom de la porta i em desplomo a terra com un sac.

Podria haver-ho tingut tot.

Vaig estar a punt d’aconseguir-ho. Però molt a punt. La casa. El cotxe. El iot. El nen. Aquell inestimable quadre renaixentista italià. Allò era viure la vida. La dolce vita. Dos milions d’euros era tot just el principi. I ell s’ho va endur tot quan em va abandonar ahir a la nit. Unes llàgrimes calentes se m’acumulen i em rodolen galtes avall. Parpellejo, parpellejo, parpellejo per fer-les marxar.

Què és aquesta olor? Miss Dior Chérie? Que estrany, fins i tot després de la dutxa sento l’olor del perfum de la Beth: embafadora, enganxosa, dolça fins a la nàusea. Me’n dec haver posat massa.

La veu de la meva germana em xiuxiueja a cau d’orella:

—Aquesta me la pagaràs.

Què? Ets tu, Beth?

Obro els ulls i m’incorporo. Miro al meu voltant, però l’habitació està buida. No hi ha ningú més que jo.

—Em vas matar.

—No ben bé. Més o menys vas relliscar. —De debò que m’he d’escoltar això?—. Ja no ets problema meu, ara.

—Ha! No pateixis, ho seré.

—Què collons t’empatolles? M’estàs amenaçant? Ets morta. Ho vaig veure amb els meus propis ulls…

—Em venjaré.

M’aixeco de terra i em repenjo a la paret. Em baixa una suor freda per la cara i em noto la respiració superficial i agitada. Encenc tots els llums de l’habitació: l’aranya daurada i brillant, el llum de l’escriptori, el de la tauleta auxiliar. Agafo un obrecartes d’ivori.

—Aquesta me la pagaràs —diu—. Vas matar el meu marit a sang freda, vas fer matar el meu amant…

Collons, té raó. Ho vaig fer. Suposo que per això està emprenyada.

—D’acord. Un moment, un moment —dic. La «daga» em tremola a la mà. Em surt una veu dèbil i fluixa.

—Oi tant, puc esperar tant com vulguis. No tinc enlloc on anar. Em vas robar la vida, te’n recordes?

Deixa anar una riallada cruel, sense gens d’humor, com si la fes un pallasso malvat des de dintre seu. D’on coi ve aquesta veu? Em poso al mig de l’habitació i faig una volta de 360 graus. No és pas aquí, oi?

—En primer lloc, ets morta. L’has dinyat. Ho captes? Ets només una estúpida veu que tinc a dins del cap. En segon lloc, què faràs? Parlar-me? Oh, quina por!

Silenci. Res. Ni piu. Ni una rialleta. Ni un sospir. Ni un esternut.

—Beth? —On coi s’ha ficat? Vaig cap al mirall—. Beth, no fa gràcia. Ets aquí, encara?

M’hi acosto una mica més, em miro fixament als ulls. Sóc tan a prop del mirall que l’alè hi fa núvols de baf.

—Beth? Beth. BETH?

—La venjança és meva. M’hi tornaré.

—Aix. Calla, cony de zombi.

Em torno a desplomar a terra.

—Deixaràs que en Nino et tracti com un drap brut, tal com va fer l’Ambrogio. Et follen, i després t’abandonen. Mai no has sabut retenir els homes.

—No. Impossible. No ho penso permetre.

—Mira’t. Ets patètica. No ho aconseguiràs mai.

—Trobaré en Nino encara que sigui l’última cosa que faci.

Redreço una mica l’esquena i ensumo.

Veig un ram de roses, rient, provocant-me, burlant-se de mi. En Nino no m’havia comprat mai flors. De fet, no me n’havia comprat mai ningú. Veig un petit sobre blanc amagat a dins del gerro. M’aixeco d’un bot i l’agafo.

Déu meu! Són d’ell.

Què vol? Què hi diu?

Carissima Elisabetta, si em trobes, podem treballar junts.

Ja està. Cap petó. Cap «Nena, ho sento». Cap «Amor meu, he comès un error», o «Vull que tornis», o «Sóc una mala persona». Si el trobo? Si? Si? Aquí no hi ha «sis» que valguin. Sóc la seva arxienemiga. Faré molt més que trobar-lo. El mataré directament. Però què s’ha cregut? Que condescendent. No necessito treballar amb ell. Aquest torracollons ho ha espatllat tot. Es pensa que ho deixaré córrer? Es pensa que el seguiré com un caniche i deixaré que em folli? Es pensa que m’estiraré davant seu com una estora de benvinguda? No.

Sóc l’ALVINA KNIGHTLY.

Val més que es prepari, en Nino.

«D’ara endavant, o tinc els pensaments més plens de sang o no em seran res més que un entrebanc.

La revenja no ha de tenir límits».[5]

Agafo les flors en poms ben grans, les espines de les tiges se’m claven, em rasquen i em fan sortir sang. Llanço les roses a la moqueta, els pètals voleien en totes direccions, els esquitxos d’aigua surten disparats, i el dit polze em sagna. I llavors començo a saltar-hi a sobre amb les sandàlies de Prada de la Beth, amunt i avall, amunt i avall, fins que queden destrossades.

Capítol dos

Burlington Arcade, St. James, Londres

—Quant val?

—Dues-centes vint-i-sis mil lliures i noranta-vuit penics.

L’home té un accent escocès amb cantarella, com Ewan McGregor a Moulin Rouge. Les joies centellegen sobre una tela de vellut negra estesa a la taula de noguera.

—Repeteixi-m’ho, no ho he entès bé.

—Dues-centes vint-i-sis mil lliures i noranta-vuit penics.

—Collons.

—Amén.

Jo m’havia imaginat unes cinquanta o seixanta mil lliures. Setanta mil, com a màxim. Però això és increïble. És una fortuna. Potser avui és el meu dia de sort?

—Vol que l’hi escrigui en un paper?

Es treu un Mont Blanc de la butxaca i apunta la xifra en una targeta blanca. Hi afegeix un recargolat i extravagant símbol de la lliura, més gran del necessari i amb una floritura, com si s’hi estigués recreant.

Penso pressionar-lo, n’hi demanaré més. No permetré que un altre home me la foti. Ja n’he après prou amb en Nino.

—Tres-centes mil.

—Perdoni?

—Tres-centes mil i fem el tracte.

M’escupo al palmell i allargo la mà, preparada perquè l’home em faci una encaixada. El vell es grata la calba. Els pocs cabells blancs que té es veuen ressecs i crespats; s’hauria de comprar suavitzant. (Ja sé que hi ha altres coses a la vida que els cabells, però és un bon lloc per començar…). Unes volves de caspa li voleien fins a les espatlles com si fos neu el matí de Nadal. Tant de bo parés de gratar-se. Ara ja sembla una rufada. Al final podré fer un ninot de neu.

—Em temo que aquesta xifra és massa elevada, senyora. Nosaltres sempre fem uns càlculs molt i molt precisos quan portem a terme una valoració…

Bla, bla, bla.

—A veure, vostè vol els diamants? Doncs doni’m els diners. Si no, me’n vaig.

Fantàstic.

Cada vegada sóc més bona negociant. Tot és qüestió de seguretat i uns bons pebrots.

L’home em mira per sobre de les petites ulleres en forma de mitja lluna i s’inclina endavant.

—En aquest cas, senyora, li desitjo que passi un bon dia.

Plega els braços davant del pit i pica amb la sabata sobre el terra de parquet. Vaja, em sembla que vol que me’n vagi. Aquest malparit vol que posi les cartes sobre la taula.

—Bona, aquesta, Alvie —diu la Beth.

Dono una ullada a la joieria. Venen antiguitats i rellotges, agulles de pit vintage i anells de diamants. Tenen quadres a les parets i també fotos de color sèpia. Puntes victorianes. Una capsa d’ivori. Hi ha un crani humà, força curiós, amb la testa de color cru i les dents trencades. «Ai, pobre Yorick!».[6] Però no m’interessa aquest cap (excepte que sigui el d’en Nino). A més, és massa voluminós per portar-lo a sobre.

Veig un antic rellotge de cucut en una lleixa empolsinada.

—Dues-centes vint-i-sis mil lliures i noranta-vuit penics i aquell rellotge de cucut.

Assenyalo cap a la lleixa. L’home es gira per mirar. En realitat, no sé per què ho he dit, això. La veritat és que ni tan sols m’agrada. És massa ornamentat i recargolat, amb uns números romans molt empipadors i un munt de fulles estúpides enganxades pertot arreu. Està fet de fusta envernissada amb cadenes de coure i uns pèndols penjant. Al capdamunt, hi ha una petita porta perquè el cucut tregui el cap. Sembla ben bé el típic objecte que hauria comprat la meva àvia en un viatge a Schwarzwald el 1928.

—Tracte fet —contesta l’home—. Li transferiré els diners ara mateix, directament al seu compte corrent.

Dono les joies de l’Elizabeth a l’home i li clavo un cop a l’espatlla.

—No, ho necessito en efectiu.

S’alça un núvol de caspa de la seva jaqueta. Em frego la mà en el vestit.

Al cap d’una estona, l’home torna almenys amb una dotzena de feixos de bitllets. Els compto un per un. La suma està bé, fins a l’últim penic. Obro el rellotge i hi entaforo els diners a dintre. Encenc un cigarret de celebració. Iuhu! Iuhu! No m’ho puc creure. Dues-centes vint-i-sis mil lliures i noranta-buit penics per a mi sola. Amb un somriure radiant, surto de la botiga d’empenyorament cap a Burlington Arcade. Pràcticament passo de llarg de les botigues. Oh, mira quin braçalet més maco…

Però ara no és hora de comprar.

No, necessito aquests diners per buscar en Nino, el vodka, els vols d’avió. Etc. Etc.

He de trobar en Nino i la resta dels calés. Dos-cents mil bitllets no estan gens malament, però no fan justícia. Són només un començament. A qui li importa l’estúpida casa de la Beth? I què si la vaig cremar? Me’n compraré una altra. I també aconseguiré un altre cotxe clàssic.

Marxo ràpidament del centre comercial i em dirigeixo a Piccadilly. Fum de cotxe i olor de cafè quan m’acosto al Caffè Nero. L’olor de cafeïna em recorda en Nino. Li agradava el cafè fort i sol. Sense llet. Sense sucre. (No entenc com se’l podia beure). Em ve una onada de records i tanco els ulls. Gairebé noto el gust d’ell, el cafè amargant als seus llavis. El tabac. L’olor de cuir gastat. El bigoti en forma de ferradura que em rascava la pell.

No. No. Se n’ha anat. S’ha esfumat. Sacsejo el cap per treure’m la seva imatge del cervell. Ho juro per Déu: renuncio als homes. Ja n’he tingut prou. A partir d’ara seré una verge renovada. (Mmm, és possible això? Em tornarà a créixer l’himen? Seré tan estreta com el coll d’una ampolla).

Torno a donar una ullada a l’app de l’iPhone, però segueix indicant l’aeroport. Ara que tinc uns quants diners, ja puc començar-me a moure.

—TAAAAAXIIIIIIIII! —crido, agitant el braç.

Apa. Fes-te fotre, Nino. Per mi ja ets mort. Puc assaborir els diners —i els trossets de xocolata que se m’han quedat enganxats a les dents de les galetes de cortesia que m’he menjat al Ritz.

Capítol tres

Aeroport de Heathrow, Londres

Planto la copa a la barra i examino la multitud. En Nino podria ser a qualsevol lloc, a hores d’ara: Bali, Fiji, Mississipí… O, encara pitjor, podria ser aquí. Podria estar amagat entre la gentada, mirant com m’entrompo amb xampany. Esperant que vagi ben trompa per poder fer el seu moviment assassí. Aprimo els ulls i escodrinyo les hordes de turistes realment mal vestits. Ningú no em mira. Ningú no es fixa en mi.

El cambrer em serveix una mica més de beguda escumosa. En prenc un bon glop i m’estremeixo. És freda i borbollejant, amb el punt just d’amargor. El líquid daurat i pàl·lid es sacseja dins de la copa alta de vidre. Observo com pugen les bombolles. Quantes copes porto? Hauria de ser l’última que em prenc. He de mantenir el cap clar. He d’estar ben desperta.

Trec l’iPhone de la Beth del bolso i refresco l’app de rastreig unes quantes vegades. Però res, continua dient el mateix. Ha estat a l’aeroport de Heathrow, just aquí a la Terminal 5. Però d’això ja fa hores. Ostres, per què no ha canviat, això? Merda de tecnologia odiosa. No ens hem entès mai bé. Els rellotges s’aturen amb la meva presència com si tingués alguna mena de camp magnètic que interfereix amb els mecanismes. Estic segura que aquesta estúpida app no funciona. Ja està. En Nino s’ha esfumat. S’ha acabat…

Llenço el mòbil sobre la barra i m’acabo la resta de xampany.

—Per què tots els homes em deixen? —pregunto a ningú en concret.

—Perquè ets una psicòpata? —suggereix la Beth.

—Sí, i tant, genial. M’ajudes molt.

—A veure, en Nino no és pas el primer. Hi va haver l’Alex, l’Ahmed, en Simon, en Richard, en Michael… vols que continuï? Bradley, Jamie, Stewart, Hamish, Norman, Humphrey, George, John, Paul, Mark, Clark, Madhav, Mohammed i Daniel i Patrick… Però saps què? Tot va començar amb el pare. Et va abandonar quan tenies un any.

—Au, calla, Beth. Descansa una estona. A més, el pare també et va abandonar a tu.

Però té raó; el pare va ser el primer d’abandonar-me. No podia suportar-me. Només va aguantar dotze breus mesos abans de marxar per sempre més. En Nino ha aguantat menys d’una setmana. Suposo que vaig empitjorant.

Obro YouTube al mòbil i busco «autodefensa». La primera entrada és «Cinc moviments perfectes d’autodefensa». Aparentment estar «fort» ara és sinònim d’estar «prim»: #GirlsWhoLift. Penso entrenar-me per tenir un cul com el de la Hilary Swank. Em posaré tan musculosa com en Rich Froning. He d’estar preparada per lluitar. En Nino podria atacar en qualsevol moment. Hauré d’aprendre alguns moviments assassins, una mica de judo o jujitsu. El tio de la pantalla fa una demostració de què has de fer si un sicilià malparit mentider t’ataca. Ensenya com reaccionar a un cop de puny o de cap, a un cop de genoll a l’entrecuix. Em miro el vídeo un munt de vegades, intentant aprendre’m els moviments de memòria. L’home no para de dir «Moviments simples», i «És molt fàcil». I una merda. Va massa ràpid i no el puc seguir. Hauré de practicar-ho per aprendre’n.

Ping.

Què ha sigut això?

L’app fa pampallugues amb una nova notificació. Clico la icona i m’acosto al mòbil per poder-la llegir. No ho veig gaire bé perquè tinc la vista emboirada, però sembla que digui Bucarest, Romania. Sí. Ja el tinc. És allà. Si aquell malparit és a Romania, és allà on me n’he d’anar. Vinga, tu pots, Alvie. Ets la Dona Fantàstica. Ets un cavaller jedi.

«Atura’t, cor, atura’t! Vosaltres, músculs meus, no us afebliu, i mantingueu-me fort».[7]

Per descomptat, estic preparada.

Mmm, Romania. Una opció interessant. Em pregunto per què ha anat precisament allà, en Nino.

He d’anar a reservar un vol.

I he de pagar. Quant val? A qui li importa? Ara sóc rica, m’ho puc permetre. El xampany és un dels elements essencials a la vida, com les Pop-Tarts, les Pringles o la Coca-Cola.

Tan bon punt pujo a l’avió, em començo a penedir d’haver reaccionat tan ràpid. Què faré si el trobo? No he practicat l’autodefensa. No tinc cap pla.

Em clavo un cop de cap ben fort contra el respatller del davant.

No serveix de res.

L’estúpida safata plegable de plàstic em cau a la falda. La torno a plegar: pam.

—Està bé, senyora?

L’hostessa de vol fa veu de matrona: estricta, severa, res de tonteries.

—No.

Cucut. Cucut.

—Hòstia santa. —Si no és la Beth, és aquest estúpid cucut.

—Ei, calma’t una mica —diu algú altre. És el tio que està assegut al seient del meu davant.

—Què passa, maco? —contesto—. Que potser et vols unir al club de les altures?

Fa una ganyota i es gira endavant.

Dono una ullada al passadís. L’hostessa sembla afligida. Amoïnada. Mira la gent de la meva fila de seients amb el front arrugat de preocupació.

—Senyora? —repeteix.

Mou el cap amb el seu petit monyo brillant, els llavis de color mandarina són una línia prima i tensa. Porta un mocadoret de coll blau marí i una camisa de cotó blanca ben emmidonada. Té una cintura de vespa. Llegeixo la seva placa identificativa: «Gertrude».

—Quan collons aterrarem a Romania? —Això no ho puc aguantar gaire estona més.

Repenjo la galta al respatller del meu seient i ensumo el coixí; fa olor de cabells d’altra gent.

—Aterrarem a Bucarest d’aquí a tres hores, senyora. Tot just acabem d’enlairar-nos.

—Em pot portar una mica més de vi? —pregunto.

—Crec que ja n’ha pres prou. No n’hi puc servir més.

Poso els ulls en blanc. Alço la veu.

—Que ja n’he pres prou? Que em pren el pèl o què? M’he pres una minúscula i diminuta ampolleta de pixats de chardonnay que amb prou feines es podia beure. —No compto el que m’he begut a l’aeroport, allò era en una zona horària diferent.

Em reclino al seient i tanco els ulls. Ara està tot en silenci. No hi ha ningú al meu voltant. (El passatger del meu costat s’ha aixecat i se n’ha anat a seure en un altre lloc. No sé per què). Només vull dormir. Estic tipa d’aquesta merda. Si m’adormo, no hi hauré de pensar. Segur que somiar és millor que això. Perquè això és un malson.

Les bombolles pugen cap a la superfície de l’aigua. La piscina no té fons i és negra. El seu cos s’enfonsa, de color blanc brillant sota la llum de la lluna, pàl·lid com un fantasma. Fa una nit molt fosca. Les estrelles han desaparegut i la lluna s’ha amagat rere un arbre. Un silenci espès i opac ens engoleix com un núvol. Busco la seva cara en la foscor.

Pop.

Pop.

Pop.

Pop.

Ja no hi ha bombolles.

És morta.

M’inclino a la vora. Miro, però no hi ha res. El cos de la Beth ha desaparegut. S’ha esfumat. Escodrinyo l’abisme. Dues llums brillants parpellegen. Són els ulls? Impossible. Què collons és? Què està passant? Els seus braços surten de l’aigua directes cap a mi. Són llargs i blancs i infinits, com anguiles o espaguetis bullits. M’agafa pel coll amb les mans. No puc respirar. M’estic ofegant. Em pressiona fort amb els dits. M’estira cap avall. Els peus em rellisquen i caic a l’aigua. El líquid em cobreix. Panteixo i panteixo buscant l’aire.

No veig res, i tot d’una dues bombetes parpellegen, brillants. La cara de la Beth ja no és la de la Beth, sinó la d’un pallasso.

—Qui ets? —pregunto.

—Sóc el Senyor Bombolles —diu la Beth.

Malparida, sap que tinc fòbia als pallassos.

L’aigua em xucla cap avall com un vòrtex. No paro de donar voltes i voltes. L’únic que veig és el pallasso. El nas vermell i rodó, els ulls grocs. Té tot de sang vermella escampada pels llavis.

La Beth es posa a riure. I les rialles es converteixen en un crit. Però sóc jo la que està cridant.

DIA DOS

El lladre

FA DEU ANYS

Dissabte, 7 de maig del 2005
Lower Slaughter, Gloucestershire

La Beth truca fort a la porta del lavabo.

—Alvie? Que ja tornes a vomitar?

—No.

Estiro la cadena.

Torna a trucar.

—Deixa’m entrar.

—Fot el camp.

—Estic amoïnada.

Poso els ulls en blanc.

—D’acord, ja surto.

Germana estúpida. Mocosa xafardera. Només perquè li han posat ferros i perquè té uns sostenidors esportius, ja es pensa que mana, que és tota una adulta.

M’esbandeixo la boca. Escupo. És un col·lutori de menta extra forta. Em pica a la llengua.

M’eixugo la cara amb la tovallola i m’examino al mirall. Dos granets nous. Cap senyal de vòmit. Obro el baldó. Comença l’espectacle.

La Beth entra d’una revolada i tanca la porta darrere seu.

—Seu —m’ordena.

Arrugo el front. Fa cara d’estar molt preocupada, com si realment li importés una merda.

Assenyala el vàter.

—Seu, sisplau.

Tanco la tapa i m’assec sobre la superfície de plàstic freda. Genial. Ja hi tornem…

—Alvie —diu.

—Abans que comencis, no estava vomitant.

Plego els braços davant del pit i redreço l’esquena. No n’hi ha cap rastre; està tot net.

L’Elizabeth alça una cella perfecta, agafa l’ambien-tador de lavanda i comença a tirar esprai per tot el lavabo. Em cauen gotes minúscules a la cara. Els productes químics em fan ofegar. Quan acaba, es posa de puntetes i obre la petita finestra. Entra una alenada d’aire fresc.

—Molt bé, ja ho he entès.

—Alvie —diu, amb aquell to de veu queixós—. He trobat tres tubs buits de Pringles i cinc paquets de Pop-Tarts de maduixa a les escombraries.

—I què?

—Ahir era dia de recollida.

—I?

—Doncs que t’ho has menjat tot avui.

Merda, té raó. És com una mena d’espia. Hauria de treballar al Servei d’Intel·ligència.

—I per què he d’haver sigut jo? Potser la mare també n’ha menjat.

—Ets l’única a qui li agrada el formatge amb ceba.

La Beth m’aguanta la mirada. Li puc llegir els pensaments. Es creu que em té ben controlada.

—Escolta, hi ha un nom per a això que tens.

—Ah, sí? Doncs mira, també hi ha un nom per al que fas tu… —replico.

—Alvie, es diu bulímia. I no fa gràcia.

—No és la teva vida. És la meva —dic.

—Què significa això? —Em mira i inclina el cap. Es mossega el llavi, amoïnada—. Alvie, sisplau, has de parar. Ho dic de debò. Aquesta malaltia et podria matar.

Repenjo el cap a les rajoles blanques i fredes de la paret del lavabo.

Si m’estic aquí asseguda i quieta, potser se n’anirà?

—Per què no em deixes ajudar-te? —diu—. Sóc la teva germana. T’estimo. Ahir vaig parlar amb la teva tutora a l’escola…

—Què collons dius? —Però com s’hi atreveix? Com ha sigut capaç de fer-ho? Parlar a la meva esquena amb aquella quatre ulls de la Lorraine?

—Ho havia de fer, Alvie. Estàs molt prima. —Em mira de dalt a baix—. No sé què he de fer.

Però què s’empatolla? Si ella està més prima que jo.

—I què et fa pensar que has de fer alguna cosa? Per què no et cuides de les teves maleïdes coses?

—Escolta, això és absurd. Et sento després de cada àpat. És molt desagradable.

—Perdona’m si t’he ofès. No és culpa meva que el menjar de la mare sigui una merda.

—Et vaig seguir a l’escola —diu—. Allà fas el mateix.

—És que el menjar de l’escola encara és pitjor —dic, mirant el terra.

La veu de la Beth canvia. És més suau. Més calmada.

—Això no canviarà res, saps?

Alço el cap amb un moviment brusc. Me la quedo mirant. Porta una samarreta nova de color rosa brillant que posa «90% ÀNGEL». He d’anar de seguida a comprar-me’n una que digui «90% DIMONI».

—Què no canviarà què, exactament? —li etzibo.

—Vomitar… Estar tan prima… La mare no t’estimarà pas més per això. I el pare no tornarà.

La sang em puja a les galtes. Això ha sigut cruel. Un cop baix. Com s’atreveix a parlar del pare d’aquesta manera? Quin dret hi té? Aquest tema traspassa els límits. És una norma tàcita entre nosaltres: mai, mai no parlem del pare. Em vénen ganes de clavar-li un cop de puny. O potser podria agafar la tapa del vàter i esclafar-li aquest bonic cap.

Penso en la foto que tinc amagada dins del meu moneder Promark; és l’única imatge que tinc del pare. La vaig pispar de l’àlbum de casament de la mare. Ella no se’n va adonar, que hi faltava. Està rebregada i gastada per la part dels plecs. Però almenys li veig la cara cada vegada que la trec. La miro i m’imagino com hauria sigut de diferent la nostra vida si el pare s’hagués quedat aquí en comptes de fugir. Jo no tenia ni un any, i de cop i volta, puf, es va esfumar, com Houdini. Va desaparèixer de la faç de la Terra sense deixar cap rastre ni cap adreça d’email. L’única prova que demostra que va existir sóc jo (i la meva germana), el meu estúpid nom i aquella fotografia descolorida.

La mare em va dir una vegada que se n’havia anat a San Francisco, per treballar de comptable o alguna cosa així, però sé que no és veritat. La mare s’ho va inventar tot. He investigat San Francisco de dalt a baix. No el lloc físic (no he estat mai a Amèrica). Vaig fer una recerca per internet. Tothom és a la xarxa, avui dia. Tots existim allà dins, en l’èter. No hi ha cap Alvin Knightly a San Francisco, ni enlloc de Califòrnia. Vaig comprovar-ho i recomprovar-ho cada dos mesos, per si de cas apareixia en algun equip de bitlles o com a treballador d’alguna empresa, a Linkedin o en algun compte de pòquer, però res.

Però no em vaig rendir. Vaig ampliar la recerca a altres països, vaig fer de Lisbeth Salander. Alvin Knightly és un nom inusual, per tant, si buscava bé, segur que al final el trobaria, oi? Vaig trucar al Col·legi Oficial de Comptables, però no n’havien sentit a parlar mai, d’ell. Vaig pensar en la possibilitat de contractar un detectiu, però no m’ho podia permetre.

Finalment, vaig arribar a la penosa conclusió que no hi havia cap estúpid Alvin Knightly en tot el maleït món. Excepte (i sé que això és una possibilitat remota) que s’hagués canviat el nom pel d’Alvin Knightley. (En vaig trobar un que es deia així el 2003, però és molt poc probable que fos el pare, la veritat, perquè el tio era negre). L’he estat buscant des que tenia onze anys, quan vaig tenir accés a un ordinador, i no he trobat mai cap rastre del meu pare. Però no sóc imbècil. Sé què significa. Això vol dir que és mort. O bé que, si ha desaparegut del mapa, ho ha fet a consciència. Perquè això és una cosa que requereix astúcia. Planificació. Ho has de fer expressament. Has de voler desaparèixer. Una vegada em va passar pel cap que potser era un espia, com els d’Austin Powers o John le Carré (cosa que explicaria d’on li ve aquesta vena a la Beth: Miss Inquisició Espanyola), i que potser el govern li havia canviat el nom per un codi, com l’agent 007. Però després vaig pensar: «No siguis idiota». Això és la vida real, no una pel·lícula. Ell no és Jason Bourne; és un comptable.

La Beth allarga la mà per tocar-me el braç, i em trenca la línia de pensaments.

—NO T’ATREVEIXIS A TOCAR-ME.

M’aixeco d’un salt i obro el baldó, però el metall s’encalla. Em pinça la pell. El forço per poder obrir i després tanco amb un cop de porta. Baixo corrents els quinze esglaons.

La meva germana em crida des de dalt.

—Alvie. Ho sento. Torna, sisplau.

Vés a la merda, imbècil.

Massa tard.

Capítol quatre

AVUI

Dimarts, 1 de setembre del 2015
Aeroport internacional Henri Coanda
Bucarest, Romania

—Desperti’s, senyora, ja hem arribat.

—No, no.

El pallasso. On és el pallasso? El seient està mullat allà on m’ha caigut una mica de saliva i ha format un bassalet. Noto que una mà em sacseja l’espatlla.

—Aix, deixa’m estar! —dic.

—Perdoni, però s’ha d’aixecar. Ja ha marxat tothom de l’avió.

—Avió? Quin avió?

Obro els ulls. Coi, és aquella hostessa repel·lent, la Guinevere, o Geraldine, o alguna cosa així. I això és un avió.

—On som? —Intento redreçar-me.

—A l’aeroport Henri Coanda. Acabem d’aterrar a Bucarest.

Em frego els ulls amb les dues mans. Necessito dormir una estona més. Em giro sobre el seient i m’arrauleixo de costat.

—Cinc minuts més —dic.

—Senyora? Senyora?

—No me’n vull anar. Deixi’m en pau —dic.

—Vol que li faci portar un vehicle de mobilitat?

—No. Sí. D’acord. Com vulgui.

Desapareix i deixa només el rastre d’una olor massa forta d’ilang-ilang per un excés de perfum. Tot està en silenci, a part del brunzit de l’aire condicionat. No hi ha ningú més. M’enfonso en el material sintètic del seient. Quina merda. Sóc molt lluny de casa, sigui on sigui, i l’únic que vull fer és dormir. Però ara que ja hem aterrat ja puc engegar el telèfon (sense arriscar-me a una mort gairebé segura). He de comprovar on és en Nino. Agafo el mòbil de la petita butxaca de reixa de la part posterior del seient del meu davant. Comprovo la pantalla. Ubicació actual: «Bucarest, Romania. Aeroport internacional Henri Coanda».

Em poso tensa de cop.

És aquí.

—Ja està. Ja tenim el vehicle de mobilitat.

Alço la vista i veig l’hostessa acompanyada de dos auxiliars de vol. Vénen fins a la meva fila de seients i donen una ullada. M’examinen cautelosament, com si fos un suricata fugit del zoo de Londres, traient escuma per la boca i molt probablement amb la ràbia.

—Estàs a punt, reina? —pregunta un dels auxiliars—. Ara t’aixecarem i et posarem al vehicle.

—Un, dos, tres, amunt!

Vinga, som-hi.

Bip.

Bip.

Bip.

El vehicle de mobilitat avança a poc a poc, el llum taronja de la part superior parpelleja. Passem pel control de passaport i ens dirigim cap a «Arribades». Tanco els ulls i repenjo el cap a la freda barra de metall blanc. Tinc el cap emboirat pel vi.

Cucut.

Cucut.

Cucut.

Calla, ocellot.

Aire fresc. Això és el que necessito. Alguna cosa que m’espavili una mica. Veig un rètol verd que indica la «Sortida», agafo el bolso i salto del vehicle.

—Bé, doncs, me’n vaig. Adéu —dic.

L’home baixet que condueix el vehicle porta un audiòfon que crec que no funciona. O potser és que no em sent amb el soroll del motor d’aquest estri. Camino cap a la doble porta i s’obre lliscant a banda i banda. Surto a fora tentinejant.

És negra nit i fa un aire fresc. No hi ha núvols, i la lluna i les estrelles es veuen brillants i ben perfilades, com si algú les hagués resseguit amb un retolador. Miro als dos costats del carrer silenciós. No hi ha ningú, només jo. Ostres, no estic gens en condicions de veure en Nino. Ara mateix, em tombaria en un parell de segons. No em puc esperar aquí, qualsevol em pot veure. Sé que és per aquí en algun lloc… rondant com un ratpenat. Agafo un carrer lateral, apresso el pas, deixo els llums de l’aeroport darrere meu. Sóc en una àrea residencial dels afores de la ciutat. L’alè se’m condensa formant un núvol. M’abraço a mi mateixa per escalfar-me. Déu meu, fot un fred que pela. Porto el minivestit lleuger de la meva germana, sense mitjons ni roba interior. Segurament a la Beth li quedava fantàstic. Sempre havia estat més prima que jo.

Ara buscaré un taxi. Aniré a un hotel. M’he d’organitzar bé per a demà. Sí. Exacte, això és el que faré. Necessito una arma. Un pla. Una estratègia. M’he de calmar i recuperar l’aplom.

Algú m’estira el bolso.

—Ei. No. Què…?

Coi, algú m’ha robat el bolso.

El mòbil.

Els diners.

El rellotge de cucut.

M’aturo en sec i miro al meu voltant. Què ha passat? Qui era? La figura fosca d’un home gira la cantonada i els seus passos s’esvaeixen. Em puja una mena de mareig de l’estómac. L’adrenalina se m’acumula al cap. Merda. Era en Nino?

—Ei! —crido.

No s’escaparà pas.

Surto esperitada darrere el lladre.

Una boira pixanera que no arriba a ser un plugim omple l’aire d’un gris sinistre. Unes gotes minúscules em glacen la pell. Tant de bo portés més roba a sobre. L’aire fred de la nit em colpeja els braços i les cames, i una esgarrifança em recorre la columna. Tombo en un carreró lúgubre. Segur que és aquí? Un parell de fanals projecten ombres allargades. El paviment està humit i relliscós. Els contenidors estan plens fins a dalt i hi ha bosses d’escombraries escampades pertot el voltant. Sento pudor de putrefacció. D’alguna cosa morta. Un ocell? Una rata? Un gat que només té mitja cua miola i fuig quan em veu que m’hi acosto. Es fica a dins d’un contenidor rovellat.

—Nino? Ets tu? —pregunto, però tot està en silenci. Només sento un xiuxiueig.

L’aigua freda i bruta d’un bassal m’esquitxa els peus i les cames. Oh, quin fàstic. I a sobre de les meves sandàlies Prada. Aquest lloc em recorda Archway.

Llavors és quan el veig, un tros enllà, i em noto de cop una suor freda a la pell. Els seus passos ressonen a les parets.

—Ei, tu. Torna. Vine aquí!

Va tot vestit de negre i el veig d’esquena. Una silueta fosca com una aranya gegant. Es gira i se’m talla la respiració. Per un instant em penso que és en Nino, però és només la foscor que m’enganya. La por que m’assetja el subconscient. M’imagino coses que no són. Em fixo bé en la seva cara, blanca com una màscara, inhumana, gairebé demoníaca. Em mira fixament amb uns ulls malèvols. Per què em mira així?

—Torna’m el bolso —crido, enmig de la foscor. Intento semblar dura, però a qui vull enganyar? Em surt un fil de veu agut, estic tremolant com una fulla.

L’home es posa a córrer de nou.

Surto esperitada darrere d’ell, però les estúpides sabates m’enceten la pell; tinc els peus plens de butllofes i em fan un mal de por. Les cuixes em cremen. Au, vinga, Alvie. Tu pots. És un tio qualsevol, no és l’Usain Bolt. M’hi estic acostant: tres metres, dos metres, un metre. Merda. I si resulta que té una arma? I si té una pistola? Hòstia, però ara ja sóc aquí. És massa tard. Salto sobre el meu bolso i l’agafo d’una estrebada.

—Ei, fill de puta, que això és un Hermès.

Els meus dits s’aferren a la pell. El bolso sol ja val una fortuna. L’home estira una mà bruta. Té les ungles menjades. Una cicatriu al costat del polze. Tot va a càmera súper lenta. M’estira el braç amb força per fer-me apartar.

—Aix. Deixa’m estar. Que aquest vestit és Chanel.

El bolso s’estavella contra el terra.

M’ha trencat el rellotge de cucut?

Ens peguem l’un a l’altre. Em llanço sobre el bolso al mateix moment que ell m’envesteix amb el seu cos pudent. Trontollo, xoco contra la paret i els maons aspres em fan una ferida al braç. Noto la sang calenta que em baixa fins al canell. Això l’hi faré pagar. I tant que sí. Sento la seva respiració, forta, rasposa. El seu alè a l’orella. Un cop sobtat.

No.

A la cara no.

El món es torna negre més enllà de l’home.

L’únic que veig són aquells ulls…

Em pren el bolso i m’espavilo de cop. Au, vinga, Alvie, tens feina per fer.

—Que no t’ho ha ensenyat mai, la teva mare? A les noies no se les pega.

M’agafo a la nansa del bolso. Això és com el joc d’estirar la corda. I juro per Déu que si me’l trenca…

Llavors, es gira de cop i em planta contra la paret. La seva mà aspra m’estreny el coll.

—Ciao, Elisabetta —diu.

Sap qui sóc? És a dir, qui faig veure que sóc? Però com pot ser? Que treballa amb en Nino? Aquella app deia que era per aquí a prop. Miro amunt i avall del carrer. Els seus dits em pressionen cada cop més fort. No puc respirar. Intento cridar però no em surt cap so. M’aguanta les mans per sobre el cap. Forcejo, però és més fort que jo. Em ve una nàusea. Els pulmons em cremen. Em retorço per deslliurar-me, però m’agafa molt fort. Merda. Collons. Sóc aquí, clavada.

—Ha, ha. Et matarà —diu la Beth.

Li clavo el taló al peu amb totes les meves forces. Quinze centímetres d’agulla de Prada. Crida. Afluixa la mà. Ara és la meva. Està distret.

Li enclasto el cap contra la paret. Les mans em tremolen, però tinc bona punteria. El crani de l’home fa una mena de soroll sec, com un martell picant una roca. Un cop sord, però agradable i fort. L’home cau a terra com un plom, sembla un ninot de drap enmig de la brutícia. Feixuc com un sac de patates, o com un sac de fems. M’ajupo sobre el seu pit, panteixant, sense alè. El coll em crema. Merda. M’ha anat d’un pèl. Li examino la cara. Un altre tio intentant fotre’m com en Nino. Ja t’està bé, fill de puta. Un bassal de sang se li comença a escampar al voltant del cap, llefiscós i brillant com l’oli. Déu meu, l’he… l’he matat?

Cucut.

Fixa’t. El rellotge encara funciona.

Li clavo una bufetada. Forta. No es mou. No fa absolutament res.

—Au va, desperta’t. Desperta’t! —dic.

—Aquesta vegada no et sortiràs amb la teva.

El cor se m’accelera. Estic tremolant. Marejada. Què he fet? Qui sóc? Acosto la mà cap a la seva cara. Té el coll prim i nerviüt, esvelt com el d’un cigne. Li busco el pols a la jugular. El feble degoteig sembla que disminueix amb la mínima pressió. No noto res. Ni una mica de vibració. Està quiet. Està immòbil. És mort.

No, no, no, no. En què m’he convertit?

—Em pensava que t’agradava, matar —diu la Beth—. Em pensava que eres una assassina nata.

—M’agrada matar. Però aquest no era el pla.

—No fas mai res bé.

D’acord, d’acord. Calma’t, Alvie. A veure, és mitjanit. Ets al mig del no-res. Pots desaparèixer, i ja està.

Agafo el bolso Hermès de la Beth, ara ben masegat, i em dirigeixo al capdavall del carrer. Dono una ullada a les parets, per veure si hi veig càmeres. Torno a mirar el cadàver, que es va mullant amb el plugim. Qui coi era, aquest tio? I com sabia el meu nom? M’aturo. No me’n puc anar sense saber-ho. Corro de nou cap al cos, m’ajupo al seu costat. Li fico la mà a la butxaca interior de la jaqueta i hi trobo una cartera de pell.

Hi ha un carnet d’identitat romanès. Diu que el seu nom era Dragos Gabor, però això no significa absolutament res. En Nino ha enviat aquest tio per assaltar-me? O per atreure’m cap a algun lloc apartat? Em fixo en la seva cara lletja. Era de la màfia, també?

Llenço la cartera en un contenidor. Igualment, no hi ha calés en efectiu. Comprovo l’altra butxaca de la jaqueta. Dos mòbils. Que estrany: dos mòbils. Un per a la dona i un altre per a l’amant? Un dels mòbils sembla el d’en Nino. Tenia un Sony com aquest, vell i atrotinat. Negre, amb una esquerda a la pantalla. Podria ser una casualitat…

Però llavors ho entenc.

En Nino no és aquí, oi?

Només el seu estúpid telèfon.

Aquell malparit m’ha parat una trampa. Ho sabia. Devia adonar-se que li havia instal·lat l’app. Estic segura que en Nino va pagar aquest tio per fer-me venir fins aquí. Què més deu haver preparat aquell coi d’imbècil?

Em sento com si fos sota l’aigua, enfonsant-me, ofegant-me, perduda. Torno a mirar amunt i avall del carreró, però no hi ha ningú, si més no de moment. He de fotre el camp d’aquí.

Em desplaço pels contactes del mòbil de la Beth, amb els dits tremolosos i maldestres. La pantalla brilla amb la humitat del plugim. Al final trobo «Nino Brusca». Premo la tecla de trucada i espero.

Al cap de mig segon, el Sony comença a brunzir. L’agafo i miro la pantalla: «Elisabetta Caruso». El nom de casada de la meva germana. Això ho demostra; aquest és el mòbil d’en Nino. Sento la seva veu quan surt el contestador automàtic —«Ciao, sono Nino Brusca…»— i tallo la trucada. No vull sentir-lo parlar. Em fa l’efecte que és aquí mateix.

Guardo el mòbil a dins del bolso i torno a mirar l’home. En què coi estava pensant? No el puc pas deixar aquí. He de moure’m ràpid. No puc perdre ni un segon. L’agafo pels turmells i el començo a arrossegar, amb la llengua que em surt per un extrem de la boca. He de caminar enrere i inclinar-me una mica per contrarestar el seu pes. Però fins i tot així em costa la tira. Ostres, com és que els cadàvers pesen tant? Em trec les sandàlies de taló. Molt millor. És un home de complexió mitjana, d’altura mitjana, però pesa molt més del que sembla. L’estiro i arrossego el seu cos per terra com si tingués els ossos fets de plom. Té una ganyota estranya a la cara. La pell blanca plena de marques de la verola està bruta. Aparto unes quantes bosses d’escombraries —se sent un cruixit de vidres trencats— i arrambo el cos a la paret. Tinc tots els músculs del cos tensos. Excés d’àcid làctic. Tot em fa mal.

Agafo una bossa d’escombraries i l’hi tiro a la cara. N’hi col·loco una altra al pit i un parell més a sobre les cames. Això farà el fet, si més no momentàniament. No començarà a fer tuf fins d’aquí a un parell de dies. Però llavors jo ja seré lluny d’aquí, molt lluny. Tot i que, de fet, ja fa força pudor, això.

Em tiro enrere i observo la seva tomba improvisada. No es veu gens el cos, només un munt d’escombraries. No està malament, bona feina. Crec que ja ho puc donar per acabat. Està prou bé, ateses les circumstàncies.

Ara plou bastant, les gotes fredes em mullen la pell, que em crema de dolor. Faig una respiració profunda, ara em sento més bé. Calmada, serena. Ben fet. Sincerament, Alvie, ets una professional. No has de patir per res. Examino el bolso Hermès. Està ben brut. Cobert de fang negre. Me’l penjo a l’espatlla i m’encenc un cigarret.

Camino penosament per l’aeroport buit, badallant, amb les sandàlies brutes penjades al dit índex. He de comprar un altre bitllet. De tornada a Londres. Increïble. Quina refotuda pèrdua de diners. Tot just acabo d’arribar aquí i no ha servit de res. I jo que tenia l’esperança de poder ser a Mònaco qualsevol dia d’aquests, prenent negronis a Montecarlo i gastant tota la meva riquesa acabada de descobrir en Dior i YSL. Però no. Encara no. No hi ha descans per als malvats. O sigui que de moment me’n torno cap a Anglaterra, suposo. Encara no hi ha cap taulell obert, per tant, no em puc comprar el bitllet de tornada. Em deixo caure en un seient de la sala d’espera. Hauré de tenir paciència. No em puc creure que en Nino m’hagi enredat d’aquesta manera, el molt malparit. Ara sí que estic realment emprenyada. A què collons està jugant? Primer m’envia flors amb una nota romàntica, i després contracta un imbècil perquè em mati? Has vist mai una cosa més esquizofrènica?

Ostres, aquest tio és pitjor que la Beth.

Aquestes cadires són de plàstic dur i estic just de cara a una sortida de l’aire condicionat que hi ha davant d’una gran pantalla de televisió. Hi fan les notícies de Romania, amb el so emmudit i amb subtítols. Dubto que aquell desgraciat sigui notícia, quan el trobin. No era jove i ros, com la Beth. Tampoc era guapo (li posaria un u o un dos sobre deu). Suposo que l’he tapat prou. Potser hauria de tornar-hi per comprovar-ho. No. Fes servir el cap, Alvina. No s’ha de tornar mai a l’escena del crim; aquesta és la lliçó número u del llibre de text. No trobaran mai l’arma del crim (tinc les mans enganxades als braços). Cap motiu evident. Cap càmera de vídeo, ho he comprovat. Abandono el país d’aquí a poques hores. Començo a saber-ne força, d’això. Estiro els braços amunt, badallo i em relaxo.

Trec l’iPhone de la Beth i examino les apps.

Em pregunto si la Beth té Tinder.

Capítol cinc

Elimino aquesta estúpida app de rastreig. Ja no em serveix de res. Com ho faré ara per trobar en Nino? Què faré? Podria passar-me hores aquí asseguda esperant el pròxim vol cap a Londres. Navego pel mòbil de la Beth. No té Tinder. De fet, no feia per a ella. Dubto que sabés que això existeix. O Happn, o Hinge, o Grindr, o Bumble o qualsevol cosa d’aquestes. Entro a Tinder. Tinc curiositat. Vull veure quina cara fa la gent d’aquí. Tinc temps de fer un clau ràpid a l’aeroport? Podria tenir una aventureta. Podria venir algun cirurgià romanès ben guapo i fer-me perdre el cap… Em descarrego l’app, busco una foto de la Beth i em creo un compte amb el nom de «Beyoncé». Què passa? A qui li importa si sóc un espantall? Això és tota la meva vida, ara.

Dreta.

Dreta.

Dreta.

Dreta.

Vull una cita.

Em cau la bava.

Cristian.

Mihai.

Nicolae.

Nano, tens un munt de carn.

Aquest l’he de conèixer.

Model?

Doble de pel·lícules?

Batman.

He-Man.

Musculós com en Superman.

Petons sexis.

Fantàstic.

Bons pectorals.

És el millor.

Bon ocellet.

Se’m trenca el cor.

Mmm, em pregunto si en Nino té Tinder. Segur que sí. És un as de Tinder. Per què s’hi inscriu, una persona, a Tinder? Per trobar el seu futur marit/muller? Per buscar una relació llarga i satisfactòria?

Ostres!

PUC FER SERVIR EL TINDER PER TROBAR-LO.

Puc utilitzar el Swipebuster per localitzar-lo. Alvie, ets un geni. Això ha de funcionar. Està assegurat.

L’únic punt feble possible d’aquest pla és que tinc el mòbil d’en Nino. Però penso en dues probabilitats més:

Ja té un mòbil nou.

Ha entrat a Tinder.

(Amb una libido com la seva, aquest home necessita sexe almenys dues o tres vegades cada dia, m’hi jugo el que sigui que ara mateix hi està connectat. No puc perdre ni un segon).

A veure, pensem, on coi podria haver anat en Nino? M’atreviria a dir que a Itàlia. No a Sicília, és massa arriscat. Té la policia i la màfia al darrere. Potser Nàpols? No ho va esmentar, quan planejàvem la fugida?

Li dic al Swipebuster que estic buscant algú que es diu «Nino Brusca» i que l’últim cop que el vaig veure va ser a Nàpols. Hi poso una adreça d’email falsa perquè m’hi enviïn els resultats. M’apareix un missatge a la safata d’entrada:

No. Res. No l’han trobat. A Nàpols no hi ha ningú amb aquest nom. Potser ha fet servir Giannino Brusca? Potser ha fet servir un àlies?

Aix. Tot plegat és força frustrant. Hi ha d’haver una manera més fàcil.

Escric a Google «Com trobar una persona a Tinder». M’apareix Albion Services. L’únic que necessito és una fotografia. Potser n’hi ha alguna al mòbil de la Beth? Em desplaço per la galeria d’imatges. Hi ha milers de fotos del petit Ernie. Algunes selfies de la Beth amb un vestit nou. Unes quantes imatges artístiques de l’amfiteatre de Taormina. Oh, què és això? Una festa d’aniversari. Sí, és ell, sens dubte. Està dret al costat de l’Ambrogio, mirant com bufa les espelmes. És una mica fosca, i la seva cara és petita, però potser… potser funciona. Retallo la foto i amplio la preciosa cara d’en Nino. La penjo al robot de rastreig i trio la ciutat a la sort. Torno a intentar-ho amb Nàpols, per si de cas. Introdueixo l’adreça d’email i espero… Vinga, vinga, vinga.

Sona un missatge d’entrada.

No. No hi és.

Merda. Collons. Hòstia. Cony.

I Londres? Pot ser que encara sigui allà?

Ho teclejo. Penjo la seva cara. Una cara que faria avergonyir els àngels… Sospiro. És una llàstima que el vulgui convertir en foie-gras. Clico i em menjo les ungles. A veure si ara funciona.

Un altre missatge d’entrada.

Res. Ho torno a provar.

Roma, potser? Mira, si més no és a Itàlia.

DÉU MEU, ÉS ELL.

Sembla una foto recent d’en Nino però sense el barret (que és a dins del meu bolso). «Nino Brusca, 39, Roma». Això és increïble. Sempre he volgut anar a Roma. Sens dubte és a dalt de tot de la meva llista de desitjos. (Roma, l’Havana, Las Vegas i Bangkok). He sentit a dir que hi ha unes cases de cites impressionants. En fi, tot això comença a anar força bé.

Finalment, els taulells de les companyies aèries ja han obert. Em compro un bitllet cap a Roma i m’espero a la porta corresponent. Viatjo com a Beth, perquè l’Alvie està oficialment morta. Vés a saber si no m’han bloquejat el passaport. No val la pena arriscar-se. L’avió surt d’aquí a quinze minuts i estic impacient per marxar. M’assec i miro les notícies.

Què collons és això?

Miro bocabadada la pantalla del televisor.

Aquesta dona és la meva mare.

Què hi fa a la tele? Que estan fent l’Antiques Roadshow? No. La càmera mostra un primer pla de la cara permanentment bronzejada de la mare: maquillatge perfecte, cabells assecats amb volum, tres tires de perles al coll. No sento què diu. Intento (sense aconseguir-ho) llegir-li els llavis. Em fa pensar una mica en Margaret Thatcher, però en ros; té un aire diabòlic ben idèntic… Està bressolant el petit Ernesto, mira directament a la càmera, és gairebé com si m’estigués mirant a mi. Jo la miro, sense parpellejar, sense respirar, tensa com un gat a punt d’atacar. És la primera vegada que la veig en un parell d’anys. No ha envellit gens, és com una d’aquelles pomes radioactives que compres al supermercat. Potser s’ha fet congelar criogènicament i l’acaben de descongelar? Darrere seu, les restes de la casa de l’Elizabeth, tota carbonitzada i destruïda pel foc, amb les runes fumejant com si fos l’escenari d’un accident d’avió. Les palmeres, les flors, els frangipani, tot socarrimat i convertit en pols. La piscina brilla darrere de la seva espatlla dreta. Em ve una esgarrifança.

Tot seguit, apareix una foto de la Beth en la seva lluna de mel a Kènia, i a sota «ELIZABETH CARUSO» en majúscules. Se’m fa un nus a l’estómac. Merda. Ara ja és oficial. Els polis busquen la meva germana bessona. La deuen voler interrogar sobre el meu suposat assassinat. I això vol dir, evidentment, que em busquen a mi. La meva mare està demanant ajuda per trobar-la, d’aquí la cara de desesperació que fa. Estic segura que la poli es pensa que jo sé alguna cosa. Potser creuen que sóc testimoni, o alguna cosa pitjor. O potser sospiten que vaig ser jo la que va matar la meva germana. No, no, no, això és fatal. Ara rastrejaran el seu maleït mòbil. Per què em passa això a mi? Ostres, quin embolic.

Ping.

I ara què?

Un email de la mare. Clico per llegir-lo.

De: Mavis Knightly <MavisKnightly1954@yahoo.com>

Per a: Elisabeth Caruso <ElisabethKnightlyCaruso@gmail.com>

Data: 1 de setembre del 2015 8.56 h

Assumpte: RE: On ets?

Elisabeth, reina, vas rebre el meu últim email? Escolta, em començo a estressar de debò. Aquí ningú no té ni idea d’on t’has ficat. Els meus nivells d’angoixa estan pels núvols. Amb prou feines he dormit gota, i no és per culpa del jet-lag, t’ho ben asseguro. Tinc migranya. La boca seca. La pell irritada. Èczema al plec dels genolls. Se m’ha fet una llaga a l’estómac. És tot psicosomàtic, n’estic convençuda. És una punxada al mig de l’abdomen, tres dits per sobre del melic. Molt desagradable. Però em fa un mal espantós. Tot just puc fer un parell o tres de passos que ja he de tornar a seure. És un excés d’àcid a l’estómac. M’hauria de prendre una mica de carbonat de calci. Però, esclar, el meu metge és a Austràlia i el farmacèutic d’aquí no parla anglès. Em canso fins i tot per escriure aquestes quatre ratlles. Em pots trucar, sisplau?

PS. La policia t’està buscant. Et volen fer unes quantes preguntes sobre la teva germana.

Poso els ulls en blanc i esborro el missatge, apago el mòbil de la meva germana i el guardo al bolso.

Si la policia està buscant la Beth, llavors hauré de tornar a ser l’Alvie. Quan arribi a Roma, hauré de fer servir el passaport de l’Alvie. El passaport de la Beth m’ha permès passar pel control de seguretat, però això era abans que se sabés la notícia. Excepte que… excepte que… Oh, Déu meu. La policia segur que bloquejarà el passaport de l’Alvie. Però quant de temps triguen a fer tots aquests procediments quan algú la dinya?

Anuncien el meu vol i embarquem a l’avió. Em poso a la cua i començo a suar. Què faré quan arribem a Itàlia? Qui collons sóc? L’Alvie o la Beth?

Capítol sis

Aeroport Leonardo da Vinci-Fiumicino
Roma, Itàlia

—Passaporto —diu el funcionari, amb la veu esmorteïda pel vidre. Em quedo mirant el palmell de la seva mà estesa, els solcs profunds de la línia del cor, la línia de la vida, sigui quina sigui la merda de línia.

Tinc els dos passaports aferrats amb els dits al fons del bolso. Hauria de girar cua i tornar cap a l’avió. O viure per sempre més aquí a l’aeroport, com aquell paio del JFK. Tota una vida comprant al duty-free i amb dèficit de vitamina D. Però no, no puc. Això és absurd. En Nino és a Roma. Per tant, és on he d’anar. Intento fer un somriure que em surt poc convincent i trec el meu passaport. El dono a l’home. Està xerrant en italià amb el seu company. Tranquil·la, Alvina. Mostra’t ben despreocupada. M’aguanto la respiració i observo l’home mentre fulleja el llibret de color granat. Tinc unes palpitacions importants. Em noto el pit tens. El somriure fals se m’esvaeix i estic segura que el front em brilla.

Em fixo en la foto del passaport i llegeixo les dades a l’inrevés:

KNIGHTLY

ALVINA

CIUTADANA BRITÀNICA

10 OCT. 89

CIRENCESTER

(Oooh, Cirencester és una ciutat romana. A aquest home li encantarà).

Desvio la mirada cap a l’ordinador. Veig alguna cosa que fa pampallugues a la pantalla? Què ho fa que triga tant?

—Benvenuto —diu, amb un somriure. Em torna el passaport i em pica l’ullet.

—Oh, perfecte. Benvenuto —contesto.

Agafo corrents el passaport i em dirigeixo cap a les «Arribades». No em puc creure que m’hagi deixat passar. Que potser el personal de l’aeroport no sap que estic morta? O és que l’home estava massa enfeinat xerrant i rient per veure que el monitor feia unes pampallugues vermelles? Sigui com sigui, gràcies per això. He aconseguit arribar a Itàlia.

Entro al primer lavabo que veig i miro la noia del mirall. La cara de la meva germana em mira. Són els seus ulls i la seva boca el que veig. I el nostre nas amb pigues, una mica arremangat de la punta. Sóc igual que la Beth, però amb una enorme ressaca. Sóc una dona buscada. Era la meva cara la que ha aparegut a la televisió (la cara de la Beth, però ja saps què vull dir). La policia em reconeixerà. Què puc fer? M’he de fer arreglar el nas, o alguna cosa. Necessito una bona disfressa. M’hauria de tallar els cabells, però no vull. He trigat una eternitat a deixar-me’ls créixer. (Un mal tall l’any 2011 m’ha suposat anys de mida «intermèdia»). Podria canviar-me el color, però el castany és massa evident. Blau, verd, groc, vermell, rosa? Segurament esperen que me’ls talli, així em podria fer extensions. Em posaré un barret ben gran. I em compraré unes ulleres de sol de mirall. I algun pírcing? O un tatuatge? Però, vaja, un retoc al nas seria definitiu. Em transformaria completament la cara. La Jennifer Grey de Dirty Dancing no va tornar a ser mai més la mateixa. Necessito un nassarró de botó que no sigui més gran que un granet. Com el nas d’una estrella del manga. O el d’una princesa de Disney.

Surto de l’aeroport i crido un taxi.

Primer de tot, necessito un allotjament. Buscaré un apartament a Airbnb. Prefereixo això que no pas un altre hotel. Sense cambreres del servei d’habitacions. Sense recepcionistes tafaners. Amb finestres per les quals pots fugir. El llogaré per un mes, després ja ho veurem. Si això d’aquí m’agrada, qui sap?, potser m’hi quedo indefinidament. (Si és que sobrevisc, esclar). Però de moment, un mes és suficient. He vingut aquí només per una cosa: per exterminar aquell stronzo. I per comprar, evidentment. Segur que hi ha botigues fantàstiques per aquí. I tinc dos-cents mil euros. Ara per ara, l’únic que he comprat han sigut bitllets d’avió i xampany. Vull anar a Prada. Em compraré tota la botiga sencera.

Trastevere, Roma, Itàlia

Estic tan emocionada de ser aquí que escric un haiku mentalment:

Roma. Sexi fill

De puta. On t’havies

Amagat? Kiss, kiss.

Aquesta ciutat és espectacular. Fins i tot és millor que a les pel·lícules. Em pensava que Àngels i dimonis era tot un truc de Photoshop, però veig que no, això és espaterrant. Oh, ciutat eterna. Caput mundi. Capital de tot el refotut món. Ciutat de Ciceró, Virgili i Ovidi. Els carrers són una elegia a l’amor mediterrani. Els edificis són ràfegues de semen convertides en marbre. Roma. Casa de Fendi, Bulgari i Valentino Garavani. El Colosseu. El Fòrum romà. Frascati (aquell vi escumós). Isabella Rossellini. Pizza. Pasta. Sexe i moda. Francesco Totti (guapíssim).

Abaixo la finestra del taxi i trec el cap a fora perquè em toqui l’aire, els cabells em voleien com una bandera darrere meu, el sol em crema la pell. Sento l’olor sensual del sexe i assaboreixo la calor de l’estiu. L’aroma del cafè negre, espès i fort com una droga que arriba des de les terrasses dels bars. Miro els homes amb vestits de Ferragamo que passen a tot drap amb les seves Vespes, serpentejant entremig del trànsit i BIP BIP BIP BIP BIP. Porten ulleres de sol i un cigarret a la boca i uns bronzejats que no tenen res a envejar al de David Hasselhoff. Collons, m’encanten els italians. Em ficaria al llit amb qualsevol d’aquests.

—Escolti, té algun altre tipus de música? —li pregunto al taxista comatós.

Em mira a través del retrovisor.

—És en Ligabue. És genial.

—Sí, però no entenc què diu —contesto—. Bla, bla, bla, bla, bla.

El taxista sospira i prem uns quants botons a la ràdio digital antiquada. Troba una cançó en anglès.

—Fantàstic. Pot apujar el volum?

Apuja el volum. És «Wrecking Ball». Moc el cap al ritme del baix i ballo una mica sobre el seient. M’encanta la Miley; és extraordinària. Porta un tatuatge d’un alvocat. Jo em faré un tatuatge, mentre sigui aquí. Se m’acut per exemple «MOR NINO», o simplement «ET FOTS». Ja veurem de quin humor estic quan me’l faci.

Llenço la cendra del cigarret per la finestra. L’aire és polsegós i sec. El trànsit sembla que s’arrossegui pels carrers abarrotats de la ciutat. El paisatge és ple de cúpules i columnes, agulles i pins imponents. És preciós. Ostres, m’encanta. És poesia pura. Allò és la basílica de Sant Pere? Devem ser a prop de la Ciutat del Vaticà. Oh, Déu meu, he d’anar a veure la tomba de John Keats. És un tio mort que m’agrada de debò. Realment, és tot un mite. «Per a la mort, ocell immortal, no vas néixer».[8]

Hi ha una estàtua de la Verge Maria, amb el seu halo il·luminat amb llums LED. La pintura blava del vestit està escrostonada. Sempre em fa pensar en la Beth.

—Ja som a Trastevere —diu el taxista, cridant perquè el senti per sobre del retruny del baix.

La Miley parla de començar guerres. Crec que sé què vol dir.

El taxi s’atura a la vorera i li pago. Ja estic a punt de sortir.

—Adéu, anglesa esbojarrada.

Tinc la mà al pany de la porta, però no em moc. Em quedo mirant el carrer. En Nino és en algun lloc per aquí a fora. Tinder ho deia. I no menteix. Recordo la serra elèctrica. Els cadàvers. La sang. Recordo aquell forat a la clariana del bosc. «Si em trobes, podem treballar junts». Però i si ell em troba a mi? I si m’engega una bala entremig dels ulls? I si em fa un tall net a la gola? Les voreres estan plenes d’homes morenos. Qualsevol podria ser ell…

—Allora? —m’etziba el taxista. Es gira cap enrere i em mira amb el front arrugat.

No em puc quedar aquí tot el dia.

Torno a mirar amunt i avall del carrer.

No s’atreviria a fer-me res a plena llum del dia, i davant de totes aquestes botigues.

Baixo del taxi i tanco amb un cop de porta.

—Vaffanculo —dic.

Estic a punt de trucar a Airbnb per llogar un pis quan recordo que la policia està buscant la meva germana. No puc fer servir el seu telèfon. Segur que l’estan rastrejant. Encara tinc el meu vell Samsung, però tampoc em puc arriscar a engegar-lo. No, només tinc una solució. Comprar-me un mòbil de prepagament. Hi ha una versió italiana del Carphone Warehouse a l’altra banda del carrer. Travesso i entro de dret a la botiga.

L’apartament està mig amagat en un carrer lateral sinuós. Plantes. Heura. Balcons. Aquí tot és silenciós. Privat. Aïllat. Ja pots cridar, que no et sentirà ningú.

Em presento al propietari (un dos sobre deu. Vaja, es veu que no tots els italians estan bons. Però aquest comentari me’l reservo). Em dóna unes claus i jo li dono els diners. Després desapareix.

Això deu ser una broma: cinc trams d’escales? És un assassinat. No veig cap ascensor ni escales automàtiques. Ara sí que he agafat calor i ja vaig ben suada. Espero que l’esforç valgui la pena. M’imagino que és més segur el pis de dalt de tot, o sigui que això és un avantatge, suposo. Obro la porta i… collons! És un palau de debò. A la merda el Ritz. Aquest apartament és tot meu i sembla de la reialesa. Deixo el bolso al rebedor i recorro voleiant totes les habitacions i els passadissos infinits, resseguint amb els dits tot el fris de la paret, gairebé sense tocar de peus a terra. Llisco per les rajoles de marbre i em passejo per les habitacions amb admiració. Les parets de fusta estan decorades amb paisatges anteriors al pecat original: prats d’herba exuberant i cels blaus, querubins i boscos i flors. Els sostres són alts i pintats de color daurat. Hi ha llums d’aranya. És espectacular, millor que la casa antiga de la Beth. Llits amb dosser i armaris francesos. Olor de cera d’abella i gessamí. M’encanta. Em quedaré a viure aquí per sempre més (o almenys fins que em mori).

Omplo la banyera amb aigua calenta i un munt de bombolles i m’hi submergeixo. Finalment sóc aquí. Em mereixo una recompensa. Faig lliscar una mà fins a l’entrecuix. Estic molla. Em començo a tocar…

Nino. Nino.

Però no em puc concentrar. Estic distreta. Engego el mòbil de la Beth només mig minut. Dubto que sigui prou temps per poder-lo rastrejar. Necessito comprovar si hi ha més notícies. Potser m’ha passat per alt alguna cosa important.

Ping.

Un missatge de text d’un número desconegut.

QUÈ COLLONS FOTS? T’HAS CARREGAT EL MEU HOME?

Ha. És en Nino. Segur que s’ha adonat que el seu home ha desaparegut i ha lligat caps. I saps què? Que no penso contestar-li. Deixaré que ho esbrini tot sol. Que es preocupi una mica…

Deixo el telèfon però de seguida el torno a agafar. El deixo. El torno a agafar.

No puc pas enviar un missatge a en Nino des del telèfon de la Beth, la policia podria interferir el senyal. Però tinc el mòbil nou aquí al costat. Teclejo el número d’en Nino.

SÍ, I TU SERÀS EL SEGÜENT.

Enviar.

Segur que fliparà.

PER CERT, SÓC JO. TINC UN TELÈFON NOU.

També l’hi envio.

Esborro el seu missatge i arrugo el front, després apago el mòbil de la meva germana. Val més que no el torni a engegar. Ja l’he tingut activat massa estona. Apago el cigarret a la sabonera en forma de conquilla i em descarrego Tinder al meu nou mòbil. Em frego bé la sang de sota les ungles. Els dits dels peus apareixen enmig de la muntanya d’escuma. Surto de la banyera entre un núvol de baf, ben perfumada i neta. No tinc restes de fang i de sang ni a la cara ni a les cames. Ni fulles enganxades entre els cabells. Em miro al mirall. Divina com una deessa. Per què no m’ha contestat, en Nino? És un imbècil.

Ping.

Ah, aquí el tenim.

M’ENCANTA QUAN DIUS OBSCENITATS.

Barberini, Roma, Itàlia

—Però com pot ser una emergència?

—D’acord, molt bé, potser no és una emergència exactament, però sens dubte és urgent.

—Urgent?

—Sí.

La recepcionista arrufa el nas i em repassa de dalt a baix. Té unes faccions impecables i la pell perfecta. No, a veure, vull dir que la té un cent per cent perfecta, com si fos una mena d’alienígena. No és normal. No he vist mai una pell tan perfecta com la seva. Ni tan sols la de la Beth. Ni la del petit Ernesto. És com si estigués feta d’alguna mena de plàstic, potser fins i tot pintada amb esprai, com un cotxe nou. Té una pell tan radiant que em quedo distreta uns instants. Què s’hi fa? Com aconsegueix que li brilli d’aquesta manera? Que potser té accés a un tractament il·limitat de Botox perquè treballa en aquesta clínica? O es fa allò, com en diuen, microdermabrasió, que et rasquen tota la capa de pell més superficial com una serp? Facials del vampir? Mascaretes de fang? Làsers? Em pregunto si estan buscant candidates per provar-ho.

—Holaaaaaa? —crida.

Em sembla que m’he quedat encantada. Possiblement em queia la bava. Què estava dient? Ah, sí, pell suau com la d’un nadó.

—Sí, miri, és que tinc una mica de pressa. És probable que hagi de marxar en qualsevol moment, però abans necessito fer-me aquesta intervenció.

—Perfecte, ja ho entenc. I on ha d’anar, si em permet la pregunta?

—Encara no ho sé.

«On coi és en Nino?».

—A veure si ho he entès bé, doncs —diu ella—. Vol que li demani a la doctora Pirandello si està disponible per fer una rinoplàstia urgent.

—No, ja l’hi he dit abans. Vull que m’arregli el nas.

—Una rinoplàstia és arreglar el nas.

—Doncs per què collons no m’ho deia abans? —És evident que l’anglès no és la seva llengua materna.

La dona sospira.

—Aquesta tarda?

—Sí, exacte.

He d’anar a la idea. No em puc encantar. Cada segon compta…

La dona es mira el rellotge. És un Omega, com el de la Beth. (Tot d’una em noto el canell molt despullat. Vaig vendre el rellotge de la Beth, però no passa res. Ara tinc el rellotge de cucut, i mira, ja li començo a agafar afecte). Veig que està una mica confosa, tot i que la cosa és bastant simple.

—No pot trucar-li i demanar-l’hi?

Em mira amb uns ulls blaus penetrants, tan blaus com el cel sicilià: lentilles de color.

—És que acabo de comprovar la seva agenda, i la veritat és que no és gens fàcil. Normalment recomanem una o dues visites prèvies, i després esperem uns quinze dies per assegurar-nos que el pacient no ha canviat d’idea. Que s’ho ha pensat bé…

—Ja. Molt bé. Jo no canviaré d’idea.

—I llavors hi ha el tema del quiròfan; hem de reservar la sala, la infermera, l’anestesista…

Li sento l’alè fresc, com de xiclet de menta. Quan ha dit «anestesista» ha sigut com baixar d’un avió al mig de la tundra glacial. Ben igual que una ràfega de l’Àrtic. No vull ni pensar de què fa olor el meu alè. (Vull comprar-me un raspall de dents elèctric, un de ben maco, com el de l’Ambrogio i la Beth). Espero que no hagi notat l’olor de vi. Encara tinc el gust de sang de quan vaig caure al lavabo: una ferida profunda al llavi inferior. Hauré d’anar amb compte i parlar amb la boca mig tancada. Em compraré un paquet de xiclets. M’inclino sobre el taulell i quedem a pocs centímetres de distància.

La dona s’estremeix. A la merda el meu alè.

—Quant vol?

—Perdoni?

—Digui una xifra. Quant necessita?

—Que intenta subornar-me? —pregunta.

Que algú li doni un premi.

—Déu meu Senyor. Tinc pressa. Quant vol que li pagui perquè m’ho facin avui?

Repico amb els dits sobre el taulell… Drum, drum, drum, drum. Oh, sona com el principi de «Firestarter».

—És que no es tracta de diners.

Ja veig que amb aquesta gent no arribarem enlloc.

—Molt bé, doncs deixi-ho córrer. Aniré a un altre lloc.

—Per què no ho prova amb el doctor Baldassini? És a l’altra banda del carrer. Ell em va arreglar el nas —diu.

Surto esperitada per la porta, baixo les escales corrents i surto al sol resplendent del carrer. Buf. Això és terrible. Em cremaré la pell. Tant de bo tingués un paraigua o un para-sol. Els paraigües sempre em fan pensar en ell. No, no en en Nino, sinó en l’Ambrogio. Em recorden la nit en què ens vam conèixer. Vam escoltar «Umbrella», de Rihanna, però estic segura que ell no se’n recordaria (i no només perquè és mort). Va ser només un rotllo d’una nit, però jo volia més que això. Vaig fer l’amor per primera vegada i em vaig quedar embarassada en una sola nit. No està malament. Força eficient. Però vaig perdre la criatura i la meva germana bessona em va prendre el nòvio. Ja et vaig dir que era una malparida. Oh, Ambrogio, bello mio. La veritat és que va ser una bona decepció. Si tan sols hagués tingut la tita més grossa, no hauria passat res de tot això.

Travesso el carrer ple de Fiats, Ferraris i Maseratis aparcats a la vorera. Sento grinyols de frenades. El brunzit de Vespes. Botzinades. Passo per davant de cases altes i blanques, totes convertides en clíniques, hospitals privats i consultes de psiquiatres. El nom del «Dr. Baldassini» està gravat en una placa de llautó ben polida a la paret. Vaja, aquest lloc promet. Hi ha un anunci a fora amb la foto d’una noia que s’assembla a la Beth. Pujo les escales i truco al timbre. Travesso unes portes grans i imponents. L’interior és fresc i els sostres són alts i molt macos. Fa olor de vainilla de Madagascar. Hi ha una iuca en una torratxa. Travesso el vestíbul de rajoles blanques i negres fins a la dona que hi ha al taulell de la recepció.

—Hola, que em podria ajudar? —pregunto—. És una emergència.

—Endavant —diu una veu masculina amb accent italià.

Miro de resquitllada la rossa platí de la recepció. Ella assenteix i em fa un somriure.

Obro la porta i entro a dins, inhalant l’aire clínic de l’ambient. Fa olor de KH-7; està tot espectacularment net i immaculat.

—En què la puc servir, senyoreta ehhh, senyoreta?

Respiro profundament.

—Beyoncé.

Tanco la porta darrere meu.

Uau.

El doctor Baldassini està massa bo per ser cirurgià. S’atura davant meu, enlluernador, encegador, com una mena de déu amb la bata blanca emmidonada. Els focus del sostre l’il·luminen des de dalt. Porta un estetoscopi penjat al coll. Li dóna un aire peculiar, elegant, satíric, com si es tractés d’una nova moda. Estic segura que vaig veure accessoris com aquest a la passarel·la de McQueen la primavera passada. Té els dos primers botons de la camisa descordats, i se li veu una mica el pèl del pit. La barba incipient de disseny està perfectament retallada. Se li fan clotets a les galtes quan somriu. Té un cos perfecte. I una altura ideal. (Suposo que tinc una mena de fixació pels italians).

Quin home més desaprofitat.

M’imagino la seva vida solitària al quiròfan, amagat rere gases blanques, màscares quirúrgiques i uniformes blaus. Calçat impermeable. Els cirurgians porten gorra per tapar-se els cabells? Una cara com aquesta hauria d’aparèixer a les tanques publicitàries perquè les dones de tot el món la poguessin veure. Em pregunto si aquesta mandíbula nord-americana la té de naixement. És autèntic el mentó?

Em mira directament als ulls; la seva mirada és sublim. Em fonc tota jo per dintre, com una fondue de formatge suís amb vi blanc. M’allarga una mà. La seva encaixada és ferma i segura; té la pell càlida i suau. M’hi acosto una mica i l’oloro. Porta un aftershave una mica especiat: Neroli Portofino de Tom Ford. Bergamota, ambre, romaní, llimona… (Els meus narius estan desaprofitats. Hauria d’haver sigut una professional en aquest camp, perfumista d’Yves Saint Laurent, o potser un nez per a Chanel). Espero que aquesta operació no m’espatlli el sentit de l’olfacte.

—Segui, sisplau.

M’assec en una cadira futurista que podrien haver robat d’una nau espacial i examino la taula, plena d’unes estranyes taques rodones: són transparents, translúcides, com meduses (però sense els perillosos tentacles). Trigo un minut a endevinar de què es tracta.

El metge s’adona que ho estic mirant.

—Tingui.

Allarga el braç per sobre de l’escriptori i em dóna una bola de silicona tova.

—Són els millors implants d’Allergan. Aquest és de 450 cc.

L’agafo i l’aixafo amb la mà. Sembla de plastilina.

—Oh. —El torno a deixar a sobre la taula—. Molt bé. —És una mica estrany, la veritat.

—Així, què puc fer per vostè?

S&M? Anal? Una mica de bondage? Un trio ben maco: tu, jo i en George Clooney? O potser podries despullar-te mentre jo et miro?

Es reclina a la butaca de cuir i es posa les mans darrere del cap.

—I sisplau, digue’m Leonardo.

Leonardo? Molt bé.

La seva veu és de caramel: profunda, greu, suau. Estic segura que és tot un cavaller al llit. Això és important per a un metge: una veu tranquil·litzadora, que transmeti serenor. Podria dir-te que et queda una setmana de vida, però ho faria amb una veu que simplement pensaries: d’acord.

En Leonardo somriu, agafa les tres boles de silicona i comença a fer malabarismes. Ho fa molt bé.

—La recepcionista m’ha parlat d’una operació d’emergència, oi? No solem fer-ho, la veritat, però estic segur que si acordem una suma adequada per cobrir les despeses extres ho podrem solucionar.

—De debò? Ho pot fer?

—Per descomptat. És una mica precipitat, però mirarem d’arreglar-ho.

—Fantàstic. Meravellós. Això és genial.

Sabia que trobaria un metge sense escrúpols en algun lloc, si buscava bé. A qui li importa l’ètica? I el jurament hipocràtic? Tothom té un preu.

Li miro les mans, ara aferrades a la taula; les ungles, llimades i polides, tenen una brillantor natural, i la pell és suau i d’un to blanc rosat. Sembla que es faci fer la manicura per un professional. Suposo que se les deu haver de cuidar, les mans. Al capdavall, és cirurgià; les mans són bàsiques per al seu ofici. Segur que les té ben assegurades. M’imagino les seves mans sobre el meu cos nu. Els seus palmells fent-me massatge a les espatlles, els seus dits al voltant del coll. Després, les mans lliscant avall per jugar amb els mugrons, per magrejar-me els pits. Baixant per l’estómac, els malucs, i fins a l’entrecuix. Tocant-me el clítoris. Ficant-me els dits a dintre. Vull que em fiqui els dits a dintre.

—Beyoncé?

—Sí? Què dèiem? Mmm…

Leonardo, Leonardo, Leonardo. M’agrada. Se t’enrosca a la llengua com quan dius «fel·lació». Potser és un home del Renaixement, com Da Vinci? Un geni artístic? Un mestre? El que queda clar és que et fa accelerar el cor com DiCaprio. El meu primer amor va ser en Jack de Titanic. (Hauria d’haver fotut la Rose fora d’aquella barca).

En Leo es posa uns guants de làtex. Em remoc una mica a la cadira. Estic ben molla i el cony em palpita. M’imagino fent sexe sobre l’escriptori.

—Ostres, Alvie. No et pots ficar al llit amb el metge. És poc professional, és…

Què és aquesta veueta que sento a dins del meu cap? La veu de la raó? L’Alvie assenyada? La meva consciència a tota marxa? És impossible que sigui la Beth. De totes maneres, no tinc temps, ara, per al sexe. En Nino volta per aquí a fora, esperant-me. M’he d’espavilar.

A més, no havia renunciat als homes? Tinc una memòria de peix. A veure, no havia renunciat als homes?

—Voldria que m’arreglessis el… perdó, vull fer-me una rinoplàstia. Tan aviat com puguis, avui mateix —dic.

—I quin tipus de nas voldries?

—Bé, jo tenia pensat un entremig de Heidi Montag i Madonna pels volts del 1994.

—Mmm. D’acord.

—De fet, com més petit, millor —dic—. Com un hàmster rus.

Dibuixo la forma en l’aire amb el dit índex. S’assembla una mica a una coma.

En Leo assenteix, però no estic segura que m’hagi entès bé. Em mira fixament als ulls, escrutant, llegint: una mirada desconcertada en el seu rostre esculpit. Per què em mira així? Estic segura que això ho fa sempre, almenys vint vegades al dia. Ah, ja ho sé. Se m’està imaginant despullada. Té aquella mirada vidriosa i llunyana que fan els homes… Potser també fantasieja amb mi? Segur que sí. És ben evident.

—Hola, Elizabeth.

Tinc el Senyor Bombolles a sobre meu. El miro fixament. Els seus ulls envermellits m’observen des de la seva cara blanca com la llet. Estic lligada a una llitera. Forcejo per deslliurar-me, però no puc moure ni un múscul. Tinc els turmells i els canells ben lligats. Em regiro i em retorço. Els ulls em couen amb l’olor de whisky. El seu alè aspre em frega les galtes. Tinc la seva boca a un parell de centímetres de distància. I cada vegada s’acosta més. Té alguna cosa enganxada entremig de les dents. Crec que és carn humana.

—Sisplau, vull tornar a ser l’Alvie.

Ell no para de riure, un soroll agut com una sirena.

—Sisplau, sisplau, sisplau, sisplau.

La seva cara es converteix en la de la Beth.

Obro els ulls i miro al meu voltant. Què és tot això? On sóc ara? Per què estic connectada a tots aquests tubs? És un hospital? Cortines de clínica. Parets blanques nues. Olor de desinfectant industrial. Què collons hi faig, aquí? Que he tingut un accident? Algú ha intentat matar-me (una altra vegada)? No em noto la cara. No em noto el cap. Estic paralitzada? Estic morta?

—Socors. Socors. —Què m’ha passat?—. Infermera? Infermera? INFERMERA.

Hi ha un cordó d’emergència vermell al costat del llit. L’estiro i un llum parpelleja. Sento un ping en algun lloc a fora al passadís. Respira, Alvina, respira. No passa res. Tot anirà bé. Segurament vas tornar a beure massa i et vas desmaiar en un pas de vianants. Tanco els ulls. Em sona alguna cosa de l’hotel Ritz? Alguna cosa d’un martini? Pensa, Alvina, pensa. M’ho ha fet en Nino, això? Tanco els ulls amb força i arrugo el front. No, ja ho sé. M’han operat. Ara se m’ha encès la bombeta. Una rinoplàstia. Una disfressa perfecta. Ara me’n recordo; ara ho entenc tot (més o menys). Estic fugint. Estic en la clandestinitat. He de trobar aquell degenerat. No puc perdre temps.

—Buona sera, come stai?

Obro els ulls i miro la dona que s’acosta cap al llit.

—Qui coi és vostè?

La dona somriu. Sembla la meva àvia: baixeta, amb els cabells grisos ben pentinats, un somriure gran i amable. Se li fan tot d’arrugues al voltant dels ulls. Seria perfecta per fer anuncis de menjar.

—Sóc la germana Romano. Avui la cuidaré jo.

Germana? Buf. No m’agraden les germanes.

—I què és aquesta merda? —pregunto.

M’arrenco l’agulla de la mà i l’esparadrap se m’enganxa. Noto una fiblada i em surt una gota de sang a la pell. La llepo; té bon gust.

—Això és per posar-li els calmants —m’explica. Es queda mirant l’agulla, que ara va degotant a terra—. No vol morfina? D’acord, cap problema. Ja l’hi trec.

Morfina? Oooh, i tant que m’agrada, la morfina…

—Com es troba?

—Bé. —Vull marxar d’aquí.

Prem un interruptor al costat del llit i el matalàs es mou. Grinyola sota la pressió del meu pes mentre em va incorporant fins que quedo asseguda.

Hòstia santa.

—Què és això?

Miro guenya per veure’m el nas. Hi ha com una mena de guix…

La infermera em mira i em fa un somriure radiant.

—Sì —diu—. Miri’s vostè mateixa.

Em dóna un mirall i l’aguanto davant meu. Llavors em treu el guix.

—Sembles el Pac-Man —diu la Beth.

—Oh, Déu meu —dic.

El nas m’ha desaparegut. Això és una bogeria.

—No és… massa petit? —pregunto.

—No, és molt maco. Vull mirar si…

Me’l pressiona una mica. No noto res.

—Ei, tregui les mans d’aquí. Me’l podria trencar.

Segueixo mirant-me al mirall. Leonardo, has fet un miracle. Aquest home és un geni. Un sant. Un mag. (I és guapo. A la merda la meva germana i la seva veueta dins del meu cap. Ella no em deixaria follar-me’l). És impossible que la policia em reconegui. No m’assemblo gens a l’Alvie.

—Escolti, ha estat tres hores al quiròfan i ara ha de descansar.

—Tres hores? —Merda, això és moltíssim. I en Nino?—. Me n’he d’anar.

La dona es mossega el llavi. Fa cara de preocupada. Em torna a posar l’embenatge blanc. La miro a la cara.

—On tinc les meves coses? Me’n vaig ara mateix —dic.

—Signorina, però si s’acaba de despertar.

—He de marxar d’aquí. On tinc el telèfon? —Obro el calaix de la tauleta de nit. Ja el tinc. És al fons de tot. L’agafo i tanco el calaix amb un cop sec.

—No pot pas marxar ara. Mamma mia. No vol que la vegi el doctor Baldassini, abans?

Mmm, el doctor Leonardo. Sí, i tant que m’agradaria. Però no pas ara. No tinc temps. Ni tan sols per a un clau ràpid. Això és una cursa contra rellotge, com al programa The Crystal Maze. A més, he renunciat als homes. Ara me’n recordo de tot. Els diners. La venjança. El pla.

Salto del llit i per poc no caic a terra. Trontollo una mica i m’agafo a la barana. Deu ser cosa de l’anestèsia. O potser és que amb aquest nas diminut he perdut el meu centre de gravetat. Quan el cap em para de donar voltes i el terra es queda quiet, dono una ullada a l’habitació per veure on tinc la roba. Obro l’armari i veig el Chanel en un penjador. L’agafo i me’l poso. Trec les sandàlies i em calço, però és impossible que pugui caminar amb aquests talons tan alts. Em torno a descalçar i les porto a la mà. Em fa mal tot quan em moc. I quan camino. Això és com la mare de totes les ressaques, i a sobre ara sembla que tingui el nas encès. Vull una mica d’aquella meravellosa morfina. Algun tranquil·litzant ben potent. O potser una mica de ginebra?

—Ha de portar això posat —diu la infermera, assenyalant la fèrula que tinc al nas—. Ho ha de dur durant sis setmanes. Nit i dia. No s’ho pot treure.

—Per descomptat. —Que t’ho creguis que no m’ho trauré.

Veig l’atrotinat Hermès de la Beth a dins de l’armari i hi guardo el telèfon. Comprovo que hi hagi els diners. Sí, encara són a dins del rellotge de cucut. Suposo que això és tot: tinc tot el meu món a dins d’un bolso. Si més no viatjo lleugera…

—I emporti’s aquestes pastilles. Prengui-se’n quatre al dia.

Oooh. Pastilles ΘΘΘ

—Perfecte —contesto.

Em dóna una bossa de paper amb tot de blísters de medicaments. Entaforo les pastilles al bolso, que ara ja està tan ple que no el puc ni tancar.

Tiro la cortina de color blau a un costat i travesso la sala amb els peus descalços i glaçats. M’encenc un Marlboro. La infermera em crida des de lluny.

—Aquests calmants són molt forts. És codeïna i paracetamol. Vigili de no abusar-ne.

—Sí, sí, no pateixi.

—D’acord. Ciao, Beyoncé.

Trastevere, Roma, Itàlia

Entro a la farmàcia. Em sento com si m’hagués passat un autobús de dos pisos per sobre la cara. Agafo un altre grapat de pastilles i me les empasso d’una en una. Em frego els ulls. Els tinc irritats i inflats. Tinc la gola adolorida i resseca. No puc respirar pel nas. No puc moure la cara. Agafo una ampolla de Lucozade. Necessito beure alguna cosa abans de trencar-me com una planura de sal de la Patagònia. Espero que el nas em quedi ben maco quan em tregui aquest embenatge.

Em passejo pels passadissos. A veure, què necessito? Em compraré quatre coses essencials. Un tint per als cabells (rosa fúcsia), un anell per al penis, un lubricant Durex Play i uns quants condons de diferents gustos, un raspall dels cabells, pasta dentífrica, un raspall de dents (elèctric), pintallavis, corrector, rímel i unes ulleres de sol súper guais. L’hi pago tot a la dependenta amb diners de dins del rellotge i surto de la botiga.

Pujo les escales de l’apartament i vaig de dret al lavabo.

Em tenyeixo els cabells al rentamans. L’aigua rosa s’esmuny pel desguàs quan ho esbandeixo tot sota l’aixeta. Després m’esclareixo bé els cabells i me’ls asseco amb l’assecador. Em pentino davant del mirall ben il·luminat. Uns flocs com núvols de sucre em cauen per l’esquena. Semblo aquell trol, la princesa Poppy. Em trec el guix del nas i me l’examino un altre cop. COLLONS, ÉS FANTÀSTIC. Ostres, genial. Qui és aquesta? Cabells rosa fluorescent i un nas dolç com una cirera confitada. Sóc un gelat de batut de maduixa. O una mousse de maduixa. Em poso corrector sobre els morats que ja em comencen a sortir al voltant del nas. Em fa una mica de mal, però podria ser pitjor. Les pastilles funcionen. Sembla que floti. Em pinto els llavis. Una mica de rímel. Em poso les ulleres de sol, i saps què? Doncs que és una disfressa increïble. Sóc un dotze sobre deu. Em prenc uns quants analgèsics més, per si de cas. Ja estic preparada per al que sigui.

Capítol set

Tinc gana després de l’anestèsia. Trec el meu nas nou a menjar alguna cosa. Aquest lloc sembla que està bé: Taverna Trilussa, un restaurant italià antiquat. L’heura s’enfila per les parets pintades. Hi ha un tendal a fora i una terrassa ben maca. Porticons de fusta i espelmes. El provaré. Empenyo la porta i entro a dins. La sala està plena de gent menjant, bevent i xerrant. Cridant. Discutint sobre la seva salsa bolonyesa. L’aire està carregat d’olors sensuals que vénen de la cuina. Ostres, em ve salivera de cop. Em menjaria qualsevol cosa, ara mateix. Qualsevol. Un cambrer se m’acosta somrient. És maco, com Matt LeBlanc en jove.

—Buonasera, signorina. —Em mira de dalt a baix.

—Xao —dic jo, matusserament—. Una taula per a un?

—Oi tant. Segueixi’m, sisplau.

El deixo passar davant meu. Pantalons negres ajustats. Natges fermes. Cuixes com un trencanous.

Travessem el restaurant ple a vessar, passant entre taules i cadires fins a un petit espai en un racó. Enretira una cadira perquè m’assegui i m’estén un tovalló a la falda. Els seus dits em freguen lleument la part interior de la cuixa. Ho ha fet expressament? O per accident?

—Un aperitivo potser, bella? Una copa de prosecco? Un Aperol Spritz?

—Prendré un vodka, directament —contesto.

Assenteix i s’humiteja els llavis.

—Sì, bellissima.

Agafo l’extensa carta i examino la infinita llista de plats. No tinc ni idea de què demanar. Normalment demano margarites al Holloway Domino’s del barri.

En comptes de trencar-m’hi el cap, dono una ullada al restaurant. Aquest lloc és molt antic. Hi ha unes bigues de fusta fosca a tot el sostre i quadres pintats a l’oli a les parets. Hi ha barrils, llums de pantalla i murals renaixentistes, graelles de ferro forjat i prestatges plens de llibres. És acollidor. Autèntic. Tradicional. No és tan glamurós com el restaurant de Taormina on vaig anar amb l’Ambrogio i la Beth, però està bé. És anònim.

El cambrer torna amb la meva copa en una safata.

—El seu vodka —diu, picant-me l’ullet.

Bec un xarrup amb la canya de plàstic. És fred i sec i em clava un bon cop. Mmm, és agradable. Refrescant. M’empasso uns quants calmants més.

—Així, què em recomana per menjar? —pregunto.

El miro directament als ulls ametllats.

—El restaurant és famós pel seu cacio e pepe, que és pasta amb pebre i formatge.

—Fantàstic. El formatge és molt bo. Doncs menjaré això.

—Una excel·lent elecció. Perfecte.

Somriu i agafa la carta. Ara els seus dits em freguen la mà. El canell. Sense voler? No, no ho crec pas.

L’observo mentre s’allunya. Està bo: un vuit sobre deu. Definitivament és el que està més bo de per aquí. Tots els altres cambrers són passables. I llavors hi caic. Ja sé per què m’agrada. S’assembla una mica a en Nino. Cabells negres, ulls foscos. Prim. Guapo. Esvelt. En Nino tenia aquest aspecte fa vint anys, quan era un assassí a sou?

Aix. Nino. A veure. Com el puc matar? He de pensar. He d’elaborar un pla. Faré una llista. Dibuixaré un diagrama. Necessito fer una pluja d’idees o alguna cosa així. Escriuré qualsevol idea que em passi pel cap, per esbojarrada que sigui. Intentaré tenir un pensament creatiu. Qualsevol cosa que se m’acudeixi pot servir. No hi ha res fora dels límits. Busco a dins del bolso i en trec un boli vermell. Però no tinc cap paper. Miro per la taula a veure si hi ha un tovalló o alguna cosa, i m’adono que el que tinc és de roba. En qualsevol cas, és blanc, o sigui que ja farà el fet. L’estenc sobre la taula de fusta i a dalt de tot hi escric en lletres majúscules:

LA VENJANÇA DE L’ALVIE Θ

Al mig, hi faig un dibuix d’en Nino. Només és un ninot de pal, no sóc gaire artística, la veritat. No s’assembla gens a en Nino, més aviat és com Tom Hiddleston. Llavors, li dibuixo la corda del penjat al voltant del coll, i la resta de la forca, com si estigués jugant a aquest joc. Un cop fet això, en unes bafarades a tot el seu voltant, escric una extensa llista: tirar-li un tret, apunyalar-lo, atropellar-lo, tirar-lo daltabaix d’un penya-segat, aprendre arts marcials i derrotar-lo fent karate, clavar-li un cop a la nuca, estrangular-lo, tancar-lo a dins d’un cotxe i asfixiar-lo amb monòxid de carboni, ruixar-lo amb trifluorur de clor perquè s’inflami espontàniament.

—La seva pasta, signorina —diu el cambrer, amb un xiuxiueig suau a cau d’orella.

Aparto ràpidament el tovalló de la taula i me’l torno a posar a la falda. Espero que no sàpiga llegir en anglès. Li faig un somriure i pregunto:

—Sap on puc trobar una ferreteria? O una botiga de bricolatge? O alguna cosa així?

—No, ho sento. En aquesta zona no n’hi ha cap.

—És que hauria de comprar una mica de corda i un martell…

Dono una ullada al plat.

En general prefereixo les racions extragrans. Però, coi, això és enorme. El cambrer deixa una safata a la taula, davant meu. Està plena d’una massa cremosa d’espaguetis; la salsa fa una olor de formatge deliciosa. El cambrer m’ensenya un molinet de pebre que és gairebé tan alt i gros com ell. (No em passa per alt que aquesta cosa és un autèntic símbol fàl·lic).

—En vol una mica? —pregunta.

—Ahà —sospiro—. M’agraden súper picants.

El cambrer es posa just al meu costat i comença a molinar pebre al plat. Em pressiona el braç amb el maluc. Tinc la seva tita al nivell dels ulls. Hi ha un bony ben definit allà on té el penis. M’atreviria a dir que fa uns vint-i-tres centímetres? Em quedo aclaparada amb l’olor del seu desodorant. El molinet no para de gratar. GRRR.

—Així està bé? —pregunta.

—Sí —contesto.

—Buon appetito.

Me’n fico una enforquillada a la boca. Això és millor que el sexe. La pasta està perfectament al dente, ferma i una mica dura quan mastego. La salsa és cremosa i salada i picant. Collons, és boníssim. Déu meu, és espectacular. Al cap de dos minuts ja m’ho he acabat tot.

—Oh, menges com una porca —diu la Beth—. Què faràs ara, ho vomitaràs tot?

La meva germana estava convençuda que el gluten era el dimoni i els carbohidrats eren l’anticrist.

—No. En vull més —li contesto. Em sento còmoda menjant. Se me’n refot el que pensis. Necessito sentir una cosa calenta i tova per dintre. Una que sembli una abraçada. Abans menjava per oblidar el pare. Per distreure’m de la Beth i la mare. Somric i miro el cambrer—. En vull un altre.

El noi obre els ulls de cop.

—Ah, i una altra copa.

Recull la safata de la taula.

—Un altre plat de tonnarelli con cacio e pepe?

—Exactament això.

L’observo mentre corre de nou cap a la cuina, reclinada a la cadira de fusta. M’acabo la resta de la copa i em llepo els llavis lentament. Aquest plat de pasta era increïble. El súmmum del menjar porno. Penso en aquells macarrons amb formatge de Pot Noodles que menjava a Archway: no es poden ni comparar (el gust de Bombay Bad Boy era el més bo, i també l’Original Curry).

Repico amb els dits a la taula. No sóc la Beth. Menjaré el que vulgui. Potser fins i tot menjo pastís de postres.

El cambrer torna amb la meva copa en una safata.

—El seu vodka, signorina.

En bec un bon glop. Ell em mira mentre me l’empasso.

—Sap què, fa set anys que treballo aquí i vostè és la noia més maca a qui he servit mai.

—Ah, sí? —dic.

Estic segura que això ho diu cada nit, però saps què? Que m’ho creuré.

—I és l’única que ha demanat dos plats de cacio e pepe.

Això sí que m’ho puc creure de debò.

—Sí, bé. És que és molt bo.

—A mi m’agraden les dones que mengen.

—Ah, sí? —«Doncs espera’t, ja ho veuràs», penso.

Aquest tio me’l menjaré viu, que ningú intenti aturar-me. Té els llavis com maduixes de bosc… la pell suau com pannacotta. Potser me l’enduc després a casa en una bosseta per a les sobres?

Desapareix per anar a buscar la pasta. Torno a xarrupar la copa. Uep! Uep! Aquest vodka em puja directament al cap. Faig una rialleta sense cap motiu.

A veure, fins on havia arribat del meu pla? Agafo el tovalló de la falda i l’estenc de nou a la taula. Llegeixo totes les idees que he apuntat, i n’hi afegeixo unes quantes més: donar-li una dosi letal de drogues (ricina?, heroïna?, cianur?). Em pregunto si en Nino està sopant ara mateix. Potser és en algun petit restaurant de per aquí a prop? Pobre desgraciat, ell no ho sap, però l’únic que fa és engreixar-se per als cucs. Torno a repassar les idees del tovalló. Això ja està gairebé enllestit. Dibuixo una altra bafarada: ofegar-lo en una piscina/banyera/llac.

—La seva pasta —diu el cambrer, amb un somriure.

Li veig una mirada estranya als ulls. És por, o admiració? Em penso que està al·lucinant. Em posa al davant una altra safata amb una muntanya d’espaguetis. «Menja’m, menja’m», sembla que diguin.

—Vaca afamada —diu la Beth.

Agafo la forquilla i punxo la pasta per ficar-me’n una enforquillada a la boca.

—Que no hi vol pebre? —pregunta el cambrer.

—Sí, d’acord —dic, amb la boca ben plena.

No tinc aturador. Em menjo la pasta cada vegada més ràpid, una enforquillada rere l’altra. Crema força, però m’és igual. No puc parar de menjar. Tinc tot de salsa picant pel voltant de la boca. Oh, Déu meu.

No sabia que m’estava morint de gana fins que he tastat aquest plat.

—Daixò… —diu el cambrer, mirant-me als ulls mentre s’inclina endavant—, acabo el torn d’aquí a quaranta minuts.

Em pregunto què tenen de postres.

—Potser voldries venir a casa meva? A prendre una copeta de vi. Escoltar música. Visc aquí a la cantonada…

De fet, estic bastant tipa.

—No puc més —dic—. Em pots portar el compte?

—D’acord, res de vi. Música? Una vetllada romàntica?

Brando el cap. Em miro la panxa. Però llavors se m’acut una idea millor. Inclino el cap i el miro amb un somriure.

—Vine tu al meu apartament.

Li dono l’adreça.

—Vull que em saltis a sobre i em clavis un cop de puny.

En Diego es queda perplex. Em mira amb cara d’encantat.

—Vull que intentis assaltar-me. Atacar-me. Però no em toquis el nas.

Branda el cap.

—No ho entenc.

—Mira —dic—. Diego, això és per jugar una mica. És sexi. Així em posaré calenta.

Encara no ho capta. Poso els ulls en blanc.

Obro YouTube al mòbil i li ensenyo el vídeo de Cinc moviments perfectes d’autodefensa.

—Ah, vols lluitar? —pregunta.

—Sí, sí. Vull lluitar.

Aparto el sofà del mig del pas i enretiro la butaca i la tauleta de centre. Les potes de la taula grinyolen per terra. L’arrambo a la paret. Perfecte, així molt millor. Ara tenim prou espai per lluitar. He de practicar uns quants moviments assassins i no puc fer-ho sola. En fan falta dos per ballar un tango.

—O sigui, que jo em col·locaré aquí en aquesta posició… i tu véns per darrere.

—OK. Va bene —contesta en Diego—. Non c’è problema.

Està molt bé que em parli en italià. És més autèntic. Tal com faria en Nino. Té un accent maco. El mateix que en Nino. Potser també és de Sicília?

—Preparat? —pregunto. Em poso de cara a la paret.

—Uno, due, tre…

—No, no, no. No vull que comptis. És important que sigui sorpresa.

—Però igualment ja saps que t’atacaré —diu.

—Sí, però no sé quan exactament.

Em torno a col·locar bé i examino la paret de la sala d’estar. El paper és d’un estampat maco de magnòlies. Ressegueixo la mostra amb el dit: un disseny de flor de lis. Silenci. Res. Cap atac. Al cap d’una mica, em giro.

—Véns o què?

En Diego agafa embranzida i es llança cap a mi, saltant-me a sobre el pit com un labrador en zel. Caiem a terra. M’immobilitza, m’esclafa amb tot el seu cos. Déu meu, m’explotarà la panxa. He menjat massa espaguetis. Necessito una mica de sal de fruites. Rodolem per terra i em pega. Em clava un cop fort al costat del coll.

—Au! Quin mal. Fuig d’aquí —dic. Estic panteixant, em fa mal el coll i em roda el cap—. Què coi estàs fent?

—No m’has dit que t’ataqués?

S’asseu i es fa un massatge a la mà adolorida.

—Home, però així no, collons —dic.

—Això ha sigut una moixaina —diu la Beth.

Ens quedem mirant-nos l’un a l’altre.

—Doncs… què fem, ara? —pregunta—. Fotem un clau?

M’aixeca i em frego el coll.

—No, encara no. De cap manera —dic—. Encara no he acabat amb tu.

En Diego es posa dret a la sala d’estar i jo comprovo de nou el tutorial de YouTube. S’ha d’anar de dret als ulls i a l’entrecuix. Atacar amb el colze.

—Molt bé, perfecte. Ja estic a punt —dic. Deixo el mòbil a la tauleta de centre—. Estàs preparat?

—Sì.

Agafo embranzida des de l’altre extrem de la sala i li clavo un cop de genoll als ous.

—UUUUAAAAAAH! —crido.

—AAAAUUUGGGH! —xiscla ell.

Es doblega endavant.

—Què? Ha estat bé, oi? T’he fet mal?

En Diego em mira amb llàgrimes als ulls. Tot seguit, se’n va corrents cap a la porta.

—Ei, on vas?

Vaig cap a l’habitació i m’enfilo al llit de mida extragran. M’estiro amb les cames i els braços estesos i em quedo encantada mirant les borles de la pantalla del llum. Tant de menjar i la lluita m’han deixat esgotada. Em sento com una balena encallada. Però no una balena normal, com una de blava o una assassina, sinó una balena obesa que s’ha mort d’un atac de cor a la platja quan anava de camí cap al nutricionista. La balena de qui les altres es burlaven sempre. La que no aconseguia ni una cita. Hauran de fer un forat a la paret i treure’m amb un remolcador. Llavors sortiré a les notícies i tot se n’anirà a pastar fang. Ostres, per què he menjat tanta pasta?

—Jo ja t’he avisat —diu la Beth.

Tant de bo pogués fer com la Gwyneth i sobreviure amb baies i pol·len.

Els llençols són frescos i sedosos. Algú ha deixat un bombonet de xocolata amb menta al mig del coixí. El desembolico i me’l menjo. (No havia menjat postres). Em quedo mirant el sostre esculpit. Àngels i roses i conquilles a tot arreu. Estan fets de guix blanc que s’escrostona. És d’estil renaixentista, antic. Hi ha una llar de foc espectacular en un racó. La lleixa és de marbre polit. El llum d’aranya amb espelmes falses projecta una resplendor càlida i acollidora. Glamur d’altres temps. Glòria de l’edat d’or.

Cucut. És el rellotge.

És la una de la matinada. Si més no, a Londres. Aquí segurament són les dues (o les tres?). Això podria crear confusió. Probablement hauria d’avançar el rellotge una hora (o dues?). És absurd anar passejant aquesta cosa si no va a l’hora…

Sé que ara hauria de ser al carrer, escorcollant la Piazza di Santa Maria. Recorrent tot el centre de Roma i executant el meu pla. Però estic feta pols. Acabada. Més que esgotada. Ha sigut un dia molt llarg. Un parell de dies molt llargs. Encara m’estic recuperant de l’operació. Vaig haver de matar aquell lladre a Bucarest. M’he menjat tres quilos de pasta amb formatge. Ja l’aniré a buscar més tard, en Nino. El trobaré abans que ell em trobi a mi.

(No sóc gandula. Simplement gasto les meves energies de manera eficient, com un cotxe alemany).

Ai, Nino, gairebé noto el teu gust. Sé que rondes per aquí a prop. Ho noto en els ossos…

Estiro braços i cames sobre el llit. El ventilador del sostre està engegat, la brisa que fa m’acaricia la pell. Em trec el vestit i obro les cames. Els dits se m’esquitllen cap a l’entrecuix. Encara no m’he posat calcetes. Me n’he d’anar a comprar. Tant de bo en Nino fos aquí, just aquí, ara mateix. Tinc ganes de morrejar-lo. Oh, el que donaria per seure sobre la seva cara. Per muntar-lo fins a la sortida del sol. Li mossegaria el llavi tan fort que li faria un tall. Li xuclaria l’ànima. Jo seré en Nino. Ell serà l’Alvie. Com la Cathy i en Heathcliff; vull que m’aparegui, com un fantasma (quan finalment el mati). Encara tinc el gust de la xocolata que he trobat a sobre el coixí; tant de bo fos la sang d’en Nino.

Per què desitjo les coses que em destrueixen?

Tanco els ulls i sospiro.

Els dits em ressegueixen els pits. Em faig un massatge suau dibuixant circumferències, amb els mugrons durs i erectes. Me’ls toco i me’ls pressiono amb els dits. Primer el follaria, després el mataria. Seria súper sexi. Els dits tornen a baixar cap a la vulva. Tinc la pell suau i molla. Em toco i me’ls fico a dintre. Estic encesa. Desesperada. Arquejo l’esquena i tenso el cos. Oh, quin gust. Això és fantàstic. Ostres, tinc ganes d’escorre’m. M’imagino en Nino a dintre meu, fins al fons. Amb la seva cigala erecta i palpitant. Vull que em toqui el punt G. Li noto l’alè calent a la nuca.

«No sabia que fossis tan dolenta…», em diria ell.

Potser l’enyoraré, al llit? Trobaré a faltar poder estrènyer el seu coll entre les cuixes com si fos una noia Bond russa? Però en Nino és fort. És més fort que jo. Necessito una tàctica ràpida per matar-lo. Ràpida i directa. Una tàctica que em garanteixi l’èxit. Em fico els dits més endins. Estic ben molla. Potser podria amagar-me una fulla d’afaitar als sostenidors? Així me la podria treure fàcilment i tallar-li el coll. Em comença a venir suor. Tinc el cap emboirat. Panteixo. Em falta l’alè. Ja em ve, fort, molt fort. On és en Nino quan el necessito? Em vull escórrer d’una vegada.

M’assec al llit i miro al meu voltant. Estic marejada. Necessito alguna cosa que em porti fins al límit. El meu consolador preferit, Míster Tita, es va quedar a Taormina. Segurament es va fondre amb l’incendi. Però tinc el nou raspall de dents elèctric. Potser va prou bé? Salto del llit i vaig al lavabo. L’agafo i l’engego. Vibra, gira i brunzeix, el mànec se’m mou a la mà. Sento l’olor de Colgate de menta. Aquesta bateria va la mar de bé. Torno cap al llit i sento el bzzz entre les cames. Oh, que fresc. Elèctric. Mentolat. El raspallet punxa una mica, però està bé. Alvie Knightly, ets un geni.

Em ve, ara sí que em ve.

Les onades de plaer

creixen

i

creixen.

Veig aquell home mort al carreró,

però aquesta vegada té la cara d’en Nino.

Mirada buida.

Crit ofegat.

—SÍ. SÍ. Ja el tinc, el malparit.

Tot el cos se’m tensa i destensa mentre m’escorro tan lliure com la pluja.

Em giro i m’arrauleixo. Estic massa cansada per rentar-me les dents (a més, sé on ha estat aquest raspall de dents). Tanco els ulls i badallo. Ja estic mig adormida quan sento un cop metàl·lic. Un soroll com el d’una finestra tancant-se. El grinyol d’una frontissa rovellada. M’assec al llit i encenc el llum. El cor se m’accelera. Què collons passa? Sóc a la cinquena planta. És impossible que ningú pugui arribar fins aquí dalt. I si hi ha una escala d’incendis? Que potser ha tornat aquell cambrer sexi? Pot ser… pot ser que sigui en Nino? Merda, merda. Sisplau, Senyor, no em vull morir. Encara no tinc cap arma. Necessito alguna cosa, i ràpid. Aparto els llençols i salto del llit. Surto corrents al passadís. La finestra està oberta. La tanco. Això no em fa cap gràcia. Corro enmig de la foscor.

Un ganivet. Necessito un ganivet gran. Segur que a la cuina n’hi ha algun. Els calaixos s’estavellen i xoquen i el metall retruny mentre els obro i els tanco tots. No veig absolutament res, però estic massa acollonida per encendre el llum. Em falta l’alè i no puc pensar clarament després de la dosi de codeïna barrejada amb vodka. No sé ni quantes pastilles m’he pres. De fet, és al·lucinant que encara pugui pensar. Els dits se’m mouen maldestrament. Au, vinga. Vinga. Un ganivet per untar mantega, una cullera de servir, un corró de fusta. Buido tots els calaixos. Obro tots els armaris. Hi ha d’haver alguna cosa per aquí. Un ganivet, o unes tisores? Un pelador de patates? Una broqueta? Un morter? No. No hi ha res. Ni tan sols un obridor d’ampolles. (És evident que he d’aconseguir una arma. O tot un arsenal d’armes, com a Matrix. Un subministrament infinit). No puc perdre més temps. Per què estava oberta la finestra?

Palpo una fusta de tallar al bufet; a dins hi ha cinc ganivets de diferents mides.

SÍ!

Això és el que buscava.

Potser existeix un déu?

Trio el més llarg i més ample. Perfecte. Just el que necessitava. Adequat per tallar ànec, o pollastre o vedella rostida al forn. És ferm i sòlid. El cor em fa un salt. Pressiono el dit polze contra la punta del ganivet. Em surt una gota de sang.

Si en Nino ve fins aquí, ja estic a punt. No se n’escaparà pas.

—Tot i així, ell et guanyaria —diu la Beth.

Bressolo el ganivet com si fos el meu fillet perdut.

La preparació ho és tot.

Què ha sigut això? El cruixit d’una placa del parquet? Un truc a la porta d’entrada? Aguso l’oïda per escoltar. Necessito un gos guardià, o alguna cosa així. O potser un tigre, com Mike Tyson? O un drac, com aquell nen petit? Travesso sigil·losament el passadís fins a l’habitació, amb el ganivet entre les mans tremoloses. Per què he vingut aquí? Què coi estic fent? Per què he pensat que podia enfrontar-me a un mafiós?

—No tens ni una possibilitat —diu la Beth.

—Vés a la merda, ja ens veurem a l’infern.

Entro de puntetes a l’habitació. No hi veig ningú, aquí dins. Vaig fins al llit tot desfet. On collons és el raspall de dents? Abans era aquí, ho juro per Déu, aquí entremig dels llençols. Que algú l’ha agafat? Que en Nino és aquí? Que m’estava espiant mentre m’escorria? (Home, ben mirat això és força sexi). Encara és per aquí amagat? Repenjo l’esquena a la paret. Tinc els ulls esbatanats de por. M’aguanto la respiració per poder escoltar.

Ni un soroll. Ni un cruixit. Ni un pas.

Obro l’armari i m’hi fico a dintre. Tanco i miro a fora a través de l’escletxa que queda entre les dues portes. Ostres, quina merda. Què faig, ara? Per primera vegada en tot aquest temps desitjaria tornar a ser al meu vell apartament d’Archway.

DIA TRES

El cadellet

FA DUES SETMANES

Dimecres, 19 d’agost del 2015
Archway, Londres

Faig un petó a Míster Tita i el torno a guardar al calaix, em giro en el meu futon i em tapo amb la manta. Durant anys, ha sigut la meva joguina sexual preferida. Més que una joguina sexual, ha sigut un amant, un amic. Sempre ha estat al meu costat quan he necessitat algú amb qui parlar o algú amb qui passar una esbojarrada nit de sexe. No m’ha enganyat ni m’ha abandonat mai. No m’ha dit mai que no. No m’ha deixat mai tirada. Hem creat un vincle especial; estem més units que uns bessons. D’acord, a vegades se li acaben les piles i és una murga, però no em queixo. Sempre ha sigut un professional. Sempre ha fet la feina. Com un perfecte cavaller.

Te’n recordes quan et vaig comprar quatre piles noves Duracell Plus Power? Em vas fer venir aquell llegendari orgasme múltiple que em va durar cinc minuts. I la vegada que ens vam allotjar al Wembley Travelodge i vam mirar les pel·lícules de Brad Pitt l’una rere l’altra? A mi em va agradar Thelma i Louise i a tu et va agradar Snatch (porcs i diamants). No oblidaré mai el dia que et vaig trobar penjat d’aquell ganxo en aquella botiga del Soho. Va ser un amor a primera vista. Eres tan rosa i brillant, tan resplendent, amb aquella llum de neó. Vint-i-vuit gloriosos centímetres de goma. Anatòmicament perfecte. I feies tan bona olor, ben igual que una goma d’esborrar nova. Eres l’últim que quedava a la botiga. Estava impacient per tornar a casa i treure’t de l’embolcall, deixar-te anar entre els llençols. La resta ja la coneixes, les meravelloses hores que hem passat junts. Sé que mai no m’abandonaries. Ha. A diferència d’algunes persones…

Furgo a dins del bolso de Primark i trec el paquet de Marlboro Lights. Merda, només em queda un cigarret. N’hauré d’anar a comprar. Ara he de buscar el meu Zippo de color porpra. Hi ha de ser, hi ha de ser. On? On? On? El trobo al fons del bolso, i finalment puc encendre el cigarret. M’aguanto el fum, tanco els ulls, i després el trec lentament. Espero que la nicotina em faci efecte, com si això ho hagués de solucionar tot. Com si fos una poció màgica.

I no me’n puc estar.

Obro el bolso i trec la fotografia. Està plegada darrere dels bitllets antics d’autobús, les targetes de lleialtat de les cafeteries i els tiquets de vodka dels bars. Desplego la fotografia arrugada a sobre la falda i l’examino. Està feta a Lower Slaughter el desembre del 1987. El pare i la mare estan drets davant de l’església del centre del poble. És ben bé un paisatge típic de Cotswolds. L’escenari perfecte. De capsa de bombons. Casetes de pedra de color mel, prats verds i molins. L’Alvin estava súper elegant el dia del seu casament: esmòquing negre, barret de copa i sabates ben brillants. Estava molt guapo, com un príncep. Era el nuvi ideal. Suposo que la mare també estava guapa, però d’una manera diferent. Tenia els cabells llisos, negres i gruixuts. El cos prim i àgil. Han passat vint-i-cinc anys des de l’última vegada que el vaig veure. Avui fa vint-i-cinc anys… o almenys això és el que diu la mare. Jo no me’n recordo.

Apago el cigarret a dins d’una tassa.

Saps què et dic? A la merda. Que el bombin.

Ja trobaré algú altre que no m’abandoni mai. Trobaré una persona lleial.

Estripo la foto en centenars de bocins.

Se m’esquitllen entre els dits com la sorra.

Capítol vuit

Dimecres, 2 de setembre del 2015
Trastevere, Roma, Itàlia

Les portes de fusta s’obren de cop, caic de l’armari i m’estavello al terra de l’habitació. La llum entra a través de les cortines mig tirades. Deixo caure el ganivet, que brilla amb el sol, i em frego el colze. Au. Aquí m’hi sortirà un blau. He caigut ben bé de ple sobre l’os de la música. M’arrossego de quatre grapes fins al llit. Oh. Fixa’t, hi ha el raspall de dents elèctric a sota de la tauleta. O sigui que en Nino no me l’ha robat, doncs. El recullo i el deixo a sobre el llit. Tinc una contractura terrible al coll. Em vaig quedar adormida a dins d’aquest maleït armari i he dormit tota la nit asseguda. En Nino no és aquí. Me’n vaig. Necessito un cafè. Un Espresso Martini. Agafo les sandàlies daurades Prada de la Beth i ja estic a punt; ja estic vestida, suposo. Encara vaig sense calcetes, però què hi puc fer? Almenys a Roma fa calor. Em guardo el ganivet a dins del bolso i baixo els cinc pisos taral·lejant «Bad Blood» de Taylor Swift.

Hi ha una cafeteria aquí a prop, a la Piazza di Santa Maria. Busco una taula lliure i enretiro una cadira. Demano un cafè i un croissant. Em frego la part posterior del crani i giro el cap a dreta i esquerra. Fa vent. El vent deu haver fet obrir la finestra. I suposo que les fresses eren simplement «sorolls de la casa». Els edificis vells ja ho fan, això.

Agafo el moneder per buscar una mica d’efectiu per pagar el compte. Els dits se’m queden aturats sobre la butxaca on guardava aquella foto. L’obro, malgrat que sé perfectament que la foto no hi és. La vaig estripar i me n’alegro. S’ha acabat. Passo d’ell. Encara veig la fotografia mentalment, no necessito la còpia en paper. La cara del pare el dia que es va casar era la viva imatge de l’optimisme. Per primera vegada a la vida em passa pel cap que sembla una mica italià. No ho sé, alguna cosa de la seva cara, del seu cos. Merda. Em recorda en Nino. A veure, no hi ha res de fastigós en això, és biologia. El meu pare podria ser sicilià, amb aquells ulls negres i la pell morena. L’únic que desentona és el nom, «Alvin Knightly», però vaja, és ben igual que…

—Nino —diu una veu darrere meu. Em giro sobre la cadira de plàstic. Clavo un cop de genoll a la vora de la taula i ho faig trontollar tot. Nino? Ara? On? Aquí?

Passo el dit per la fulla del ganivet.

—Nino, amore, vieni qui.

Una altra vegada.

La veu pertany a una dona jove. Està asseguda a la taula del costat, inclinada endavant i parlant al terra. Em decanto una mica per veure amb qui està parlant. En Nino és aquí a terra? Per què?

Ah, només és un gos.

Per un moment m’he pensat que l’havia trobat. Just a fora del meu nou apartament. Però no, hauria sigut massa fàcil. Esclar que no és ell; és un gos salsitxa. Em fico la banya del croissant a la boca i mastego. Està farcit de melmelada àcida: albercoc agredolç. Tret que en Nino s’hagi transformat en un gos salsitxa. Com el noi de La metamorfosi, aquella curiosa novel·la de Franz Kafka. Però vaja, allò era un escarabat. Tot i així, coses més estranyes han passat. Nino. Nino. Tenen el mateix nom, però a part d’això, res més. Les semblances s’acaben aquí. Això m’ha confós una mica. Tinc ressaca i no he dormit bé.

—Bravo, Nino —diu la dona.

El gosset s’asseu i alça la pota. (Està més ben entrenat que l’altre Nino). Ella li agafa la mà peluda. Observo el petit gos salsitxa; té el pèl de color marró xocolata llustrós. Les orelles semblen suaus i sedoses. Remena la cua i mira la dona amb uns ulls vius i brillants que podrien trencar el cor més dur. Oh, Déu meu, és moníssim. Me’l menjaria. Quina llàstima que acabi d’esmorzar. Però de debò que és per menjar-se’l.

—Bravo, Nino, bravo —diu la dona, i li fa pessigolles sota la barbeta.

—Alvie, no. No et distreguis.

Au, calla, Beth. Fot el camp del meu cap.

—No necessites un estúpid gos.

De fet sí, Beth. Necessito un gos guardià, te’n recordes? Un gos en qui pugui confiar. Un amic fidel. Alguna cosa que sigui els meus ulls i les meves orelles mentre dormo. Compraré aquest gos. És perfecte. El portaré sempre amb mi. És maco i petitó. És una idea excel·lent. Vetllarà per la meva seguretat.

Apago el cigarret i aviso la cambrera. Li faig un senyal per demanar el compte. La dona enretira la cadira; sento les potes que grinyolen contra el terra. Deixa unes quantes monedes en un platet metàl·lic i es prepara per marxar. Déu meu, és minúscula. Realment molt baixeta. De fet, és poc més alta que el gos. No passa del metre i mig, i això que porta talons de cunya. Agafa la corretja de cuir vermella del gos i crida:

—Vieni. Andiamo.

—Uof. Uof. Uof —diu en Nino, emocionat. Ai, que mono.

Salta enlaire i corre fent cercles, embogit, perseguint-se la cua sense parar. Està ben sonat, aquest gos. Però és genial, com jo. Estem fets l’un per a l’altre. Θ

—Escolti! —dic, mentre m’aixeco ràpidament. La cadira de plàstic es tomba. Miro el gosset i ell em mira a mi. Es llepa el morro i parpelleja. Porta’m a casa, sembla que digui. Vull venir amb tu—. Quant en demana pel gos? —La dona em mira amb el front arrugat—. El gos. El vull. Quant en demana?

Totes dues mirem el gosset. No és gaire més gran que una piga. Té el cos allargat com una molla, aguantada per les quatre potes. Em cabria fàcilment a dins del bolso. O potser em podria comprar una bosseta especial? Ja el veig traient el caparró a fora, observant com passa el món. I si li compro una jaqueta i una gorra de beisbol de conjunt? De quadres escocesos? De pell? No, ja ho sé, de lluentons formant la Union Jack. La Paris Hilton té un chihuahua, però l’Adele té un gos salsitxa. Puc entrenar-lo per atacar i matar, tal com fa aquella increïble vídua a Une vendetta, de Maupassant. (Mira, aquest és un altre mètode per afegir a la llista. Mort per un gos salsitxa. Ha. Quina gràcia).

—Vull comprar-li el gos.

—Ah —contesta la dona—. No inglese, mi dispiace. —Somriu i es gira.

—Cent euros? Mil? Deu mil?

Agafo un grapat de bitllets del rellotge de cucut.

—No, no. Mi dispiace. —Estira la corretja i comença a marxar. Em quedo mirant els seus cabells sedosos i brillants. Són del mateix to marró xocolata que el pèl del gos—. Andiamo, Nino. Vai.

Observo les diminutes potes que se’n van corrent. Escala les llambordes com si fossin grans roques. És sorprenentment ràpid, com un centpeus embalat. Milli? Això vol dir mil, oi? Si centi és cent, milli deu ser mil. Això és italià o llatí?

—Milli euros? Milli? Milli?

Corro darrere la dona. (Mare meva, però què estic fent? Persegueixo una dona pel centre de Roma. Això és ridícul fins i tot per a mi. Però vull aquest gos salsitxa). La gent que hi ha asseguda a la terrassa ens assenyala i xiuxiueja; realment hi ha una multitud en aquell bar. Tothom em mira. Costa una mica córrer amb talons per les llambordes, aquestes estúpides sabates no paren d’encallar-se a les juntures. M’he de comprar un calçat una mica més còmode si vull continuar buscant en Nino. Potser em compraré unes ballarines ben maques i planes, per poder córrer bé. A veure, James Bond no va corrent per aquí i per allà amb sandàlies. I no he vist mai Jeremy Renner amb talons. No, necessito un calçat una mica més adequat a partir d’ara.

Total, que em trec les sandàlies i me les entaforo sota el braç. (El primer que faré tot seguit serà comprar-me unes sabates planes i un vestit nou per substituir aquest Chanel atrotinat). Assenyalo el gos.

—Milli euros? Milli? Milli? Milli?

La dona s’atura i es gira.

—Per Nino? Ma no. Non vendo il cane.

No penso rendir-me tan fàcilment. La segueixo fins a una altra plaça. Ella accelera el pas (i jo també), però el gos no la pot seguir. Està corrent, corre tan ràpid com pot. Ara la dona l’arrossega per la corretja. El gos va de costat amb les potes enlaire.

La plaça està pràcticament buida; encara és d’hora: les vuit en punt. Sento el ding-dong-ding del campanar. Després uns quants cucuts del meu rellotge. Una imponent església barroca s’alça just al nostre costat. Hi ha una imatge de la Verge bressolant l’infant Jesús. Els colors pastel són apagats i desgastats: roses i grocs, blau fosc. El Nen estira una mà cap a la Verge. Penso en l’Ernie, a Taormina. Collons, vull aquest gos.

La dona camina cap a la carnisseria. El deixa a fora la botiga, amb la corretja lligada en una barra de metall. Es gira i em mira. Jo faig veure que no miro, em desvio uns quants passos cap a l’altra banda, després em giro i m’acosto al gos. Arribo a la botiga, m’ajupo i agafo el cadellet. Estiro la corretja de la barra on està lligada.

—No és culpa meva. He intentat comprar-te —li xiuxiuejo a l’orella.

L’agafo a coll i fujo corrent. Va molt més bé sense sabates. Travesso de nou la plaça, passo per una font amb cascades d’aigua, passo pel costat d’un home que ven pals de selfie i per un grup de peruans amb flautes de Pan que es preparen per començar un nou dia. Passo corrents per la cafeteria, amb la gent assenyalant i mirant.

—Ei! —crida la cambrera—. I el compte? El compte!

Oh, merda. No he pagat.

—Més tard. Vindré més tard! —crido.

Corro i corro i corro sense parar. Ja torno a ser al meu carrer sinuós quan sento la dona cridant:

—Nino?

Finalment arribo a la meva porta. Furgo a dins del bolso per buscar la clau, tinc el cor desbocat, el cadellet es regira entre els meus braços. Trobo la clau i entro d’una revolada. Tanco la porta —BANG— darrere meu.

—No em puc creure que hagis robat un gos salsitxa… Bé, de fet, sí que puc —diu la Beth.

—Uof. Uof. Uof —diu el gos.

El gos seu en un costat del llit i jo a l’altre. Ens mirem mútuament. Té el cap repenjat sobre les potes i jo repenjo la barbeta sobre les mans. Ara que el tinc, no sé què fer-ne. No me’l puc pas endur a Prada. Es pixarà a terra.

—Hola, Nino. Em dic Alvina. I sóc la teva nova mestressa —dic.

Es llepa el morro amb una llengua llarga de color rosa, però no contesta.

—Ens divertirem molt, ja ho veuràs. Viurem unes quantes aventures esbojarrades.

Es grata l’orella amb la pota del darrere. Espero que no tingui puces.

—Està bé trobar algú que sàpiga escoltar. Aquests últims dies han sigut una mica durs…

Alça les orelles i inclina el cap. Gemega una mica.

—Però tu i jo serem bons amics. Seràs el meu camarada.

L’agafo i me’l poso a la falda. Li acaricio el cap sedós.

—Abans tenia Míster Tita, però es va desintegrar en un incendi d’una casa. Però no pateixis, no permetré que et passi el mateix. Amb mi estaràs ben segur.

Agafo el barret fedora d’en Nino de la bossa i l’ensumo. Està tot arrugat, però segur que encara fa la seva olor. Enclasto el barret al nas del gos.

—Nino, matar —li dic.

El cadellet ensuma i després em mira. No sembla pas impressionat. Li he d’ensenyar a matar. A saltar a la jugular. El faré aficionar a la sang humana com el gos dels Baskerville. Miro l’animal i sospiro. És tan letal com un llimac.

No tinc ni idea d’on és el meu Nino i no tinc manera de trobar-lo. L’he buscat durant tres dies i l’únic que n’he tret ha sigut un gos. Tot plegat és una merda. I jo estic feta una merda. Em miro el vestit rebregat. Ostres, he d’anar de compres. No porto ni calcetes ni sostenidors. Un bolso brut i atrotinat. Això ja comença a ser urgent. M’aniré a comprar tot un vestuari nou. Alguna cosa ben maca que m’animi una mica. Exacte, això és el que faré. Anar de compres serà divertit. Al capdavall, sóc a Roma. Itàlia = moda. Què porta l’Alvie Knightly ara que és una fantàstica assassina? Vull estar súper sexi quan el trobi. Així s’adonarà que l’ha ben cagat. Resplendent, explosiva, estupenda. Necessito un nou look. Alguna cosa que faci conjunt amb els fabulosos cabells i el meu nas de disseny. Primer de compres, després matar. Un dia perfecte. Tot forma part del meu astut pla. La meva disfressa infal·lible.

—Molt bé. Tu queda’t aquí —dic.

En Nino mira enlaire i inclina el cap.

Salto del llit.

Vull anar a Via Condotti. A internet diu que és el millor lloc per anar de compres. Em compraré tot un vestuari nou fenomenal. Estic pensant en cuir. Ajustat a la pell. Sexi. Negre per a la tardor/hivern. I també necessito unes sabates més adequades per poder córrer. I un bolso nou. Evidentment. Dono una ullada al rellotge de cucut: segons la zona horària del meridià de Greenwich són dos quarts de nou. Suposo que això vol dir que són dos quarts de deu, oi? Ens hem estat aquí amagats durant gairebé una hora. Espero que aquella dona hagi marxat. Vaig fins a la finestra de la cuina i miro a fora a través de les cortines mig tirades. A baix a la plaça passa gent atrafegada. Comença a fer calor. Ara no l’hi veig, la dona. I no, tampoc veig el meu Nino.

—Nino —dic, agafant el bolso—. Sigues un bon gos. No mosseguis res ni embrutis l’apartament. —Ha, ha. No, això ja ho faig jo…

En Nino gemega. Obro la porta. El cadellet ve corrent al meu darrere. S’esmuny entremig dels meus peus tan ràpid com un llebrer i surt al replà. Abans que tingui temps de reaccionar, ell ja ha baixat els cinc trams d’escales.

—Ets un gos dolent, Nino. Atura’t.

Baixo les escales, l’agafo i torno de nou cap a dalt.

—Seu —dic.

No ho fa.

Torna a sortir volant per la porta i corre escales avall, fins a baix de tot. No sé per què m’hi escarrasso tant, si el gos parla en italià.

Capítol nou

Via Condotti, Roma, Itàlia

Entro a Prada i tothom se’m queda mirant. La botiga és gran i tot brilla. Rajoles lluents i llum blanca i resplendent. El terra també brilla, i rellisca com una pista de gel.

Els altres clients es giren i em miren bocabadats. Els ignoro i entro amb pas decidit.

—Què coi mireu? —dic.

Que potser es pensen que sóc una famosa?

Se sent el brogit dels xiuxiuejos de la gent. Una dona gran gairebé s’ennuega quan em veu. Les dependentes em miren amb la boca oberta. Ja sé que no faig gaire goig: vestit brut, sense roba interior, sense sabates (perquè em fan mal), el bolso Hermès ple de fang i —ups— algunes taques de sang d’aquell atracador. Si més no el nas i els cabells els porto perfectes: em va costar un bon feix de bitllets.

Un dependent se m’acosta. En Nino comença a grunyir.

—GRRRRRRRRRRRRRRRRRR.

Així m’agrada. Continua. Deixa-l’hi clar. És ferotge com un tigre de dents de sabre.

—Ciao, que la puc ajudar, signorina? —Em mira de dalt a baix.

—Xao, xao, xao. Necessito una mica de roba. El meu exnòvio em va robar tots els vestits.

—Ah, sí? —exclama.

—Roba negra. Vull roba de color negre, perquè sigui més difícil veure’m en la foscor.

Se’l veu alleujat; he vingut a comprar, no a robar ni a menjar-me’l.

—És per a alguna ocasió speciale?

En Nino es regira i salta del bolso. L’home s’espanta. Deixo que en Nino es passegi una mica. També és bo que es desfogui.

—Vull alguna cosa que em duri. Que sigui resistent. Ha d’anar bé per lluitar.

—Per lluitar? Vol dir litigare… no?

—I ha de ser sexi. Súper sexi. Per exemple, un bodi de cuir ben ajustat. Sap què vull dir, a l’estil de Catwoman?

—Cuir. Certo, sì. Per descomptat. Acompanyi’m, sisplau.

Segueixo el dependent; em porta cap al fons de la botiga. Els altres clients es giren i se’m queden mirant. Em penso que els agraden els meus cabells d’estil rocker. M’assemblo una mica a Pink, o Nicki Minaj. Tenen enveja dels meus cabells rosa. Segueixo l’home per la botiga fins que arribem a les peces de la nova col·lecció. Hi ha tot un penjador llarg ple de pantalons de cuir negres i jaquetes de conjunt. En Nino va corrent entre la roba. Fa caure una jaqueta del penjador. El dependent no se n’adona.

—Tenim aquestes jaquetes. Són de la nova col·lecció. Molto bello. Miri quina pell més suau.

M’acosta una màniga perquè la toqui: és suau com la pell de l’Ernie. Respiro fondo; fa olor de Nino. Vaca morta, però és realment maco.

—Sí, però és prou resistent?

—Crec que per a vostè, massa i tot. A més, fixi’s. —M’ensenya els pantalons—. Són preciosos. Pell italiana de la Toscana. Vol emprovar-se’ls?

—Sí. I això també. Faig una talla deu del Regne Unit. —Penso en la pasta d’ahir al vespre… Si més no, és la talla que feia.

Agafa les peces i m’acompanya cap a un emprovador de disseny: sumptuós, espaiós, amb miralls de dalt a baix. Unes cortines de vellut negre lluent fan de porta. Fa olor de lliris. (Em complau comprovar que el nas encara em funciona).

—Vol que li vagi a buscar algunes sabates? Un top, potser?

—Sí, sí, un top de cuir. I unes sabates planes. I un bolso. I sostenidors.

—Certo, signorina. Un momento.

—I un tanga —afegeixo.

Se’n va a buscar la resta de roba. M’encenc un cigarret. En Nino torna a ficar-se a dins del bolso. Em sembla que vol tornar a casa.

Mentrestant vaig xuclant el Marlboro. Sento passos de l’home quan s’acosta. Apago el cigarret. Faig un forat a la moqueta. Ups. El tapo amb el bolso. Obro la cortina gruixuda i agafo la pila de roba.

—Oh, no sent pudor de tabac? —pregunta.

—Potser és d’una barbacoa?

M’emprovo els pantalons amb un top ajustat, la jaqueta i la roba interior. Em passo els dits pels cabells i em poso les ulleres de sol. M’aplico una mica de pintallavis porpra, el duia a dins del bolso atrotinat. Obro la cortina i surto a fora.

—Tatxín!

—Oooh, fantastico.

Estenc els braços als costats com una esplèndida papallona assassina. Sí, sóc una perillosa papallona cap-de-mort.

—La veritat és que estàs súper sexi —diu la Beth.

Collons, mira que ets malparida.

—Que vols ser amable amb mi, ara?

Podria tombar qualsevol amb aquest conjunt, fins i tot podria enfrontar-me a Mayweather amb les meves pròpies mans.

—Perfecte. Me’n quedo tres de cada —dic a l’home.

—Tres?

—Sí, tres.

—Vol tres de cada cosa? Però exactament el mateix?

—Sí. És el meu nou look. L’un a rentar, l’altre a assecar, l’altre posat —dic—. Vull poder-lo portar sempre, sap? Com una mena d’uniforme.

—Sí —contesta.

No ho capta.

—Una mena de disfressa… com els de la pel·li Deadpool, m’entén?

—OK. Va bene.

Em giro i em miro el cul.

—I vull deixar-m’ho posat, ja.

Faig una volta davant de l’enorme mirall. M’estufo els cabells estil Rita Ora. Em faig un centenar de selfies, fins que aconsegueixo la foto perfecta. Faig morros a la càmera amb un posat sensual, i després actualitzo la foto de Tinder.

Capítol deu

Pago la roba, les sabates i els bolsos.

Ping. Ping. Ping.

OH, QUÈ ÉS AIXÒ?

Agafo el telèfon i me’l quedo mirant. És un missatge de Tinder. Tinc un «Súper like»; sé que és d’ell abans de comprovar-ho. Hi entro. Exacte. Tenia raó.

«Nino Brusca, 39, a un quilòmetre de distància, t’ha posat un “Súper like”».

Merda. Collons. Merda. Collons. Merda. Sap que sóc la Beyoncé?

Fantàstic. Ara en Nino m’ha trobat a Tinder. Em deu haver vist a través del nom fals. Diu que és a un quilòmetre de distància. Però podria ser fins i tot menys, oi? Aquesta és la mínima distància de merda que t’assenyala aquesta app. Podria ser a cent metres. O a sis. Un calfred em recorre l’esquena. Què cony està fent tan a prop? En Nino ronda per aquí al voltant. Que m’està… que m’està seguint?

M’amago darrere d’un maniquí a l’aparador de la botiga. Dono una ullada al carrer, ple de gent, però no el veig pas a Via Condotti. Potser ha sortit de compres, com jo? És ell el que té els dos milions d’euros, un munt de calés per gastar.

Agafo les sis bosses de Prada i surto corrent de la botiga fins a la Piazza. Pujo la interminable Escalinata Espanyola saltant els esglaons de dos en dos. (Aquestes sabates són genials, ben planes, de pell negra, perfectes per córrer). I els bolsos m’encanten, semblen unes baguets luxoses, la forma perfecta per al gosset. Pell de color crema. Cadenes daurades. Logos de Prada daurats. La jaqueta i els pantalons de conjunt són una mica extravagants. Pell italiana suau i molt ajustada. Estic segura que del cul em queden fenomenals, però ja estic començant a suar. El sol de migdia comença a caure de ple mentre pujo esbufegant aquestes escales antigues. Devem estar a quaranta graus.

M’obro pas entre els turistes mentre renego en veu baixa. Però finalment arribo al capdamunt i tinc unes vistes estupendes. Ho veig tot, des d’aquí dalt. La plaça bulliciosa als peus de l’escalinata. Tota la llargada del carrer al fons. Ai, fixa’t, allà hi ha el Dolce & Gabbana. Després hi aniré a treure el cap (quan hagi matat en Nino). Oh, i allà hi ha Moncler. I Gucci. Això és fins i tot millor que Westfield. És com Bond Street, però en versió continental. Com Oxford Street, però amb classe. Escodrinyo entre la gentada buscant en Nino.

Em deixo caure a l’esglaó de dalt de tot, les bosses de Prada s’escampen al meu voltant. M’apujo les ulleres de sol a sobre el cap. Encara panteixo de la correguda. Aviam, no és fàcil amb totes aquestes bosses. I aquestes escales són molt dretes. On coi és en Nino? No pot ser gaire lluny. L’he de localitzar abans que em localitzi ell a mi.

Els turistes es fan selfies fent el símbol de la victòria amb els dits. Els nuvis que han vingut de lluna de mel van agafats de la mà. Els nens mengen gelats de vainilla. Què faré amb ell quan el trobi? Trec la llista: engegar-li un tret, clavar-li una ganivetada, llançar-me a sobre seu, empenye’l daltabaix d’un penya-segat… Palpo el bolso per comprovar que encara hi porto el ganivet. Gràcies a Déu que he trobat aquest ganivet tan gran.

Aprimo els ulls i escanejo la bulliciosa Piazza di Spagna, al capdavall de les escales. És a prop d’aquella barca de marbre, potser? A la font que hi ha al mig de la plaça? Tinc la casa museu Keats a l’esquerra, i a la dreta, un saló de te que es diu Babington’s. Potser hi ha entrat per prendre el te de la tarda? És possible que sigui allà dins bevent-se un te wulong?

I just en aquell moment —no m’ho puc creure— el veig.

SÍ.

És ell.

Allà baix a la plaça. Cabells negres, jaqueta de pell negra, bigoti en forma de ferradura. (Sense barret, esclar, perquè el tinc jo entaforat a dins del bolso). Oh, Déu meu. Finalment l’he trobat. «Ah, canalla damnat, canalla somrient!».[9] Palpo el ganivet a dins del bolso. L’agafo ben fort. COLLONS, HA ARRIBAT EL MOMENT.

Recullo totes les bosses del terra i corro escales avall a través de la multitud. Panteixant, suant, renegant, entrebancant-me. Ja el tinc. És la meva única oportunitat. Un intent, com Eminem. Potser no tornaré a tenir cap més oportunitat. No el puc deixar escapar.

Finalment arribo a la font de marbre. Era aquí. Fa un moment era aquí al costat de la barca. Però on s’ha ficat ara? Unes gotetes d’aigua fresca m’esquitxen la cara. Giro tres-cents seixanta graus i torno a veure el cap d’en Nino. Ell es gira i la nostra mirada es troba durant un segon; se’m talla la respiració. Tot s’atura. Fins i tot el meu cor… Es torna a girar i se’n va.

Merda, i ara què?

Aquest stronzo m’ha vist.

Ara sap que sóc a Roma, i per descomptat que ell també em perseguirà.

—NINO. NO. ESPERA’T! —crido. Estiro la mà cap endavant…

Desapareix a dins de l’estació del metro. Ostres, no, el metro. No el trobaré mai allà baix. Corro per la plaça de terra empedrat.

Un moment, on és el gos?

M’aturo. Miro al meu voltant. On és el meu cadellet? El veig bevent aigua a la font de marbre, amb la petita llengua fent lap, lap, lap. Ostres, no el puc deixar allà.

—Nino —dic. Xiulo—. Vine aquí, maco.

Alça el cap i remena la cua. Ve corrents per la plaça, amb les orelles flonges agitant-se, els ulls negres i brillants, corrent entre peus i cames. Deixo totes les bosses a terra, se’m llança a sobre i em llepa la cara. M’eixugo de seguida i el fico a dins del bolso Prada.

—Preparat? Doncs vinga, som-hi.

Torno a recollir les bosses i corro cap a dins del metro. Merda, m’he de comprar un bitllet. No tinc pas temps per a això. Salto per sobre de la barrera i baixo per les escales mecàniques. Em penso que el veig a baix a l’estació. Clavo cops de bossa als nens i als turistes. Hi ha massa gent aquí. Els músculs em bullen per l’àcid làctic. La meva respiració és feixuga i sorollosa. Vaig corrent, corrent, corrent. Em sembla que m’estic tornant boja.

—Fora, ei, aparteu-vos del mig.

Per què no es mou la gent, maleït sigui? Que no ho veuen, que tinc pressa?

Finalment arribo a baix de tot. Hi ha una horda de persones fent cua. Algú amb un lloro. Una cadira de rodes. Un cotxet. Un arbre en un test. Un tio amb una motxilla que és més grossa que ell. Una dona amb una caixa de cartró; en un costat hi diu «Fràgil». Ha, que tingui bona sort. Passo pel seu costat i escodrinyo la multitud. Tots els homes que veig s’assemblen a en Nino. Cabells negres. Jaqueta negra. Trets italians… Oh, no. No, un moment, aquell és ell, segur.

Em sento a mi mateixa cridant:

—NIIIIIIIINOOOOOOOOOOO!

Ressona per totes les parets.

Ell es gira i s’endinsa en un túnel. Desapareix entre la gentada.

Cap on va aquest metro? Línia A o Línia B? Merda, merda, merda, merda, merda.

Vaig corrent cap al túnel abarrotat de gent. Hi fa xafogor. Humitat. Calor. És pitjor que un bordell tropical. No hi ha aire condicionat. Els grafits cobreixen les parets corbades. Algú ha pintat amb esprai un cor —«I love you»— només per tocar-me els pebrots. Sento el rugit d’un tren que arriba. El grinyol ensordidor dels frens. El brunzit de les vies metàl·liques.

Arribo al final del túnel angost. Ara hi ha dos trams d’escales que van cap a baix… per quin he d’anar? Semblen iguals. Dono una ullada al pòster de la paret. És un mapa de colors. No l’entenc en absolut. Tots els trens van en direccions diferents. Nord o sud o est o oest. Miro al meu voltant, però no veig en Nino enlloc. No sé cap on he d’anar.

—AAAAAIIIIIXXXXX! —crido, desesperada.

Algú es morirà.

La sang em bull i em borbolleja.

Dreta o esquerra? No en tinc ni idea. En Nino (el gos) lladra a dins del bolso. Deu notar que cada cop estic més tensa. Els animals les detecten, aquestes coses. S’està posant molt nerviós aquí dins. Salta com una mongeta mexicana. Obro la cremallera i faig:

—Xxt!

—Uof. Uof. Uof. Uof.

Trec el ganivet del bolso i l’agafo ben fort. Tanco la cremallera i baixo corrent les escales (trio les de l’esquerra, ja m’ho trobaré). Arribo a baix, salto a la plataforma i m’acosto a la vora. Les portes es tanquen i el tren se’n va just quan hi arribo. Merda. La plataforma queda deserta. Estic ben sola. Brando el cap amb incredulitat. Se m’ha escapat per ben poc.

Em quedo allà palplantada, panteixant i suant.

Molt bé, doncs hauré d’agafar el pròxim tren. Segur que n’arribarà un altre d’aquí a poc. Examino els pòsters mig esquinçats i la paret de maons negres. La llum fluorescent em fa mal als ulls, és massa blanca en aquest ambient fosc. Som a cent metres sota terra. Sembla apocalíptic. La plataforma ja es torna a emplenar de gent. Em quedo dreta just a la vora. M’amago el ganivet sota el braç i clavo els ulls a dins del túnel. Au vinga, vinga, vinga.

Tot d’una, noto una mà rude al coll. Estic a punt de cridar però em quedo completament sense alè. Un braç m’agafa fort per la cintura i el ganivet em cau sobre els rails de metall.

Ostres, és ell.

Em xiuxiueja a cau d’orella. Un xiuxiueig amb un alè massa calent.

—Xxt.

No em puc girar. No puc moure el cap. Sento l’olor de cuir de la seva jaqueta. Li noto l’escalfor del pit. El seu cos, prim i tens com un filferro espinós, em pressiona tota l’esquena. Li noto el cor, BU-BUMP, BU-BUMP. I la respiració feixuga. Se sent el brunzit greu i llunyà d’un tren que s’acosta. La plataforma vibra. HÒSTIA SANTA. Em tirarà a la via del tren. Forcejo per alliberar-me, però no puc moure ni un múscul. Em té ben agafada.

—Et matarà —diu la Beth.

Em ve una suor freda, la visió se m’ennuvola, tinc el cap tèrbol. El primer vagó apareix enmig de la foscor, surt a tota velocitat de dins del túnel. Soroll. Vent. No puc ni parlar ni respirar.

—Et farà miques.

Em fa acostar fins a la vora de la plataforma, balancejant-me cap a la via del tren.

«Sisplau, sisplau. No!», vull suplicar-li, a crits. Obro la boca però no em surten les paraules. Li clavo coces amb els peus. El cor se m’accelera. Veig les llums borroses.

Tres metres, dos metres, un metre…

Alço la vista i veig el conductor del metro; té els ulls esbatanats de por. Ja està. Sóc dona morta. Tanco els ulls i m’aguanto la respiració…

La Beth riu a dins de la meva orella.

SAAAAAASSST.

M’aparta just a l’últim instant. El tren no m’ha tocat per un parell de centímetres. L’aire viciat em colpeja la cara. Se’m fica una mica de sorra als ulls. Hòstia santa, ha anat de ben poc. Tinc gust de pols i de sal de la suor i de les llàgrimes que ara em cauen galtes avall. Caic desplomada a terra i no paro de plorar. M’eixugo els ulls i miro al meu voltant. En Nino ha desaparegut.

La gent em mira apinyada al meu costat.

—Tutto bene?

—Stai bene? —pregunten.

—Estic bé. M’he entrebancat.

Intento aixecar-me. Algú m’ajuda. Em quedo mirant la gent aglomerada. Capten el missatge i em deixen en pau. Tinc el cor a la gola. Em batega desbocat. No havia passat mai tanta por. Uns centímetres més i ara seria com un pesto. Cada centímetre compta.

—Per què t’ha deixat anar? —pregunta la Beth—. T’hauria d’haver tirat.

—Com coi vols que ho sàpiga? Ah, i gràcies pel suport moral.

Quan torno a ser capaç de respirar i de veure-hi, el tren ja ha marxat i la plataforma torna a estar buida. No hi ha ningú més, a part de mi. Ja està. Se n’ha anat. Estic sola. Sola amb el gos salsitxa…

A què està jugant en Nino? Primer aquell lladre i ara això. Aquest desgraciat juga fort. D’això no en tinc cap dubte. Em pensava que potser veient-me en persona s’adonaria del seu error. Em pensava que s’arrossegaria —«Oh, nena, com t’he trobat a faltar»— amb la cua entre les cames (cua/ocellet). Però no he pas vist cap senyal de disculpa. Ni un indici de llàstima o de remordiment. Juro per Déu que la pròxima vegada que el vegi s’haurà acabat. El penso liquidar.

Veig un banc al fons de la plataforma i m’hi deixo caure, tremolant. Esgotada. Noto el bolso calent sobre les costelles. Sento un tuf desagradable.

—NINO? QUÈ CONY HAS FET? MERDA.

El gos salsitxa s’ha cagat.

Surto de la penombra de l’estació de metro i parpellejo amb la claror del sol de Roma. El mòbil sona amb l’entrada d’un missatge. El busco a dins del bolso nou. Està una mica enganxós, però funciona. El frego amb la brusa.

«EM PERSEGUEIXES AMB UN PUTO GANIVET? TORNA-HI I ETS DONA MORTA», diu. «M’AGRADEN ELS TEUS NOUS CABELLS SEXIS».

Capítol onze

Trastevere, Roma, Itàlia

Llenço el bolso nou entre uns arbustos. Cony de gos. Maleït sigui. Quin fàstic. Hòstia. Dos mil euros de la nova temporada de Prada. Usat durant menys de tres hores. Traspasso els mòbils, l’anell per al penis i el moneder i els condons i el maquillatge i el rellotge de cucut a un altre dels bolsos nous. Encara sort que me n’he comprat de sobres. Al ritme que vaig, gastaré un bolso per dia.

Arrossego el gos amb la corretja pels carrers de la ciutat. Què collons estava fent, el meu ex psicòtic? Per què no m’ha matat quan n’ha tingut l’oportunitat? Travesso la plaça del costat de l’apartament i quedo ben sorpresa. Veig aquella dona, la propietària del gos, asseguda a la terrassa de la cafeteria. S’està prenent una copa de vi blanc i unes patates fregides. Veu en Nino i en Nino la veu a ella. El gos es torna boig d’alegria.

—UOF. UOF. UOF. UOF.

M’acosto cap a la dona a pas lleuger.

—Quedi-se’l. Se’l pot ben quedar. Tot seu —dic—. M’ha fet malbé el meu bolso nou de Prada.

Deixo anar la corretja i en Nino se li llança a sobre.

La dona xiscla de plaer.

—Nino, amore.

Em dirigeixo amb cautela cap al meu estret carrer. No m’hi puc quedar, aquí. Ara no.

Obro el portal de l’edifici i pujo els cinc trams d’escales. No em sento segura. No sense un gos guardià. He de suposar que aquell stronzo m’ha seguit. Segur que sap que visc aquí. Potser va ser ell el que va ser aquí ahir a la nit, esquitllant-se per l’escala d’incendis i mirant com em masturbava amb el raspall de dents elèctric. I m’ha posat un «Súper like», el malparit. Recullo tota la roba nova, els dos bolsos nous, el rellotge de cucut i tota la resta. Baixo els cinc trams d’escales i truco a Airbnb.

Ja tinc un apartament nou, un piset de dues habitacions a Trastevere. I torna a ser a la cinquena planta. És una ganga, per set-cents euros. Sembla més aviat una galeria que no pas un apartament. Les parets estan plenes de quadres i fotografies. Hi ha escultures i talles als prestatges. Art pertot arreu: modern, abstracte, impressionista. Aquell quadre sembla un Warhol. Una llauna de tomàquet Campbell’s. Ho comprovo, però no és original. És només una còpia, per tant, a qui li importa?

Torno enrere i m’asseguro que la porta està ben tancada. Passo la cadena. Tanco amb doble volta de clau. Ho comprovo dues vegades. Miro per l’espiell, però no hi ha ningú a fora. Em passo els dits pels cabells. Respiro fondo i exhalo. Finalment, em sento segura. Més o menys. Gairebé. Em miro la mà; encara em tremola. Necessito una copa. Alguna cosa ben forta. Un whisky o un vodka o fins i tot un brandi. Potser un còctel Blow Job, o un Flamming Lamborghini. Alguna cosa que em tregui aquell imbècil del cap. Tinc els nervis destrossats. Estic estressada, com la meva mare. No em puc creure que m’hagi hagut de canviar de casa.

Abaixo totes les persianes i després tiro les cortines i tanco els porticons, només per si de cas m’està espiant per la finestra i m’apunta amb la seva pistola. Vaig cap a la cuina americana. Està plena de plantes i flors. És tan exuberant com una selva, com un jardí ufanós a dins de casa. Busco un altre ganivet. És l’únic que hi ha, però almenys és més gran que l’altre. Diria que fa uns quaranta centímetres, com el ganivet de l’escena de la dutxa de Psicosi.

M’assec en una còmoda butaca a la sala d’estar. Tinc el ganivet a la falda. És d’acer inoxidable. Mànec negre de plàstic. Amb una fulla serrada ben afilada. Suposo que farà el fet. Però, vaja, això també ho pensava abans que em caigués l’altre ganivet a la via del tren. En Nino és molt fort. M’hauria pogut matar. Jo no tinc músculs. Ni resistència. Ni força. Ni moviments d’assassí. Va ser pura xamba que matés aquell tio a Romania. I no em puc refiar de la sort. M’he d’entrenar. Però entrenar-me fort.

M’estiro a terra i faig una flexió. Un parell d’abdominals. Una estocada. Sí, em posaré en forma. Em muntaré un camp d’entrenament. D’aquí a uns quants dies seré com la Serena Williams. Ja ho veuràs.

Perfecte. De moment ja he fet prou. Agafo el paquet de tabac. Ara que ja he treballat una mica la forma física, he de pensar una estratègia. Intel·ligent. Em deixo caure de nou a la butaca i agafo el telèfon. Torno a obrir el vídeo dels Cinc moviments perfectes d’autodefensa de YouTube. Sí, sí, sí, exacte, ja ho capto. Has de fer un pont. Has de bloquejar. El miro tres o quatre vegades més i després el tanco.

Engego el televisor per mirar les notícies. He de saber què passa al món. Hi ha alguna novetat sobre el cas de la meva germana? La policia segueix buscant la meva germana bessona? L’Alvina Knightly encara és morta? Faig zàping a través dels canals. Han trobat més proves? Segueixen alguna altra pista? A la pantalla apareix una imatge amb uns quants policies. Una escena caòtica en una carretera. Sembla l’autopista dels afores de Roma, però potser m’equivoco. De fet, totes les autopistes són iguals. Són llargues i grises i amb un munt de cotxes. Podria ser qualsevol lloc.

Evidentment, les notícies són en italià, o sigui que no entenc ni un borrall del que diuen. Però ara l’escena canvia per passar a una altra notícia i apareix en Salvatore a la televisió. Salvatore, l’amant de la meva germana, l’escultor sexi de la casa del costat. És ben bé la seva cara. I això és una imatge de la seva casa. I aquesta és del seu cotxe. El maleter del Beamer està obert. La càmera fa un zoom a dintre. M’estremeixo, però veig que el maleter està buit. És on vam entaforar el cos de l’Ambrogio. En Salvo em va ajudar a desfer-me del seu cadàver quan el vaig matar la setmana passada. El vam dur fins al cim d’un penya-segat i el vam tirar daltabaix del precipici, al mar.

Oh, merda. Ara apareix la foto de l’Ambrogio. (Ostres, està molt bo. Gairebé me n’havia oblidat. És la versió italiana de Chris Hemsworth. Un Thor una mica més moreno i més prim). Que potser han trobat un cabell a dins del maleter? Que ho saben, que l’Ambrogio va ser allà dins? Ara la càmera fa un zoom al seient del copilot. La Beth va sortir a fer un volt amb el cotxe d’en Salvo, precisament la nit que la vaig matar. Me’n recordo. També va ser la setmana passada. I ella seia allà. Que han trobat un tros d’ungla seva? Un fragment de pell? Una pestanya postissa? Una gota de sang? El seu ADN podria incriminar-me per l’assassinat de l’Ambrogio?

Ara torna a aparèixer una imatge d’en Salvatore amb aspecte tosc, rude i mesquí. Surt el seu nom en lletres majúscules: «SALVATORE BOTTARO». Ha. Que es pensen que em va matar? Que es pensen que va matar l’Ambrogio? Estic segura que sí. Això és increïble. O sigui que ara busquen en Salvatore (és una llàstima que sigui mort). Ara apareix una foto meva a la pantalla. Torna a ser la foto del dia del casament de la Beth: mitges calades de color platejat, minivestit ajustat, cabells d’acabar-de-sortir-del-llit. Em deixo caure els cabells a la cara i m’enfonso en aquesta còmoda butaca. Em menjo l’ungla del dit gros massa arran i em surt una mica de sang.

Consulto les notícies al mòbil nou. Busco BBC World i em desplaço per les notícies europees. Potser han publicat alguna novetat. Busco «Elizabeth Caruso». Veig que apareix com a notícia d’última hora. M’assec a la vora del seient i em mossego el llavi de baix.

«La policia de Taormina, Itàlia, està buscant Salvatore Bottaro, de 31 anys, en relació amb l’assassinat de la britànica Alvina Knightly. Bottaro està desaparegut des del 28 d’agost, i podria anar armat i ser perillós. També el busquen en relació amb el suposat assassinat del seu veí, Ambrogio Caruso, el cunyat de Knightly. S’aconsella a la gent que no s’hi apropin si el veuen, sinó que truquin al 112 immediatament o bé que es posin en contacte amb la policia local si ha abandonat el país».

No ho puc evitar. Em surt una forta riallada. Armat i perillós? En Salvatore? Deuen estar de conya. Però si era un artista. Una persona sensible. No en tenen ni idea. Examino la foto d’en Salvatore que surt a la BBC. Sí, estava en forma i era robust —i tenia un rotllo amb la meva germana bessona—, però un assassí? No, això segur que no.

Trec les notícies. No cal que pateixi gens. Ho estan tergiversant tot. I jo estic neta de culpa. Si la policia encara vol parlar amb la Beth, més aviat és per saber la seva versió dels fets. Volen sentir la seva —meva— part de la història. Sóc més una testimoni que no pas una sospitosa.

Torno a comprovar Tinder, però no hi ha res d’en Nino. He de pensar una nova manera de seguir-li la pista… Pensa, Alvina. Pensa.

Ja estic cansada de Tinder, o sigui que entro a Bristlr: «Connectant els que tenen barba amb els que volen acariciar barbes». Ho vaig llegir en una revista i tinc ganes d’explorar una cosa nova.

Tens barba? SÍ/NO.

—No.

Estàs buscant: HOMES/DONES/TOTHOM.

—Homes.

Mostrant persones amb barba dins d’una distància de 200 km.

Em desplaço per les fotos. Tots els homes tenen barba. Esclar, suposo que es tracta d’això. Pots qualificar les barbes de zero a cinc estrelles, dir «No és una barba» o «Saltar-me la barba». Llisco el dit fins que em fa mal i l’ungla que m’he menjat em sagna.

Però, aviam, no és pas un coi de barba el que busco…

És un bigoti en forma de ferradura.

—Hola, vull fer-me un tatuatge.

—Oi tant. Passi, sisplau.

La dependenta de la botiga és alta i guapa. Té el coll i l’esquena tatuats amb estrelles. Porta els cabells tenyits de color blau recollits amb un mocador estampat de calaveres. La segueixo pel saló de tatuatges. Fa olor de suor d’altra gent. Les parets estan plenes de fotos de clients, de dibuixos fets amb ploma i tinta, de nous dissenys. Algú es va fer tatuar una cara d’O. J. Simpson molt ben aconseguida al mig de l’estómac. Ha. Deu ser-ne un gran fan. Hi ha fotos de penis il·lustrats amb la Britney Spears, i també una selecció més inusual: retrats de mida natural de la princesa Anna, d’Ozzy Osbourne i de Donald Trump tatuats al pit i a l’esquena de diferents persones. Ellie Goulding em mira des de la cuixa depilada d’un home. (Què passa quan li torna a sortir el pèl? Deu semblar una noia amb barba, oi? No n’he vist cap així al Bristlr. Mira, seria un bon lloc per publicar-ho…).

—Qui és aquesta? —pregunto, assenyalant un tatuatge fet en color a l’esquena d’algú. És la imatge d’una dona amb un somriure vermell, un serrell llis ben ros i uns ulls de color turquesa. Està sexi, amb uns sostenidors de puntes. Podria ser la nòvia del qui es va fer el tatuatge.

—Oh. —La dona somriu—. És la Cicciolina. És molt famosa a Itàlia. Vaja, Cicciolina és el seu nom artístic.

—Artístic? Qui és? Una cantant o alguna cosa així?

—No, no, és una política.

—Ah, caram.

—Era parlamentària als anys noranta. Però abans havia sigut una estrella del porno.

—Una estrella del porno?

—Ahà. Va fer un munt de pel·lis porno.

Torno a mirar la dona de la imatge.

—Té uns pits enormes.

—Teniu algun actor exòtic al poder al teu país?

Penso en Michael Gove i en Boris Johnson.

—Em sembla que no, però suposo que mai se sap. (No la voldria pas veure, una pel·lícula d’ells. Espero no trobar-ne mai cap a YouPorn).

—Molt bé, doncs, què t’agradaria fer-te? —pregunta la dona. Agafa la pistola de tinta i somriu.

—Pensava escriure’m «MOR NINO» al cul. En majúscules. En lletra negra i gran.

—D’acord, perfecte.

—Fantàstic.

—És una bona idea.

—Ah, sí?

—Oi tant, és molt popular.

M’estiro de bocaterrosa a la petita llitera i m’abaixo els pantalons.

—De debò? «Mor Nino»? —pregunto.

—Sí, sí, aquest tatuatge el fem molt. «Mor Dory», «Mor Marlin», «Mor Ray»… Te’n faries creus —m’explica—. Ara estigues ben quieta. L’agulla no et farà mal.

Se sent un xiulet agut quan l’activa: una mena de grinyol de pneumàtic.

Bzzz.

—Au.

—No et pots moure. T’has d’estar ben quieta.

—Ostres, això fa molt mal.

—Doncs encara no he començat.

—Mira que ets figaflor —diu la Beth.

—No tens pas una mica de vodka, o ketamina?

Es gira i remena per dins d’un armari. En treu una ampolla mig plena de vi negre.

—Pren una mica de Valpolicella.

L’obre. És un tap de rosca.

En bec un glop directament de l’ampolla. Té gust de medecina i prunes. En bec una mica més i em preparo, tancant els punys ben fort. Ella comença a punxar de nou.

Bzzz.

—Au. Au!

—Encara no he acabat ni la M.

—És igual, deixa-ho córrer.

—Vols només una M tatuada al cul?

—Sí, és perfecte. Just el que volia. Una M de maduixa. M’encanten les maduixes.

M’aixeco i m’acosto al mirall. Em giro per mirar-me el cul. Veig la M vermella, irritada i incompleta a la natja esquerra.

—Sincerament, és la cosa més estúpida que he vist mai —em diu la meva germana a dins del cap.

—D’acord. D’acord. Torna’m a donar el vi. Fes la resta. Però suaument.

Com pot ser que hi hagi friquis que sentin plaer amb el dolor? Els aficionats al bondage, al sado. (Però jo no sóc l’Anastasia Steele. Hauria engegat en Christian a pastar fang). I les noies addictes als pírcings? O als tatuatges per tot el cos? No hi ha perill que a mi em passi això. Seria la pitjor masoquista del món. Jo prefereixo infligir dolor.

—I vés ràpid —dic—. Súper ràpid.

M’agafo a la vora de la llitera i clavo les ungles al matalàs. Es torna a sentir el brunzit de l’agulla quan comença: igual que la mola d’un dentista boig.

Bzzz.

—Au.

—Vols que pari?

—No, segueix.

Bec més vi. Se me’n va una mica pel nas. Els ulls em ploren i em piquen.

Bzzz.

—Au.

Bzzz.

—Au.

(Això dura una estoneta).

És com si m’estiguessin apunyalant els Borrowers, uns elfs o uns lil·liputencs. Un exèrcit d’éssers minúsculs i enfadats, cadascun amb un ganivet ben afilat. Ja m’agradaria immobilitzar en Nino i tatuar-li «IMBÈCIL» a la cara, i després omplir-li tota la pell del cos amb milers de puntets tatuats. Sí, això seria divertidíssim. Inventaria una nova mena de tortura. Hauria de trucar a un advocat, patentar-ho i anar al programa Dragon’s Den. (A la Deborah li encantaria, això). O podria treballar a la badia de Guantánamo.

—Ja està —diu la dona, després del que a mi m’ha semblat una eternitat—. Mira, què et sembla?

Salto de la llitera i em miro al mirall.

Diu «MOR NEMO».

—Home, no és ben bé tal com s’escriu «Nino», però a part d’això és fantàstic.

Capítol dotze

Estic eufòrica amb el meu nou tatuatge. No vull tornar a l’apartament i seure al sofà. Em pentino i em maquillo i surto a la ciutat. Vaig a un club que es diu Radio Londra. És en un vell búnquer subterrani. La vorera de sobre ressona com si hi passés un tren. Sento l’energia a dintre meu. Una dona amb un fuet i un collar passeja un look de dominatrix: pantalons de PVC amb el cul a l’aire. Botes fins als genolls i amb uns talons de quinze centímetres. Empenyo les portes i entro a dins de l’ambient carregat d’escalfor i suor. L’aire vibra. Els greus són potents i de mala qualitat. El DJ posa la música tecno tan alta que em fan mal les orelles. Sembla que et clavin un cop de puny a la cara constantment. La música em martelleja els ossos i em ressona a dins del crani. Tanco els ulls i em deixo endur per la melodia, m’hi integro. No vull pensar en res, ni en la tele, ni en en Nino, ni en la Beth, en res de res. Vull oblidar-me de tot, quedar entumida i buida, consumir-me.

Dos tios es morregen a prop de la porta. Repenjo el cos a la fina tela negra de l’altaveu. Els pèls de la nuca se m’ericen. Sento els greus palpitant a cada cèl·lula del meu cos. Un calfred em recorre l’esquena. El clítoris em formigueja d’excitació.

La llum estroboscòpica parpelleja i quedo encegada, com per un llamp, durant una fracció de segon. I llavors veig gent ballant, fent moviments entretallats, blanc i negre i blanc una altra vegada: es petonegen, criden i riuen enmig dels esclats intermitents de llum. A una dona que hi ha al meu costat li cau una pastilla d’èxtasi; porta uns pantalons grocs i uns escalfadors de color verd. Un tio vestit com un home llop l’alça sobre les seves espatlles. Les màquines de fum expulsen gel sec, i noto gust de guix i de sucre fi. Cossos calents, pell enganxosa, Davidoff Hot Water; m’obro pas entre la multitud que es retorça a la pista i vaig cap a la barra.

Hi ha un home amb un vestit fúcsia molt ajustat. Crec que és de làtex. Va maquillat en excés i porta un collar negre amb tatxes. Jo estic bullint amb aquest conjunt de pell. El terra està enganxós de begudes vessades. Trobo un espai a la barra. Hi ha aixetes platejades i fileres d’ampolles d’alcohol: Smirnoff, Bacardi, Jack Daniel’s, Baileys, Cointreau i sambuca. El bàrman és mono, però res de l’altre món. Un sis i mig sobre deu. Em pica l’ullet. Jo no. Desvio la mirada cap a la carta: Sexe a la platja, Martini d’estrella porno… Total, he renunciat als homes. Ja fa tres dies, o són quatre? Ménage à trois, Mugró juganer. La veritat és que fins ara no els he pas trobat a faltar. Amb prou feines me n’he adonat. Orgasme cridaner, Clau agradable de ginebra. No sé pas què demanar. Em sembla que em prendré només un xopet.

Hi ha un petit aldarull a l’altre extrem de la barra. Gent que crida. I xiscla. Si hi ha una baralla, ho vull veure. M’encanta l’espectacle. M’obro pas a empentes per acostar-m’hi. Un home i una dona s’estan barallant. Sembla que la dona està guanyant. Té l’home agafat pel braç i l’hi retorça a darrere l’esquena; ell gemega. La dona l’hi cargola pel canell i l’empeny cap avall fins que el cap de l’home toca a terra.

La multitud queda en silenci.

Tothom els mira.

Ostres, això és genial.

—Llepa-ho —li diu la dona.

L’home l’obeeix.

Llepa el terra brut.

Ecs, quin fàstic. Això és molt desagradable. Només de pensar en la merda de totes aquestes sabates… Caca de gos. Fang. Bacteris. Ostres, és el terra brut d’un club ple de gent. Aquí no val ni la regla dels tres segons. Aparto la mirada. És fastigós. Finalment, la dona el deixa anar. Tan bon punt queda lliure, l’home fuig corrent, agafant-se l’espatlla adolorida.

La dona somriu. És guapa.

S’acosta a la barra entremig de la gentada mentre esclata un aplaudiment. Uau. Això ha sigut genial. Una demostració curta i suau, però li ha donat una bona lliçó, a l’home. Em pregunto què deu haver fet, aquell paio. Segurament alguna cosa força horrible. Tant de bo jo sabés lluitar d’aquesta manera. He de practicar molt més.

Torno cap a la barra i m’esquitllo en el mateix lloc d’abans. Agafo la carta de begudes i torno a donar-hi una ullada. I llavors és quan m’adono que s’ha plantat al meu costat i —no ho puc evitar— me la quedo mirant.

—Ei —diu la dona.

Déu meu, és impressionant.

És increïblement sexi. Vista de prop, sembla la Rihanna. La miro a la cara. És just davant meu, amb el genoll clavat a la meva cuixa. (Realment està molt ple, això, no hi ha gaire espai).

Porta unes ulleres d’aviador rodones i negres amb la muntura platejada. El logo del costat diu «Bulgari». Em veig reflectida als vidres. El següent que em crida l’atenció són els seus llavis. No sé per què, però m’atrauen. Són fascinants. Hipnotitzadors. Rodons i molsuts i amb un toc de gloss, en forma de rosa. S’acosta una canya als llavis, beu alguna cosa que sembla aigua amb gas, o potser és un vodka amb tònica. Sigui el que sigui, jo també en vull. Vull assemblar-me a ella.

Pressiona el cos contra el meu per acostar-se a la barra. Porta colònia unisex: un toc de Calvin Klein One. Té els cabells llargs, li arriben fins a la cintura. Li cauen com un llençol de setí negre que brilla com la pantalla d’un iPhone. La dona posa les mans a la barra i juga amb un anell de plata prim. El porta al dit polze —no és una aliança, no crec que estigui casada—. Té les ungles curtes i netes, sense pintar. Porta vint arracades a l’orella esquerra. Cap arracada a la dreta.

—Hola, sóc la Pluja —diu.

—Pluja? —pregunto.

—Sí. Que no t’agrada?

Tanco els ulls i sospiro. Recordo la pluja que em queia a la cara quan vaig matar aquell home a Romania. La notava freda i refrescant sobre la pell calenta. Recordo la sensació que vaig sentir l’últim cop que vaig tenir un orgasme, surant tan lliure com la pluja.

—Sí, m’agrada la pluja. Tens un nom preciós. És el diminutiu d’alguna cosa?

—Com ara què?

—No ho sé. —Arrugo el front—. Per exemple Pluja d’or?

Ostres, Alvie, calla ja.

—No. Simplement és Pluja, com la pluja.

—És fantàstic —dic.

—I tu tens un accent encantador. Que ets anglesa? —pregunta.

—Sí. No. Pot ser —contesto.

Crec que ella té accent americà, però podria ser canadenc. Hem de cridar molt amb aquest volum de la música. Pràcticament ens entenem llegint-nos els llavis. O potser és que només li miro la boca? De debò que em vénen ganes de fer-li un petó.

Què passa?

Aquesta dona té una mena de magnetisme…

—Jo em dic Beyoncé —dic.

—Et puc convidar a una copa?

S’apuja les ulleres fins a sobre el cap i revela uns ulls d’un blau cel claríssim. M’empasso la saliva. No porta maquillatge. No li cal. Vull tocar-li la cara.

—Prendré el mateix que tu —dic.

No m’havia convidat mai cap noia a prendre una copa.

—Dues tòniques amb vodka —li diu al bàrman—. Grazie, Marco.

—Prego. —L’home em mira i em pica l’ullet. Una altra vegada. Potser és un tic?

Estic gelosa. Com és que coneix aquest tio? Que es fica al llit amb el bàrman?

—Així…

La Pluja es treu la jaqueta texana i la deixa plegada a sobre la barra. Porta una simple samarreta amb coll de pic. La forma dels mugrons se li marca a través de la prima tela de cotó.

Jo també em trec la jaqueta. Tot d’una trobo que fa molta calor.

Em fa un somriure i jo l’hi torno. Una petita separació entremig de les dues dents del davant fa que sembli francesa. Ostres, que mono, això. La Pluja és increïblement sexi. Si fos un home, ja li hauria saltat a sobre.

—M’han agradat els teus moviments, abans, amb aquell home —li dic—. Ha sigut genial.

—Ah, sí? Si vols, te’n puc ensenyar.

Assenteixo.

—M’encantaria. De fet, m’estic entrenant per ser una guru de les arts marcials… Què t’havia fet aquell home?

—M’ha pessigat el cul —contesta—. Hi véns sovint per aquí?

Em quedo mirant la Pluja. Què li importa, a ella? M’observa parpellejant lentament.

—Jo… bé… —No trobo les paraules. Té uns llavis preciosos. Ho he dit, això?

El cambrer ens serveix les begudes. Bec un glop llarg amb la canya. És amargant. Àcid. Hi ha almenys dos rajos de vodka. Tant de bo n’hi hagués tres o quatre.

—Què em deies?

—Si véns sovint per aquí.

Ah, això és fàcil.

—En realitat és el primer cop que vinc. Estic de vacances. —Més o menys.

—I què fas quan no ets als bars? —Frega els costats del seu got amunt i avall, per treure’n les gotes de condensació. Què li importa, a ella? Que intenta lligar amb mi? O només vol ser amable?

—La feina que faig és súper secreta. No en puc parlar.

Val més que no xerri gaire. Vaig d’incògnit.

—Que interessant —diu—. No ets pas un d’aquells malànimes de la màfia, oi? En corren molts per aquí. Solen venir a aquest local.

No dic res.

La Pluja posa una mà a sobre de la meva i no l’aparta. Què collons vol dir això? M’acaricia el dit amb el seu dit; és llarg i prim, com de pianista (aquesta paraula sona una mica com «penis»). M’empasso saliva. Agafo uns quants fruits secs. Me’ls fico bruscament a la boca.

La Pluja beu un glop del seu got amb la canya negra. Fa dringar els glaçons al voltant del got. Sona increïblement sexi. Em mira a través de les pestanyes amb una mirada profunda, intensa.

Cucut, diu el meu rellotge.

—Què ha sigut això?

—Oh, res. És el meu rellotge. —L’hi ensenyo a dins del bolso.

—Ai, que mono. M’encanta.

—I tu, a què et dediques? —li pregunto, només per dir alguna cosa.

—Sóc comercial.

—Que interessant. I què vens?

—Això és súper secret.

Suposo que és una resposta prou justa.

Es toca l’estómac pla i tens. Que té picor? La tela del top se li apuja i revela un pírcing al melic. Una petita barra de plata amb dues boles. Em pregunto on més té pírcings.

Agafo uns quants fruits secs i els mastego fort, imaginant-me que són els ous d’en Nino.

Mentrestant, ella es posa una mica de gloss; té uns llavis súper brillants.

Em llepo la sal de les puntes dels dits.

—I així, d’on ets, Beyoncé?

És més segur mantenir l’anonimat. No sé res d’aquesta dona. Podria ser policia. I tant, una policia d’incògnit.

—Mmm, d’Archway —contesto.

Merda.

—No sé on és.

Quina sort.

—I tu, d’on ets?

—De Chicago.

—Ah, jo sí que sé on és.

Menjo uns quants fruits secs més. Bec el que queda de beguda. El gel ja s’ha fos. La canya fa un soroll de xarrup al fons del got. No em faria res prendre’n una altra. La Pluja em posa una mà a la cintura. Els seus ulls de cobalt cremen com el foc. (La flama del meu Zippo és blava).

—M’encanten aquests fruits secs. Els han torrat amb un punt de wasabi…

La Pluja s’inclina cap a mi i es mossega el llavi. Li noto l’alè calent a l’orella. Em posa una mà a la nuca i m’atreu cap a ella.

—Vols venir a casa meva? —pregunta—. Et podria ensenyar uns quants moviments d’aquells.

És només una nit… Demà buscaré en Nino…

—D’acord, perfecte. Som-hi.

Capítol tretze

Estem assegudes al seient del darrere d’un taxi. És un Prius metal·litzat. El taxista ens mira pel retrovisor. És un verd, aquest home, al final se la fotrà. No es fixa per on va.

—Ei, mira endavant, malparit.

Sé que és la mena de comentari que faria jo, però és la Pluja la que ha cridat així.

Per la ràdio sona un rap italià. Reconec algunes paraules: fica, cazzo, vaffanculo. Em vénen ganes de cantar, però tinc la Pluja asseguda a la falda, amb una mà a la pitrera i la llengua al fons de la meva boca.

Té un pírcing a la llengua que abans no li havia vist. Ostres, que sexi. Aquesta dona és espectacular. La meva llengua explora el pírcing de plata: endavant i endarrere i sense parar de voltar. És suau i rodó i petit i perfecte. La Pluja té gust de vodka i llimona. Em sembla que m’estic enamorant. Respiro fondo i m’aparto tirant-me enrere. És la primera vegada a la vida que morrejo una dona, però és ben bé el que diu la cançó de la Katy Perry. Saps què? M’ha agradat.

La Pluja em mira als ulls i somriu. Té les pupil·les dilatades. Llença el xiclet per la finestra i s’inclina per fer-me un petó. Li noto els llavis suaus sobre els meus. Em torna a ficar la llengua a dintre. Li acaricio els cabells, els té fins i sedosos. M’encanta el seu gust. M’encanta la seva olor. És tan diferent d’en Nino… Fa els petons més bé, és més bona persona (però això no costa gaire: en Nino és un imbècil).

La Pluja s’aparta. Abaixa la mirada cap als meus pits. Faig una respiració profunda. Tinc tot el cos tens. Em descorda els botons del top.

Li parlo als cabells.

—No hauríem de tenir un consolador amb cinturó?

Calla, Alvie, para de xerrar.

—No. No cal. Ja ho veuràs.

M’abaixa els sostenidors per deixar-me els pits en l’aire i em xucla el mugró. Li noto la boca calenta sobre la pell. Tanco els ulls i sospiro. Repenjo el cap al seient. Em recorre la cuixa amb una mà i me la fica per dins dels pantalons. Hòstia santa. Jo li acaricio l’esquena. Té la pell suau. I una cintura minúscula.

—Tens un cos espectacular —dic.

—Tu també —contesta.

Estic ben molla. El clítoris em palpita d’excitació. El cony em batega. Noto els seus dits per dins de les calcetes.

—Ja hi som —diu el taxista.

Observo la Pluja mentre serveix dos dits d’un licor de color verd intens. L’etiqueta de l’ampolla diu La Fée Absinthe Parisienne. Agafa una cullera i hi col·loca un terròs de sucre moreno, hi aboca licor a sobre i l’encén amb un misto. Se sent olor de sofre cremat. D’anís dolç. El sucre es caramel·litza quan la flama daurada parpelleja de color groc. El sucre fos va caient a gotes des de la cullera fins al got de sota. Hi afegeix un rajolí d’aigua. Uns quants glaçons. L’observo mentre ho remena. El seu canell prim. Els dits esvelts. Em dóna el meu got i brindem.

En bec un glop. És fort. Deliciós. Dono una ullada a l’habitació. La llum és suau i tènue. La Pluja ha encès un parell d’espelmes i projecten una llum càlida de color ambre. Fa olor de la Pluja i d’espècies exòtiques. Embriagadora, marejadora. En una paret, hi ha un pòster emmarcat de Brigitte Bardot posant nua. Orquídies roses i blanques en testos. Totes les flors semblen vagines.

La Pluja engega l’equip de música. Sona una cançó italiana. És una cantant. Té una veu potent.

—Ostres, qui és? —pregunto—. No la conec.

—Elisa —contesta la Pluja—. «Eppure sentire». És la meva cançó preferida.

Em bec la resta d’absenta.

—La meva també.

—Vine aquí —diu la Pluja, inclinant-se cap a mi.

El matalàs grinyola quan ens hi estirem. Em mira intensament als ulls, amb una potència que sembla una descàrrega elèctrica. Beu un glop d’absenta i em fa un petó sota la mandíbula. Em passa un glaçó des del coll fins a la nuca. Es fon sobre la meva pell. No sabria dir si està fred o calent, només sé que és impressionant. Les gotes d’aigua s’escorren cap avall. Tinc els mugrons erectes. Atrec el seu cos cap a mi. Vull arribar fins al final. Vull tastar el seu orgasme.

M’inclino per fer-li un petó a la boca. El gel ha desaparegut. Té la llengua glaçada, estranya. Em noto el cor desbocat. La respiració superficial. Tot això és nou per a mi.

—Vull sentir-te cridar, Beyoncé.

—Sí —dic—, i jo a tu també.

Començo a estirar la tela de cotó prim i blanc de la seva samarreta. Vull veure-la despullada. Hòstia, estic súper excitada. La Pluja es treu la samarreta. Uau, tenia raó amb això dels pírcings. Té els pits petits i molt ben fets, amb unes petites barres que li travessen els mugrons. Té les aurèoles fosques. La pell de color xocolata. M’inclino i li petonejo els pits, noto la petita barra de metall a dins de la boca. Hi faig girar la llengua al voltant i xuclo. Ella em pressiona el cap contra el seu cos. Gemega. No em puc creure que estigui fent això, però saps què et dic? És fantàstic. Que et bombin, Nino. Et fots. No penso deprimir-me per culpa teva.

La Pluja m’acaricia la pell amb les puntes dels dits, com una fina pluja d’estiu. Em treu el top de pell i el tira a terra. Estem estirades de costat. Li sento la respiració. És ràpida i superficial. Jo estic alerta. Totalment desvetllada. Com si anés passada de cocaïna. Li faig petons a l’espatlla nua. Després li llepo el coll. Té gust de Swizzels Love Hearts.

Ella em posa les mans al cul. Ja no puc esperar més. Acosto les mans a la cremallera dels seus texans esquinçats. Intento trobar els botons. Em pregunto si es fa la depilació brasilera. O potser la hawaiana? Li descordo els texans i els hi trec a batzegades. Té el tatuatge d’una orquídia a l’engonal. És petit, perfecte, de color rosa. És més maco que el meu. Allargo la mà i el toco suaument —li acaricio els pètals— i després llisco la mà cap al cony.

—Mmm —diu la Pluja.

Enfonsa el cap al coixí. L’observo mentre arqueja l’esquena.

Pèl fosc. Una cosa platejada. Té un altre pírcing al clítoris? M’hi acosto per comprovar-ho.

—Déu meu. Això és apoteòsic.

El toco amb la punta del dit. És minúscul. Brillant. Polit. Li faig un petó al cony; té un gust diferent. Àcid. I llepo, llepo, llepo. Penso en les ostres que em vaig menjar al iot de l’Ambrogio. El seu cos es retorça i s’ondula pel llit com una onada.

—Mmm —diu.

Li fico els dits a dintre, busco el punt G. Gemega i després tot el cos se li estremeix. La miro mentre s’escorre.

La Pluja seu al llit i em mira. Jo estic encisada. Em descorda els pantalons de pell i me’ls treu lentament. Hòstia santa. Això és sexe ardent de debò.

—Un moment —diu—. No et moguis.

S’aixeca del llit i va cap a una calaixera.

—On vas? Torna! —dic. Què està fent?

La Pluja treu uns guants del calaix. Són negres i brillants. Se’ls posa. Li arriben fins al colze. Són de PVC.

—Amb el futur, no te la juguis —diu.

—Un bon eslògan, però em pensava que era una metàfora.

Torna cap al llit. Tota nua a part dels guants.

Em mira als ulls.

Alça la mà i m’acaricia la galta. Noto el guant fred sobre la pell, com gotes de pluja. La cara em crema. Tanco els ulls. Estic marejada. Eufòrica. Tinc totes les terminacions nervioses excitades. La Pluja abaixa la mà cap a l’entrecuix.

—T’agrada? —pregunta.

M’acaricia la panxa amb les mans. Els seus llavis suaus em pressionen el cony. Abaixo la mirada i veig els seus cabells negres i llargs surant-li per sobre les espatlles. Gemego, gemego. Sembla que estigui flotant. Gemego. Una cosa dura —el pírcing de la llengua?— em pressiona el clítoris.

—Oh, Déu meu. Sí! —dic.

Em fa pessigolles amb les puntes dels dits i després me’ls fica a dintre, fins al fons.

—T’agrada això, nena? —pregunta.

—No paris. No paris!

Em llepa el cony amunt i avall, xuclant, estimulant-me amb la llengua. Em fica un altre dit a dintre. Què coi és? El dit gros? Oh, Déu meu, el punt G. Gemego, no paro de gemegar. Estic a punt d’explotar. Estic en èxtasi. No puc pensar, ni respirar, ni veure res. Noto els seus dits molt endintre i jo pressiono avall, avall, avall. Els llençols fan un manyoc sota meu. L’agafo pels cabells.

—Nino, Nino. Folla’m —dic.

I m’escorro fort, sense parar.

—Nino, Nino, Nino.

La Pluja encén un cigarret electrònic i em bufa el vapor a la cara. Em tapo el cos nu i suat amb l’edredó.

—Qui coi és en Nino? —pregunta.

—Però m’has dit que m’ensenyaries a fer uns quants moviments, no?

—Ah, sí? Mira aquest! —diu.

M’empeny —de males maneres— passadís avall i xoco contra la porta d’entrada.

—Sí, no està malament —replico—. Em pots donar la meva roba?

Em vesteixo i surto de l’apartament clavant un cop de porta ben fort.

PAM.

Déu n’hi do, aquests americans. Mira que en són de picallosos.

Capítol catorze

Fòrum Romà,
Roma, Itàlia

M’embolcallo amb els braços, tremolant tot i la roba que porto. Per què m’ha fotut fora? Quina importància té que m’hagués oblidat del seu nom? Són les tres de la matinada. On vaig, ara? Com se suposa que he de tornar a casa? Escodrinyo la foscor i el carrer desert. Cap taxi. Cap tramvia. Cap bus. Genial. Hauré de caminar. És molt lluny el meu apartament? Miro al meu voltant per veure si veig un punt de referència familiar, però no en trobo cap.

A més, quin nom més estúpid, la veritat. A veure, a qui se li acut dir-se Pluja? Què és, una hippy new age? La personificació de la precipitació? És absurd. Trio una direcció aleatòria. Allò és el sud o l’oest? Enfilo un carrer desert mentre busco el mòbil a dins del bolso. Obro el Google Maps. He de teclejar l’adreça deu vegades (he begut molta absenta), però finalment apareix la ruta. Trigaré una hora. Estic segura que demà a la nit sortirà a buscar alguna altra noia anglesa… «Feblesa, nom de dona!».[10] Nino. Pluja. Pluja. Nino. Ha estat una petita relliscada. Tots dos tenen dues síl·labes.

Noto una gota de pluja al cap i tot seguit comença a ploure a bots i barrals. SPLAIX. SPLAIX. SPLAIX. SPLAIX. Merda. Només faltava això. Està fent un diluvi. Sí, home, gràcies, Déu. Molt oportú. Havia de ser precisament ara. Corro per aixoplugar-me a sota d’un arbre. No tinc paraigua. Em quedo allà. En aquell ambient fred i humit. Sota la pluja. Esclar, i què més?

Pluja, pluja, vés-te’n,

Torna un altre dia…

O no. M’és igual.

He de pixar. Ho hauria d’haver fet a casa de la Pluja. Però ara ja és massa tard. No hi penso tornar. De fet, no sé ni on és. Tot és fosc i desconegut i ara s’està tornant verd.

Com l’absenta. Era la primera vegada que en tastava. Sembla que floti. És com si la vorera fos un núvol de sucre i jo hi caminés ingràvida. Veig un rètol a la paret. M’hi acosto surant, però no el puc llegir. Tanco un ull i giro el cap noranta graus: «Violins i Verges», o «Viaducte Virgínia», o «Via delle Vergini». Un altre rètol diu «Vietri Al·lèrgia», o «Trevor Gallagher», o «Trevi Gallery». Un altre rètol diu «Fòrmica», o «Faristol», o «Farmàcia». Pot ser.

El carrer està ple d’aparadors a banda i banda, amb els porticons de plàstic tancats. És infinitament llarg. Però de debò que he de pixar. No puc córrer. Tinc la bufeta massa plena. Tinc calor i estic marejada. Se suposa que només t’has de prendre tres xopets, i jo n’he begut uns vint.

Segueixo flotant endavant, giro una cantonada i em trobo al davant d’una cosa gran i blanca. Quedo astorada. Uau. Què és això? Una sèrie de petits llums enfocant cap amunt il·luminen un oasi. Em frego els ulls. Estic somiant? És una font de marbre. Cavalls alats. I un déu. Qui és? Neptú? O Tritó? Un rei sirena. Un tritó. La túnica sembla que li onegi al vent. Roques majestuoses. Una barba abundant. Un carro de conquilles. I ell allà al mig, sobre un mar turquesa brillant i màgic.

Al seu darrere, un magnífic edifici de marbre. Ple de balconades. Columnes corínties que s’alcen fins allà on arriba la vista. La primera llum de l’albada despunta a l’horitzó: la primera claror travessa la nit platejada. La façana pren vida amb nimfes que ballen, precioses amb la llum daurada.

Deixo el bolso a la vora i entro a la font. L’aigua és freda i blava, i m’endinso en aquest mar brillant. Noto el líquid al voltant del cos. Em submergeixo i noto el gust d’aigua dolça. Es barreja amb el licor verd, estrany i amargant. Hi ha centenars de monedes al fons, daurades i platejades i brillants. N’agafo tres i me les fico a la butxaca. Pujo a la superfície per agafar aire i surto de l’aigua. Tot d’una les fonts s’engeguen. L’aigua surt a borbolls i forma cascades d’escuma. (He de pixar urgentment. Ho faré a dins de l’aigua). Em poso a sota d’una cascada i deixo que els cabells em llisquin per l’esquena. Sóc una deessa. Una estrella del cine. Anita Ekberg a La dolce vita. M’entrego al déu.

Em trobo molt millor ara que he pixat.

—Fuori dalla fontana!

Sento una veu. Una veu d’home. És Déu que està cridant? Em crida a mi?

—Ei, vostè! Fora de l’aigua.

Em frego els ulls i miro al meu voltant.

—Això li costarà una multa de cinc-cents euros.

Un policia em fa senyals. Surto de la font i me’n vaig corrent tota xopa pel carrer.

Socors. Socors. Aquest policia em matarà. M’està perseguint. Sap el que he fet. He de marxar d’aquí. Fugir corrents. Ja està. Han descobert els assassinats. Estic acabada.

Giro una cantonada i després una altra. Corro fins que ja no puc més, amb el cor a punt d’explotar. No puc ni respirar. Ara estic ben perduda.

On sóc?

Això sembla una mena de temple. Miro al meu voltant, el policia ha desaparegut. Ufff, el dec haver despistat. Està fosc i el sentit de l’oïda se m’intensifica: crits d’animals que es barallen i el miol llarg i greu d’un gat. Són només les quatre de la matinada, segons el meu rellotge de cucut. No puc fer ni un pas més. Els peus m’estan matant. Per què no he trucat a un taxi quan la Pluja m’ha fotut fora? No sé ni què tinc. No puc pensar amb claredat. Això deu ser cosa de l’absenta.

Estic cansada, suada i tremolant. La roba em goteja de tan xopa que vaig. On sóc? Què és aquesta columna? Què és aquest arc tan gran? Noto que trepitjo sorra i roques esmicolades. Torno a comprovar el Google Maps, però no sé interpretar què m’indica la pantalla. Sóc aquest puntet blau? Em quedo enlluernada amb un feix de llum, entretanco els ulls i intento esbrinar on sóc. Roques. Ruïnes. Blocs de marbre. Mosaics. Focus potents. Ombres.

Aix.

Què és això que vola? Ratpenats?

M’entrebanco amb una mena de columna. Trontolla una mica i després cau.

CRAC.

BUM.

MERDA.

Es parteix per la meitat quan s’estavella contra el terra, després rodola un tros. Bah, pots comptar, semblava molt vella. No és pas insubstituïble. Pujo unes escales atrotinades. Torno a consultar el mòbil, però ara resulta que m’he quedat sense bateria i no el puc fer servir. El Google Maps ja no em pot ajudar. M’he d’espavilar tota sola.

Veig un mur, m’hi assec i deixo les cames penjant per la vora. Repenjo el cap sobre les mans. Per què m’he de preocupar tant per tot? Què espero aconseguir?

El pare em va abandonar i en Nino em va abandonar. Ara la Pluja m’ha fotut fora de casa seva. La meva pròpia germana tenia pensat matar-me. La meva mare va semblar que s’alegrava de la meva mort. A veure, Déu, si m’estàs escoltant, digues, he fet alguna cosa mal feta? M’he passat tota la vida buscant l’acceptació dels altres. Amor? L’amor sempre ha estat massa llunyà, sempre ha sigut una cosa reservada per a altres persones. Per a la Beth o per als companys de l’escola. Per als personatges de les novel·les. Per a la gent «normal» i aparentment bona. Per al gos de l’àvia.

—Per què jo no? —crido al cel.

No em respon ningú.

Ningú no sap que he desaparegut. A ningú no li importa que m’hagi esfumat. L’únic motiu pel qual la mare i la policia em volen trobar és perquè es pensen que sóc una altra persona. Miro cap avall entremig dels peus. Hi ha un bon tros fins al terra… Se n’adonaria algú, si saltés? A algú li importaria una merda?

«Quan la tristesa ve, no ve mai sola, sinó com una tropa amb moltes altres».[11]

No se m’acut ni un sol motiu per continuar vivint.

DIA QUATRE

La monja

LA SETMANA PASSADA

Divendres, 28 d’agost del 2015
Taormina, Sicília

El llum de la tauleta de nit de la Beth projecta una claror càlida i una brillantor carmesina. La cara d’en Nino està mig il·luminada i mig enfosquida per l’ombra. M’inclino i li faig un petó a la boca. Noto el gust de la seva llengua i dels llavis. Ens perdem l’un en l’altre. M’estiro al seu costat al llit, el meu cos es fon amb el seu. Sento l’escalfor que li puja a flor de pell, com si estigués fet de flames. Hi ha alguna cosa molt eròtica en el fet de ser al llit de la meva germana. El llit que ella compartia amb l’Ambrogio. Tot just la setmana passada dormien aquí, i ara estan tots dos morts. Tanco els ulls i inhalo l’olor d’en Nino mentre els seus dits s’enfonsen en els meus cabells.

Al jardí se sent un mussol. Això és un presagi bo o dolent? Ha. No me’n recordo.

—Saps què? —diu en Nino, mentre s’asseu i em mira directament als ulls—. En general no m’agraden els britànics. —Encén un Marlboro Red, després me’l passa.

—Per què no? —pregunto. Faig una pipada—. Què els passa, als britànics? Jo bé que t’agrado.

—Al meu pare el va matar un anglès.

—Ah, vaja. Quin pal.

—Enzo, és així com es deia.

Apa, ja hi som. On són els violins? És hora d’un bany de llàgrimes.

Li passo el Marlboro i l’hi poso entre els llavis.

—Jo tenia catorze anys quan es va morir.

—Crec que el meu pare també podria estar mort —dic jo—, però no ho sé…

Ell branda el cap i em mira fixament.

—Jo sí que ho sé —replica—. Ho vaig veure.

Té els ulls molt oberts. Sembla espantat. Aterrit. Ja n’hi parlaré més tard, del meu pare.

—Un tio anglès va ben fotre el meu pare. Ho havia arriscat tot per aquell tracte. Un tracte per unes obres d’art. Una cosa extraordinària. Ens havia de canviar la vida per sempre. Era millor que guanyar a la loteria.

Fa una pipada rabiosa al cigarret, després es gira i es queda mirant el terra.

—Era la nostra oportunitat per fotre el camp d’aquesta illa, per començar una nova vida a Amèrica. Jo, la meva mare i les meves tres germanes petites. Recordo una nit que el pare va arribar a casa i va fer un petó a la mare. —Em clava la mirada. Els ulls li guspiregen com el foc—. No els havia vist mai fer-se un petó d’aquella manera. Se’m va quedar gravat a la ment…

Em pregunto si se’m tornarà a menjar el cony. Abans ha sigut impressionant.

—Havia trobat un comprador per a un quadre robat: un quadre de la Crucifixió, d’Antonello da Messina.

Em mira. El miro, confosa.

—No sé qui és —dic—. Només conec els britànics.

—Da Messina era un artista sicilià del Renaixement. Va introduir la pintura a l’oli a Itàlia. Va tenir molta influència.

Assenteixo.

—Doncs sí que sembla el tracte del segle. Devia ser caríssim.

En Nino esclafa el cigarret com si fos aquell tio anglès.

—El comprador va agafar el quadre i va fotre el camp. Va deixar el pare amb una bala a l’espatlla. Sense quadre, sense calés, sense niente…

M’ha agradat quan m’ha follat pel cul; ha sigut tota una revelació.

—L’endemà el vaig trobar…

—On el vas trobar?

—… penjant del llimoner del fons del nostre jardí.

—Hòstia, que fort —dic.

—Tenia el cinturó al voltant del coll. I una erecció de collons.

—Què?

—S’acabava de morir —diu en Nino—. Acabava de suïcidar-se. Si hi hagués arribat uns minuts abans, l’hauria pogut salvar. Podria…

—No és culpa teva —dic.

Li faig massatge al coll. El té rígid.

—M’havia de cuidar de les meves germanes petites. La meva mare va quedar destrossada. Per això em vaig unir a la Cosa Nostra, el negoci familiar.

Faig un crit ofegat.

—Tenies catorze anys quan vas començar a matar? —Sento una fiblada de gelosia. A aquesta edat jo només matava esquirols. Esquirols i tamagotxis.

Em mira, sembla que tingui tot el món sobre les espatlles.

—Sì. Catorze —diu—. Érem jo i en Domenico. Ell només en tenia onze.

Li passo els braços al voltant del coll i repenjo el cap al seu pit.

—Ostres, em sap molt de greu, Nino.

—No és pas culpa teva, Betta. —En Nino m’agafa la cara. Em posa les mans sota la barbeta. Noto l’escalfor dels seus dits acariciant-me la galta—. No ho havia explicat mai a ningú, això…

Li ensumo la pell. Tanco els ulls. Li sento el batec del cor. No m’havia sentit mai tan propera a un ésser humà. Vull explicar-li coses que fan mal. Vull compartir aquest moment de dolor. Vull dir-l’hi tot. Vull parlar-li del pare i de com em va abandonar. De les coses fotudes que en general mantens amagades. Vull dir-li el meu nom real… però no el vull perdre.

Capítol quinze

Dijous, 3 de setembre del 2015
Trastevere, Roma, Itàlia

Surt el sol. El cel és rosat. Els ocells s’acaben de despertar. A sobre meu, un enorme estol d’estornells giren en espirals fent un brogit intens. Hi ha ocells pertot arreu. En tinc a la cara i als cabells. Estic atrapada en una pel·lícula de Hitchcock.

SQUIK. SQUIK. SQUIK. SQUIK. SQUIK.

Un so que sembla la veu de la meva mare —terrible, com un xiscle de bruixa— omple l’aire fred del matí. És molt pitjor que cap altra cosa que hagi sentit mai a la vida. Intens, agut, sinistre.

—Foteu el camp. Fora. Fora d’aquí.

Ostres, quina manera de despertar-se. Trobo que es passen una mica. Remugo i apujo les cames, que encara em pengen del mur. M’aixeco i estiro els músculs. Em fa mal tot. Ha sigut la pitjor nit de la meva vida. Se m’ha adormit el braç per la mala posició. Ara em formigueja i sembla que em punxin amb agulles. Aviam, qui dorm assegut en un mur? En què coi estava pensant? Això és pitjor que la vegada que vaig perdre el coneixement en una rotonda.

—Has assolit tot un nou nivell de decisions estúpides. Ben fet, Alvie. Bravo.

D’acord, aquesta vegada la Beth té raó. No estic passant el meu millor moment. Però per què ningú no m’ha vingut a rescatar? Com a la princesa Ann de Vacances a Roma? Molt bé. M’és igual. Qui necessita un heroi? Ja em rescataré a mi mateixa. «Una dona necessita un home tant com un peix necessita una bicicleta». Ho va dir la Gloria Steinem.

Miro cap a l’altra banda del mur. Hi ha una caiguda d’uns vint metres. Ostres, allò d’allà baix deu ser el Fòrum Romà! Roques i columnes i trossos de marbre escampats pel terra arenós. He tingut prou sort de no haver caigut. M’hauria matat. Ara seria una esquitxada d’Alvie/gelatina de maduixa. Sí, ja sé que ahir al vespre em volia morir, però caure allà baix hauria sigut un desastre.

Demano a algú com puc arribar a Trastevere. Finalment trobo l’apartament. Pujo les escales i vaig a l’habitació. Poso el mòbil a carregar. Hi ha una trucada perduda d’un número desconegut. Cap missatge nou. Cap missatge de text. No puc fer servir Tinder per buscar en Nino. No puc fer servir l’app de rastreig. Segurament ha marxat de la ciutat. Tot plegat és inútil.

—Així, et rendeixes? —pregunta la Beth.

—No em rendeixo. De cap manera. Això mai.

Hi ha d’haver alguna altra manera. A veure, som al 2015. Assumeixo un risc calculat i engego el mòbil de la meva germana.

Ping.

Hi ha un email de la mare, però no em molesto a llegir-lo.

Em desplaço pels contactes de la meva germana. No sé per què, però potser algú em podria ajudar, no? Anna, Bianca, Carla, Domenico…

Domenico? De què em sona aquest nom? Estic segura que l’he sentit abans. Potser és algú de Taormina? Domenico? Domenico? Ara me’n recordo; el vaig conèixer la setmana passada. Era l’amic d’en Nino. Un altre dels sicaris de l’Ambrogio. Però com és que la Beth té el número d’en Domenico? Que també es ficava al llit amb ell? Aix, espero que no. Era fatal. Semblava més un neandertal que no pas un home. Ara el recordo bé, en aquell bosc esgarrifós. És el que es va cuidar de la formigonera, el que anava amb aquella camioneta atrotinada. Va cobrir la meva germana bessona de ciment. Un tio amable. Encantador. Probablement ja no és amic d’en Nino, des que en Nino va fugir de Taormina. Dubto que acabessin amb gaire bon rotllo. Segurament està furiós. En Nino va deixar un rastre de destrucció darrere seu, un capellà mort i una casa reduïda a cendres. Va destruir una pintura que valia trenta milions de dòlars (si algú ho pregunta, va ser en Nino, no pas jo). Segur que en Domenico també hi tenia interessos en aquell quadre. Hi estaven tots ficats, en el negoci de l’Ambrogio. Realment en Nino ens va ben fotre a tots. Estic convençuda que en Domenico està tan emprenyat com jo.

I llavors em ve una idea esbojarrada.

Li trucaré. Sí. Això és brillant. Dos caps són millor que un, oi? Aquest tio és dur. És rude. És malvat. És perfecte. Buscarem en Nino tots dos junts. Serem amics inseparables!

Clico el número d’en Domenico i premo el botó de trucada.

—Sí —diu la Beth—, truca a en Domenico. És encantador. Realment un nano molt maco. Es posarà contentíssim, quan et senti. Segur que ha trobat a faltar la teva veu.

Penjo. Renego en veu baixa. Puta sarcàstica. Però i si té raó? I si en Domenico també em busca a mi? Ho sap, que jo era la còmplice d’en Nino? Si li truco i li dic on sóc, tindré dos mafiosos perseguint-me? La cosa podria anar com més va pitjor. Seria sortir del foc per caure a les brases.

Però què més puc fer? Se m’han acabat tots els recursos. Encara gràcies que cap d’aquells ocells se m’ha cagat a sobre, però, sincerament, fins aquí arriba la meva sort. No veig que avui sigui un dia gaire favorable. O sigui que mira, saps què? Que m’hi arriscaré. El vaig a trucar.

Riiing, riiing, riiing.

—Pronto —contesta en Domenico.

Qui es pensa que sóc, en Domenico? L’Alvie o la Beth? O sóc en Nino?

—Pronto —repeteix en Domenico. Té la veu greu i profunda. Aspra com si tingués amigdalitis.

Merda. Ara no sé què dir.

Penja, i li torno a trucar. Les mans em tremolen, em suen…

Riiing, riiing, riiing, riiing.

En Domenico ens va ajudar a enterrar l’«Alvina», o sigui que he de fer veure que sóc la Beth. La policia es pensa que ha trobat el cos de l’Alvie, o sigui que és el més lògic. Però… i si està emprenyat amb mi també? Vull dir, emprenyat amb la Beth?

—Sì. Pronto —contesta en Domenico. Crec que s’ha posat una mica tens.

M’empasso la saliva. Amb dificultat. Molt bé, som-hi…

—Sóc jo, la dona de l’Ambrogio.

—Elizabeth? On és en Nino?

Les lloses de marbre projecten llargues ombres sobre l’herba alta. El sol és baix en el cel vermellós. Examino la làpida.

«En aquesta tomba hi ha enterrades les restes mortals d’un jove poeta anglès», hi diu. «Aquí hi reposa l’home el nom del qual va ser escrit en aigua. 24 de febrer del 1821».

Sospiro i enfonso la petita cullereta a la terrina de gelat de pistatxo.

Si fos morta, podria ser jo la que reposa aquí dintre. Sóc una poetessa anglesa.

Només tenia vint-i-cinc anys quan va morir. La mateixa edat que tinc jo ara. I fixa’t en tot el que havia fet, ja: «Oda a una urna grega», «Endimion», «Quan tinc por…», «A la tardor», «Brillant estel». Ja ho sé, no sóc pas tan il·lusa. Keats era més bon poeta que jo. Tot i que els haikus que faig demostren el meu potencial, això és veritat. De fet, estic impressionada d’haver fet l’esforç de pensar-los. Per a la meva generació, el súmmum de l’art és fer una cagarada, fotografiar-la i penjar-la a Instagram. En canvi, alguns dels meus haikus quasi que toquen la genialitat, això no es pot negar. Però, vaja, no m’hauria de comparar amb Keats. Ell era un mestre. Era inimitable. Una mica més bo que jo.

El cementiri està ple d’estàtues d’àngels i escultures de dones vestides amb túniques. Algunes de les tombes tenen més de cent anys d’antiguitat. És bonic, tot això. I esgarrifós. La mort és a tot arreu. Esclar que és a sota la superfície, o sigui que no la pots veure. Però si furgues quatre o cinc pams, apareixeran els taüts, els ossos i els cucs.

Últimament he descuidat una mica la meva poesia. He estat molt enfeinada amb tants morts. És aquí on rau realment el meu talent. Suposo que m’hauria de centrar en això. M’hi dedicaré en cos i ànima. Potser Keats era el millor poeta, però jo sóc molt més bona matant. «Alvie Knightly: assassina». Ostres, que romàntic. Això és el que vull que posin a la meva làpida. Això i algunes lletres de TayTay.

M’acabo el gelat i després llepo la terrina. Llenço la cullera de plàstic a la tomba. No tinc flors, però la cullereta rosa és prou maca. Un esclat de neó amb la llum del sol. L’únic toc de color entre el verd i el marró i el gris i el negre.

Sí, em centraré en l’assassinat. El convertiré en la meva professió. Escric «Dark Web» al Google del mòbil, però no és tan fàcil. M’he de descarregar una cosa que es diu Tor. Triga un parell de minuts. Quan ho tinc instal·lat m’apareix un navegador. Busco «Assassí a sou». Hi ha centenars, no, milers d’assassins a sou que ofereixen els seus serveis. Només cal que tinguis una pàgina web i un programa perquè la gent et pugui pagar. No necessito un «cap». No necessito un «soci». Puc treballar com a freelance. El pagament l’hauré de rebre en una cosa que es diu bitcoins, però això m’és igual. Clico en un parell de webs d’assassins a sou. Un d’ells s’ofereix per «eliminar» el teu ex, però on hi veu la gràcia? No, no, m’ho faré tot jo mateixa. És molt més satisfactori. Evoco la meva Emmeline Pankhurst o Mary Wollstonecraft interior. Sóc una dona independent. Ho sents, Nino? Ja ho veuràs.

La tarifa habitual per un servei és de deu mil dòlars. No està malament, suposo. (Jo ho faria de franc. Ho faria només per l’adrenalina). En una web presumeixen dient que sempre fan que la mort de la víctima sembli un suïcidi. Ha, ha. Impossible. Jo no. De cap manera. Jo tindré alguna mena de símbol. Una targeta de presentació, una marca amb pintura d’esprai, per exemple. Vull que el món em reconegui. No vull ser anònima. Quin coi de gràcia té això? No m’enxamparan mai —ja me n’asseguraré—, però passaré a la història. Tindré una mala fama de collons. Seré la protagonista dels documentals sobre crims de la vida real. Seré l’argument de llibres de no-ficció. A veure, quina marca personal podria triar, que quedés perfecta? Alguna cosa per fer-me veure? Potser una cara somrient dibuixada amb pintallavis al pit de les víctimes? O també els podria pintar les ungles de color verd fluorescent. Això segur que no se li acudiria a ningú més…

Clico en uns quants llocs més (veig que a tot arreu hi ha «assassins a sou», però cap «assassina a sou»). Sembla que tots tenen un model vestit de negre que posa amb una arma. Em fixo que alguns tenen normes: «Menors no», «Polítics no». A part d’això, qualsevol pot ser una presa. Déu meu. Ja estic impacient per començar. Això serà divertidíssim. Em crearé una pàgina web súper estupenda a Wordpress, o algun lloc així. Després redactaré el meu currículum i el penjaré a la web, i només hauré d’esperar que em truquin.

Currículum vitae

Nom: Srta. Alvina Knightly

Nom: Sra. Elizabeth Knightly Caruso

Nom: TBC

Email: envia’m un tuit @AlvinaKnightly69

Sóc una assassina molt motivada i amb talent que es vol obrir camí com a assassina a sou professional (una mica com Angelina Jolie a Mr. & Mrs. Smith).

Qualificacions:

Cap

Experiència:

Assassinat de la meva germana bessona

Esclafar el cap al seu marit provocant-li la mort (en defensa pròpia)

Assassinat a sang freda d’un capellà molt vell i empipador

Tallar peix en un restaurant de sushi japonès

Disparar contra dos tres uns quants sicaris de la màfia

Comercial d’anuncis classificats

Massacrar un atracador

Aquest estiu he estat tres dies aprenent amb un assassí experimentat de la Cosa Nostra. Segons ell no era pas gaire bona. Em va dir que era una assassina nata.

Hobbies:

Tuitejar amb en Channing, la Taylor i la Miley

Míster Tita (consolador vibrador de vint-i-vuit centímetres)

Coca, speed, herba, haixix, ketamina, èxtasi, MDMA

Martini, Pinot Grigio, grapa, WKD Blue, Bloody Mary, Malibu, ginebra (sola o amb tònica. Tant me fa la marca de la tònica, però que no sigui light), vodka Absolut, vodka Smirnoff, vodka Grey Goose (si està d’oferta al supermercat)

Mirar una àmplia varietat de porno internacional

Escriure haikus

Habilitats:

Parlo anglès bastant bé molt bé excepcionalment de collons

Italià bàsic (renecs apresos de les esmentades pel·lis porno apresos del ric llenguatge i de la cultura quan vivia a Sicília)

Matar

Sé 326 posicions sexuals diferents

Referències:

Giannino Maria Brusca (Nino). Adreça: ni idea (Si el trobeu, digueu-li que el busco)

Ping.

És el mòbil nou.

Clico el missatge.

Oooh, és d’en Domenico.

«SÓC A BAIX», diu.

Capítol setze

Riu Tíber, Roma, Itàlia

Un mico emprenyat o un ós enfadat? Un zombi devora-persones rabiós? En Domenico té el pitjor aspecte d’assassí que et puguis arribar a imaginar. Porta la paraula «criminal» escrita a la cara. Nas de patata trencat. Noranta quilos de mala llet davant de la porta del meu apartament. I no està sol. Ha vingut acompanyat de dos pinxos amb mala pinta. Això no m’ho esperava. Tot d’una se m’acut que també hi podria haver en Nino aquí a fora… Faig un pas enrere.

—Elizabeth? —diu en Domenico—. Estàs… diferent.

Em fa una abraçada forta i em fa cruixir dues costelles. Recorda-ho bé, Alvie, ets la Beth. Es pensa que ets la dona del seu cap. Hauria de potenciar una mica l’amabilitat i calmar-me la set de sang…

—Tan bon punt m’he assabentat que aquell stronzo era aquí, he vingut de seguida —diu—. Tu saps els merders que he tingut, des que va fotre el camp del poble? No m’he tret els homes de Don Russo de sobre. En Nino va matar en Franco Motisi.

—Ostres, això és horrible —dic—. Quina mala passada.

En Domenico branda el seu cap de porc.

—Aquests són en Riccardo i en Giuseppe. —Assenyala els dos homes.

Com Rosencrantz i Guildenstern, excepte que ells són morts.

En Riccardo és alt i molt prim, amb el cap rapat i els ulls guenyos. En Giuseppe és baix i està molt gras. O està embarassat de bessons de nou mesos, o té panxa de cervesa; és tan alt com ample. Té una cicatriu en forma de bala a la templa esquerra (evidentment, algú va fallar). Fa una mena d’olor de carn seca. Li falten un parell de dents. Me’ls quedo mirant, i llavors veig l’equipatge. No viatgen lleugers, precisament. Porten tres maletes voluminoses. Una funda de violí. Una capellera. Què és tot això? Un circ ambulant? Que pensen quedar-se a passar la nit?

Els deixo passar i descarreguen els embalums al vestíbul de l’edifici.

Llavors en Domenico m’agafa pel braç.

—Ei, però què fas?

—Vau desaparèixer. Tu i aquell stronzo. I l’Ambrogio és mort. Vull saber què cony passa aquí. Vine amb mi —diu.

—On anem?

—A fer un tomb.

—Ei, deixa’m anar. Deixa’m.

M’empeny cap al carrer i tanca la porta amb un cop fort. En Riccardo m’agafa l’altre braç i em cago de por. Forcejo per deslliurar-me, però és inútil. Ells són tres i jo sóc una. És impossible poder agafar el ganivet de dins del bolso de Prada. Collons, quina mala idea. Hauria d’haver escoltat la Beth. En Riccardo i en Domenico m’arrosseguen cap a l’altra banda del carrer i baixem unes escales que porten al riu. Caminem per la vora del Tíber fins que arribem a un pont antic.

—Ara em deixareu anar?

Ningú no respon.

Som a sota del pont. És fosc i brut. Fastigós. L’aigua és negra i aparentment fonda. Fa pudor d’humitat. D’alguna cosa podrida. Potser de cadàvers i de peixos morts. Em vénen nàusees. Faig un esforç per no vomitar. Ara em tirarà a l’aigua. Ja està. És el final.

En Domenico es fica la mà dins la jaqueta i m’ensenya una pistola enorme. Aparta la mà, però els meus ulls queden clavats a l’arma. El mànec té unes inicials gravades en or: «D.O.M.». És ell. Ostres, això sí que és una arma que imposa. Just la mena de pistola que em fa falta a mi. Tant de bo l’hi pogués pispar, però les perspectives no semblen gaire prometedores. En Domenico treu un paquet de puros. Me n’ofereix. Què és això? L’últim puro? Hòstia puta. Doncs me’l fumaré. Agafo un puro i acaricio el paper llis i suau que embolica el tabac. L’oloro: terra humida. Estic impacient per fumar-me’l. En Domenico encén un llumí. M’inclino i encenc el puro. Retinc el fum a la boca. Val més que l’assaboreixi bé.

—Així, el vas veure? —pregunta en Domenico.

Em pregunta per en Nino. Això és bon senyal. Vol dir que en Nino no és amb ells.

—Sí. —Assenteixo—. I tant.

—I per què el persegueixes? —pregunta.

—Pels calés… va robar els calés —dic—. Del Caravaggio.

En Domenico branda el cap.

—Collons de quadre. Collons de malparit. El vas deixar escapar?

—Ahir era a la Piazza di Spagna. El vaig perdre al metro.

—Minchia —gruny en Domenico. Se’m queda mirant.

Amb una mica de sort, potser només voldrà parlar. Això ho sé fer. Ningú no pren mal. Però vaja, és un lloc ben estrany per posar-nos al dia. I no hi ha via d’escapatòria. Els altres dos paios estan aquí palplantats mirant fixament sense dir ni piu. No fa pas la impressió que passi gaire res més darrere d’aquests globus oculars impassibles. Però potser vaig errada. No els hauria de jutjar. Podrien ser físics quàntics i treballar a mitja jornada amb la màfia.

En Domenico mira en Giuseppe i després fa un cop de cap assenyalant el meu bolso. En Giuseppe m’agafa el Prada d’una estrebada i el buida a terra.

—Ei, vigila una mica, que és nou —dic.

El bolso cau al fang. Trossos de merda i de sorra enganxats a la pell. Tot queda per allà escampat, rodolant. En Riccardo es fixa en el rellotge de cucut. (No sap que a dins hi ha diners). En Giuseppe s’ajup i agafa el meu ganivet. El dóna a en Domenico.

—Què és això? —pregunta en Domenico.

Fa girar el ganivet entre les mans, inspeccionant la fulla serrada. Passa el dit polze per la vora, després el llença al riu. Desapareix amb una esquitxada. Apa, una altra arma perduda…

En Domenico veu el mòbil d’en Nino. S’ajup i l’agafa.

El reconeix.

—Jo… ho puc explicar.

Frega una mica de fang que s’ha enganxat a sobre.

—L’estava rastrejant amb una app. —Espero que els genis ho processin—. Però resulta que va enviar el telèfon a Romania amb un desgraciat malparit. Vaig aconseguir recuperar el mòbil… però en Nino no era enlloc.

Els mafiosos es miren l’un a l’altre i després es posen a riure estrepitosament.

—Va enviar el mòbil… —comença a dir en Domenico—. Va enviar el mòbil a Romania?

—No fa gràcia.

En Riccardo i en Giuseppe s’estan petant, gairebé els falta l’aire de tant riure.

—Pareu, ja. No fa gens de gràcia.

Faig una pipada al puro. Cof. Cof. (Ai, ara me’n recordo, he de fer com Bill Clinton quan fumava herba, se suposa que no t’has d’empassar el fum).

Els dos tarats s’eixuguen les llàgrimes dels ulls i intenten posar-se seriosos.

—Jo no ric. L’hem perdut —dic.

M’alegro que els faci gràcia.

—No et crec —diu en Domenico.

—Doncs mira, és la veritat —replico—. Puc agafar el bolso?

No respon ningú. Recullo tots els estris bruts. Aix, el bolso ha quedat fastigós. Això és absurd. Ara ja només me’n queda un. Ostres, per què me’ls he comprat de color crema?

En Domenico es torna a fixar en el mòbil d’en Nino. Toca la pantalla.

—No en trauràs res. Està bloquejat amb un PIN.

En Domenico tecleja un codi de quatre dígits.

—Com el sabies?

—Fa vint anys que treballem junts. No et sembla que ja puc saber el dia del seu aniversari? —diu.

—Ah, i quan és? Només per curiositat.

—El 5 de setembre.

—Genial.

Oooh, crec que això és aquest dissabte, oi? (No és pas que m’importi, esclar. No penso comprar-li cap regal).

En Domenico es desplaça pel mòbil d’en Nino.

—Va eliminar tot l’historial de trucades i de missatges… però no la llista de contactes —diu—. Sí, sí. Aquesta gent la conec. Són aquí a Roma.

En Domenico gira el telèfon per ensenyar-me les dades d’algú.

—Dinamita —diu.

—Un nom fantàstic. —Tant de bo se m’hagués acudit a mi primer. Potser encara podria apropiar-me’n.

—És un contacte dels nostres a Trastevere.

—Així… —dic—. En Nino podria ser amb ell?

En Domenico es gira i fa un senyal als dos pinxos. Em tornen a agafar pels braços.

—Ei, al riu no —dic.

Em treuen de sota el pont i m’arrosseguen fins a una tanca rovellada.

—Què cony…? On em porteu?

El puro em cau a terra.

En Domenico ve darrere nostre. Em xiuxiueja a cau d’orella:

—Si m’assabento que treballes amb ell, ets dona morta. Entesos?

Els pinxos m’agafen per la part posterior del cap i l’entaforen entre les barres de ferro.

—Au. Què? Per què? Merda. No. No. No. No estic amb ell. Ho juro. Deixeu-me anar. DEIXEU-ME ANAR!

Agafo els barrots amb les mans. Tinc la cara encaixada entremig. Intento enretirar el cap, però les orelles se m’encallen i no em puc moure. Tinc el cap atrapat al mig dels barrots.

MERDA COLLONS MERDA COLLONS MERDA.

Sento com s’allunyen els passos dels mafiosos.

—Torneu. Torneu! Us puc ajudar —crido.

Sento que riuen.

Val la pena provar el que sigui.

—En Nino està penjat de mi. Està ben enamorat…

Silenci. Res. Han marxat.

Capítol disset

Intento treure el cap una altra vegada, però el cartílag de les orelles em fa un crac.

—AU!

Hòstia santa. Això és molt injust. Em quedaran unes orelles com una coliflor, com les d’un jugador de rugbi apallissat. No m’ho puc creure. No em puc moure. Què faré ara? Aviam, respira, Alvina, respira, respira. Si hi has entrat, n’has de poder sortir. És física bàsica. És una llei universal. Vinga, Alvie. NENA, TU POTS. Torno a estirar. QUIN MAL. No me’n sortiré mai. Repenjo la barbeta sobre el mur i ploro una mica.

La Beth riu com una boja a dins del meu cap. Ella pot fer el que li dóna la gana.

Intento estirar de nou el crani cap enrere, però sembla que sigui més ample que quan me l’han ficat aquí al mig. M’ha quedat ben encaixat. Estic hiperventilant. I si en Nino em veu aquí? Ara mateix sóc un objectiu ben fàcil. He de sortir. No puc perdre temps. El que em fa falta és alguna mena de lubricant. Ostres, si tingués aquella crema per… I llavors me’n recordo. Al bolso, sí. Hi tinc aquella ampolla d’emergència de Durex Play que vaig comprar a la farmàcia. A veure si aconsegueixo agafar-la… Passo el peu dret per dins de les nanses i el recullo. Alço el peu per acostar-me el bolso. Hi fico la mà a dintre i agafo el tub. Sí. Sí. Això segur que funciona. És una de les meves idees brillants. Em poso una mica de lubricant al palmell i me l’escampo per les orelles. Té un tacte humit i relliscós. És perfecte. Agafo aire —un, dos, tres— i trec el cap a través dels barrots.

Sí. Sóc lliure. Finalment!

Em deixo caure a terra com un plom i intento recuperar l’alè. I llavors em passa una cosa molt estranya. Noto escalfor. Hòstia, les orelles em bullen. Per què tinc les orelles tan calentes?

Ostres, ostres, quina escalfor, mare meva. Què m’està passant? Em vento les orelles amb les mans. Necessito gel. Necessito aigua. Vaig corrent a la vora del riu, m’agenollo i em remullo les orelles amb aigua. Llavors veig el tub de lubricant a terra: Durex Play Efecte Calor. Ostres, esclar. Ja no hi pensava. No és que em cremi, és només sensació d’escalfor. Bé, aviat em passarà l’efecte.

M’estiro a terra i em frego els ulls. Però no sóc la Beth; no ploraré pas. Ara mateix podria surar enmig d’aquesta aigua pudent… Però sóc ben lliure i sóc l’Alvina Knightly. Tornaré a la càrrega. No necessito que m’ajudi ningú, especialment cap d’aquells cromanyons. Trobaré en Dinamita jo sola. Però primer de tot he de buscar algun transport.

Pujo les escales fins al carrer i examino el meu voltant. Un taxi? Un bus? Un helicòpter? Res. Necessito un cotxe per a mi. Però no un de lloguer. No penso donar les meves dades a cap empresa. I a més, no tinc carnet. És impossible que em deixin conduir un cotxe. He de desaparèixer abans que tornin aquells tios. No crec que les meves orelles aguantin una altra sotragada com aquesta.

Giro la cantonada i em fico en un carrer tranquil. Un home obès està dret al costat del seu cotxe. La porta del Fiat Cinquecento està oberta. És un to blau pastel prou maco. És el cotxe més petit que he vist mai. Sembla un pot de pintura vell. Probablement el fabricaven als anys cinquanta o seixanta, amb un capó corbat, un para-xocs platejat i uns fars sortits. Ja sento el brunzit del motor. El vull. És meu. L’home s’aparta una mica per estirar un diari d’una màquina expenedora del carrer. Després es gira cap al cotxe.

—Me’l quedo —dic, mentre m’hi acosto corrent.

Li agafo el diari de les mans, aparto l’home d’una empenta i salto a dins del Fiat. Tiro el diari al seient del darrere. M’asseguro que les portes estan tancades.

—No. Aspetta. Aspetta —diu.

Apareix la seva cara a la part inferior de la finestra. Agafa el mànec i estira la porta.

—Ho sento, el necessito. Mi dispiace.

Déu meu, això és una llauna de sardines. És fins i tot més petit del que sembla. Tinc el cap enclastat al sostre. Que està fet per a nens? Per a un elf? Com coi hi cap aquest home aquí dins? Ara tinc la seva panxa a l’altura dels ulls. Li veig un bon mitxelín que li penja per sobre de la trinxa. Aquí dins fa olor de ranci i d’humitat. La fetor de dècades de conducció m’omple els narius i em provoca nàusees. El seient està estripat i ple de bonys. És dur. Una molla se’m clava al cul. Ara tinc la cara vermella de l’home enganxada al vidre de la finestra. Intento arrencar, però se’m cala.

Ell comença a clavar cops al sostre.

—Esci dalla mia macchina.

—Aparta’t. Compra-te’n un altre.

Faig contacte amb la clau. El motor estossega i esbufega, però no s’engega. Això deu ser una broma. Però quina broma. Per què entre tots els milions de vehicles…? Aquest és el pitjor que podia triar per fugir. Torno a prémer el gas a fons. El Cinquecento esbufega i gruny. Fa uns quants espeternecs però no s’engega. Ostres, és una relíquia. Està espatllat. Ho intentaré una vegada més. Clavo el peu al pedal. Giro l’estúpida clau. I per fi s’engega. Finalment! M’aparto de la vorera i dono gas. L’home encara està agafat a la porta. L’arrossego pel carrer, tal com feia aquella dona amb el gos salsitxa. Ostres, tu, deixa estar el pany.

—L’hi tornaré quan acabi! —dic.

Poso segona. El motor fa un gruny molt fort, però no sembla pas que aquest trasto vagi més ràpid. Sembla que condueixi un cotxe d’aquells de corda. Vaig a vint per hora. Aniria més de pressa caminant. El meu cor va més ràpid que aquest cotxe. Almenys l’home se n’ha cansat i ha deixat anar el mànec de la porta. Corre darrere meu uns quants metres, agitant els braços i cridant «Torna indietro!». El veig com es fa petit pel retrovisor. No para d’esbufegar i d’agitar els braços. De fet, és increïble que s’hagi posat a córrer darrere meu, no sembla que estigui gaire en forma.

A veure, on vaig? Torno a aquell club? La Pluja va dir que els tios de la màfia solen anar-hi. Hi aniré i preguntaré per allà. Segur que algú coneixerà en Dinamita.

Agafo el diari del seient del darrere mentre avanço a pas de tortuga per un carreró polsegós i començo a fullejar-lo. Miro l’apartat de notícies per veure si hi ha alguna novetat sobre el cas de la meva germana. Busco «Alvina Knightly», o «Elizabeth Caruso». Llegeixo tots els titulars, però no hi veig res. Dono una ullada a les fotos, però no n’hi ha cap de meva. Alço la vista i miro cap endavant.

Oh, fixa’t, què és això?

Hi ha un gladiador amb un Segway. Va circulant pel carrer a uns cinc quilòmetres per hora. Collons. Aquest tio està molt bo. Que és en Russell Crowe? Tors nu, pectorals esculpits, bronzejat intens del sol de l’estiu. Porta un casc platejat amb una ploma vermella. Un escut resplendent i una espasa brillant. Abdomen de rajola de xocolata. Faldilla de cuir. Una bonica capa voleiant. Sandàlies antigues lligades amb cordills a les cames morenes i musculoses. Ostres, m’encanten els italians, especialment els romans antics. Observo el moviment del seu cul. Ja ho sé, ja ho sé. He renunciat als homes. Però faria una excepció amb aquest tio. Vull endur-me’l a casa i quedar-me’l com a esclau sexual. L’encadenaria al llit i… No, no, no. No ho puc fer, això. Mira l’embalum que fa; seria massa car d’alimentar. El gladiador gira a la cantonada. Estiro el coll amunt i veig el seu cul perfecte que desapareix. La minúscula faldilla amb prou feines li tapa les parts; oneja i aleteja amb el vent. Puc seguir-lo, almenys?

No. He de buscar en Dinamita.

Miro endavant i veig una monja. D’on coi ha sortit? Ostres, això és com Piccadilly Circus. Vol travessar el carrer. Toco la botzina, però encara és al mig del pas, camina a poc a poc i de manera insegura. Té l’esquena ben encorbada. S’aguanta amb un bastó. S’assembla una mica a la mare Teresa, però vestida tota negra, com Darth Vader, Marilyn Manson o Simon Cowell. És guai. M’agrada com li queda.

Abaixo la finestra i crido:

—Aparti’s. Surti del mig del pas!

No alenteixo la marxa. Ara no puc. He trigat una bona estona a accelerar aquesta cafetera. Vaig a quaranta per hora, d’aquí a poc ja podré posar tercera.

—Fora. Fora.

Torno a tocar la botzina i faig un cop de volant per desviar el cotxe.

BANG. PAM.

—Merda.

Capítol divuit

No és culpa meva. Ha aparegut del no-res. Semblava que tingués una pulsió de mort.

Alço els ulls cap al retrovisor. La veig estirada a terra. Allà s’ha quedat, com un ocell atropellat, estesa al mig del carrer. Merda, merda. No era pas aquest, el pla. Però no la puc deixar aquí. I si està ferida? Segur que està ferida. Oh, merda, i si l’he matat? Aviam, ja sé que vull ser una assassina, però no d’aquesta manera. I no en aquest moment.

Hauria de fotre el camp, però potser la dona m’ha vist. I si té memòria fotogràfica i recorda la meva cara o la matrícula del cotxe? Ostres, això és l’últim que necessito. Bé, si més no, el cotxe no és meu.

Escodrinyo el carrer. No hi ha ningú més. Poso el fre de mà.

Deixo el Cinquecento en marxa, amb el motor remugant com una cafetera, xup, xup, xup. Obro la porta d’una revolada i corro cap a la monja. Veig que el pit li puja i li baixa. Bé. Encara està viva. M’ajupo i li examino la cara. És vella; potser uns vuitanta-cinc? Té la pell de les galtes arrugada i suau. Fina com la seda. Fa olor de net, de roba acabada de rentar. Però ara té la toca arrugada i bruta, empolsinada per la caiguda. Sagna per un costat del cap i li baixa un regalim fins al coll. Merda, jo no la volia atropellar. Què faré, ara? La dona obre els ulls i em mira. Els té blau clars, com la Pluja. Li agafo la barbeta. Parpelleja i se’m queda mirant. Compartim una mena de moment molt íntim…

—Ostres, em sap greu —dic.

La monja gemega —de manera gairebé inaudible— i diu alguna cosa en italià, molt baixet. Torno a donar una ullada a banda i banda del carrer. No hi ha ni una ànima, però per quanta estona? Val més que m’afanyi. No vull que em vegi ningú. És només qüestió de temps que aquells sonats em tornin a perseguir. O en Nino. O la policia dels pebrots.

Observo la figura prostrada a terra. Veig que a l’hàbit hi ha unes empremtes marcades. Ara ha tancat els ulls. Sembla que s’hagi desinflat. Li agafo el canell per comprovar-li el pols; té el braç fràgil i flàccid. Se la veu tan tranquil·la aquí estirada…

De sobte comença a panteixar. Tot el cos se li contrau amb espasmes i s’asseu de cop.

—AAAH! —crido—. Què cony passa?

Faig un bot de l’espant, m’entrebanco amb les seves cames i caic a terra.

Vaja, és evident que no és morta.

—Vinga, aixequi’s —li dic a la monja—. No es pot pas quedar aquí. Vingui amb mi.

Estén les mans cap al meu coll com una mena de zombi catòlic malvat. Té els dits freds; m’agafen el coll.

—Demone —diu—. Demone.

Li noto els braços fluixos i me’ls trec de sobre.

—Aix. Deixi’m. Aparti’s.

Li passo els braços per sota les aixelles i intento alçar-la.

—Vinga, aixequi’s. Anem cap al cotxe.

L’arrossego fins al Fiat, esbufegant i panteixant i suant i renegant. Deixem un regueró de sang al carrer. Sembla pintura molla. No puc pas fer-hi res. Potser després plourà i es netejarà? Seria perfecte. Tot anirà bé. Vinga, vinga. Endavant, Alvie, no hi ha temps per perdre. Podria aparèixer algú en qualsevol moment. Obro la porta del cotxe i la fico a dintre.

—Ospedale —diu.

—Ospedale? Què vol dir això? Hospital?

Tanco la porta de l’acompanyant.

Necessito un cigarret. O alguna cosa forta que em calmi els nervis. Em prenc l’últim calmant que em quedava després de fer-me el nas nou. M’enfilo al Cinquecento i encenc un Marlboro Light. Respiro fondo. Molt bé. Molt millor. Em deixo el cigarret penjant de la comissura de la boca per posar primera. El motor fa un gruny, igual que la monja, que està desplomada al seient del copilot. El vell Fiat trontolla i sotragueja i em clavo cops de cap al sostre. Les rodes grinyolen. Bump. Bump. Bump. Bump. Passem per les llambordes. Tant de bo portés uns sostenidors més reforçats. No estan pas fets per a aquest terreny tan accidentat.

Passo de zero a deu quilòmetres per hora en vint segons. Això és absurd. Si tingués un cotxe com Déu mana, tot això no em passaria. Un Maserati o un Ferrari. Però això no va ni amb rodes. Intento posar tercera. Els engranatges s’encallen i grinyolen. Pitjo l’embragatge i poso la marxa. Per què no he robat un cotxe automàtic? Ostres, això és molt difícil.

M’agafo fort al volant i les gotes de suor em baixen pel front. Estic panteixant.

La monja gemega. Té sang a l’hàbit i als cabells. Està tacant de sang el seient del copilot. Sembla un escorxador. És impossible que pugui tornar el cotxe, ara. Ho sento, nano.

Accelero pel carrer fins a trenta-cinc quilòmetres per hora. Estic alerta per si hi ha testimonis… Però el gladiador ha desaparegut. I llavors la veig sortint d’una porta. Déu meu! Estic somiant o què? Hi ha una altra monja allà aturada, just a la cantonada. Hòstia santa. Sí que abunden per aquí. Quantes monges hi ha? Un rètol encastat a la paret diu «Convento». Ah, un convent. Suposo que això ho explica tot.

—Tanca’t en un convent […]. Vinga, al convent![12] —dic.

Amb una mica de sort aquesta monja no deu haver vist res. Estic segura que abans no hi era. De totes maneres, no em puc pas entretenir, ara. I no la puc pas segrestar a ella, també.

—Ospedale —repeteix la monja.

—No la puc dur a l’hospital. Em veuran la cara. Veuran el cotxe. Sabran que jo li he fet això.

Merda. Què faré, ara?

La dona gemega.

—A veure, deixi’m pensar.

—Bravo, Alvie —diu la meva germana bessona—. Primer un capellà i ara una monja. T’estàs superant a tu mateixa.

Merda, té raó. No la vull matar, aquesta monja. No vull que es mori. Ha sigut només un accident. Al lloc equivocat. Amb la persona equivocada. En el moment equivocat.

—D’acord, d’acord. Anem a l’ospedale —dic.

La monja no respon.

Això és una bona tocada de pebrots. M’està fent perdre temps. I jo tinc una missió. Sincerament, s’ha passat bastant.

Veig un rètol en un costat del carrer: «Ospedale San Giovanni».

—Ha vist? Ja ho tenim solucionat. Avui és el seu dia de sort.

Una altra vegada silenci.

Molt bé, la descarregaré allà al davant i després tocaré el dos. Tan ràpid com pugui amb aquesta ferralla. Giro a la dreta i segueixo els rètols indicadors. M’aturo a la vorera. Si la trec del cotxe i la deixo en algun lloc a prop de l’entrada principal, al cap de res segur que algú la troba. Tot arreglat.

Busco el barret d’en Nino per dins del bolso. Em poso el fedora inclinat perquè em tapi la cara. No és perfecte, però val més això que res. Vinga, som-hi.

Dono una ullada a la monja. Està molt pàl·lida. Té el cap repenjat al reposacaps i la boca oberta.

Ostres.

Té els ulls en blanc.

Li miro el pit.

No es mou.

Ostres.

Ara no.

Això no.

Li pico la cara. Fort.

—Va, desperti’s.

Escolto si respira.

Collons.

Per què jo?

Ara sí que és morta del tot.

Se’m regira l’estómac de cop. Em noto un nus a la gola. Què he fet? Com ha passat això?

Au, calla, Alvie, i enllesteix. No vols ser una mafiosa? Una estupenda assassina a sou?

Estic marejada. No crec pas que pugui fer-ho. La Beth tenia raó, sóc patètica. Necessitaré alguna sessió de teràpia després d’això. Hauré de trucar a la Lorraine, aquella assessora de l’escola.

Segur que tornarà per turmentar-me. Totes les monges tindran la seva cara. La veuré en somnis.

Pitjo l’accelerador i surto derrapant amb el Fiat per incorporar-me al trànsit del carrer. La monja es balanceja al meu costat, com un d’aquells gossos de peluix que es pengen al retrovisor. I ara què en faig, d’aquesta dona? Tot això m’està fent perdre temps. I m’està donant molts problemes. Un enorme entrebanc que interfereix en la meva feina. Se m’acaba el temps. He de trobar el local de Radio Londra. Vull enxampar en Dinamita abans que ho faci en Domenico. Però ara m’he de desfer d’aquest cos. Tot em va malament.

Condueixo fins que deixo la ciutat enrere, força lluny. El sol ja es pon a l’horitzó. El cel és de color sang. La ràfega d’adrenalina se m’està esvaint. Només faig que conduir i conduir. No em puc adormir, tot i que estic bastant cansada, molt cansada de tota aquesta història. Miro la carretera i parpellejo unes quantes vegades. Ofego un badall de son. Surt la lluna. Les estrelles. Les parpelles em pesen. Considero la possibilitat d’aguantar-me-les amb escuradents, o mistos, o agulles de fer mitja, qualsevol cosa que m’impedeixi tancar-les. Però no tinc cap d’aquests estris i les parpelles se’m tanquen soles. La carretera és llarga i recta i infinita. Veig la negror del mar a la llunyania. No m’aturaré fins que arribi a la platja. Potser en Nino sortirà de l’aigua, com un d’aquells tios d’Els vigilants de la platja. Tindrem una baralla ben forta, i després ens reconciliarem. I tot aquest malentès s’haurà acabat. Ell em tornarà els diners. «Alvie», em dirà (perquè sabrà el meu nom), «t’he enyorat molt. Em sap tant de greu…». I farem l’amor allà mateix, a la platja. A sobre d’una tovallola, perquè la sorra no ens molesti. Se’m tornen a tancar les parpelles i el cap em cau sobre el voltant.

Ping.

Un missatge nou. Comprovo el telèfon. És en Nino. Què vol, ara?

VOLS FER SEXE TELEFÒNIC?

Ja m’agradaria.

NO, NO VULL PARLAR AMB TU.

Clico el botó d’enviar.

Ha. Quina gràcia. És com si sabés que estava pensant en ell. Que somiava en un bon clau de reconciliació. Que potser tenim transmissió de pensament? Que potser li xiulaven les orelles?

Badallo. He d’aturar-me. Em frego els ulls i busco un lloc per poder aparcar. La carretera està flanquejada de pins altíssims. Sóc al mig del bosc. Genial. M’he perdut. Com coi hi he vingut a parar, aquí? Sembla embruixat. Hi ha un silenci tenebrós. Però ben mirat és perfecte. Sembla un bon lloc per amagar un cadàver.

Giro el volant a poc a poc i vaig de dret cap al tronc d’un arbre. El cotxe s’hi encasta i es trenca el parabrisa. Després m’adormo de cop.

DIA CINC

La puta

FA DISSET ANYS

Divendres, 19 de juny del 1998
St. Basil’s Junior School
Lower Slaughter, Gloucestershire

—Respon la meva pregunta, sisplau, Alvina.

Em regiro a la cadira bonyeguda. Noto la superfície rasposa i dura contra les cuixes, a través de la faldilla. L’«assessora» m’observa des de darrere del portanotes de plàstic. No em cau bé, i jo no li caic bé a ella. Vol que li digui «Lorraine». La finestra està oberta, però tot i així fa calor. Com més amunt puges en aquest edifici, més calor hi fa. Això és «física». És l’estiu i hi ha una «onada de calor». Però resulta que som a la planta baixa. Veig uns quants nens que juguen al pati. Tant de bo jo també pogués ser allà a fora. Xutant la pilota de futbol contra els professors. Guanyant-los a tots a l’acuit. Em miro les sabates, el cuir negre gastat, el fang que se m’hi ha enganxat als costats. Encara tinc un bri d’herba a l’interior d’una de les soles enfangades. Balancejo les cames. Tinc un tall al genoll. Se m’hi ha començat a fer crosta i és rosa per les vores. No hi volia una estúpida tireta. No sóc una figaflor, com la Beth.

—No vull parlar amb tu —dic, xiuxiuejant com si estigués escopint plomes—. Vull anar a casa.

—Tot just acabes d’arribar —diu l’assessora—. Provem-ho amb una altra pregunta. —Mossega el tap del bolígraf—. Saps per què ets aquí?

Li llanço una mirada. És la meva millor mirada fulminant. Una mirada pensada per espantar. Aprimo els ulls. La miro a través del serrell.

—Pel cotxe —li etzibo. Ha de ser per això. Els adults sempre s’esveren amb el foc—. No he sigut jo. Jo no he fet res. No l’he cremat. —Sé que això no és veritat, però val la pena intentar-ho. A vegades està bé mentir. A vegades, més o menys cada dia. En diuen «mentides pietoses». I són genials. Et treuen d’un munt d’embolics.

—Alvina, el director diu que et van veure fent-ho.

—No era jo, era la Beth. —La dona alça una cella. Això no colarà. La Beth és una pilota de merda. És la Noieta Perfecta—. Molt bé, d’acord. I què, si ho vaig fer? Igualment, va ser la setmana passada.

Gairebé ja me n’havia oblidat.

I tampoc entenc per què en fan tant d’enrenou. Era un cotxe vell i horrible, amb la pintura escrostonada i una forma fatal. Semblava que l’hagués fet un nen de quatre anys. Ningú no el trobarà a faltar. Ara se’n pot comprar un de nou i ben maco.

L’assessora sospira. Fa olor de sopa, d’aquella potinga que ens donen al menjador. No confio en allò i no confio en ella i jo no menjo res verd.

—A veure, comencem des del principi —diu.

Deixo anar un gruny com un gat enrabiat. Ens passarem tot el dia aquí. Em perdré La família Twist a la tele. He de planificar la fugida. Vull aixecar-me i marxar, sortir de l’escola i no tornar mai més. Potser podria anar a viure al pati infantil que hi ha al parc del poble?

—El director m’ha explicat el que li vas demanar…

—Jo no li vaig demanar res.

—M’ha dit que li vas demanar que es casés amb la teva mare. És per això que li vas calar foc al cotxe?

Sento un soroll molt agut: fort, més fort, cada vegada més fort. És com si un avió estigués a punt d’aterrar sobre el meu cap. Tanco fort els ulls i em tapo les orelles. Però segueixo sentint el soroll…

—Alvina?

Encara li puc sentir la veu. És més fluixa. Més suau. Sona com si estigués cridant sota l’aigua. A vegades m’agrada aguantar-me la respiració i seure tanta estona com puc al fons de la piscina. L’aigua està freda i et sents molt sol. És com ser a l’espai. Obro els ulls i brando el cap. El soroll encara em ressona a les orelles.

—Et vas enfadar amb el director perquè no es volia casar amb la teva mare?

—Igualment, la mare tampoc es volia casar amb ell.

Quina sort, perquè és un director demoníac, com el d’aquella sèrie de la tele. Em pensava que era amable, però no ho és. Estava equivocada. És com tots els altres. El conserge. El jardiner. El padrastre de la Jenny Anthony…

—Va tot bé a casa? Trobes a faltar el teu pare?

Em toco les vores de la crosta que se m’ha començat a formar al tall. L’estiro i noto una fiblada. Em surt una boleta de sang.

—Tornem al dia de gimnàstica —diu.

—No en vull parlar, d’això.

M’aixeco de cop. Tanco els punys ben fort. Em noto el batec del cor a les orelles. Tinc calor amb el jersei de llana. Me’l lligo a la cintura, fent un nus als braços.

—Seu, sisplau. Agafa una galeta —diu.

Obre la tapa metàl·lica d’una capsa que hi ha a la tauleta de centre. M’ofereix una galeta integral. Ja era hora. M’estic morint de gana. Feia estona que em preguntava què hi havia aquí dins. Em pensava que hi havia galetes normals. N’agafo tres i m’assec. Torna a tancar la capsa perquè no n’agafi més. S’apuja les ulleres i ho torna a intentar.

—Em pots explicar què va passar a la cursa familiar?

Les normes eren un jove i un adult junts, de manera que la mare i la Beth van córrer juntes. Miro el rellotge de paret que hi ha al costat de la porta. L’agulla petita s’arrossega com si s’hagués encallat amb cola Pritt.

—Molt bé, parlem d’una altra cosa, doncs… —Regira els papers del portanotes—. Vam rebre una queixa. De la Mady Simms. Diu que vas atacar el seu pare. Recordes haver-li provocat una hemorràgia nasal al seu pare?

—Anava vestit com un pallasso. —(I tampoc es volia casar amb la mare).

Escriu alguna cosa.

—Me’n puc anar, ja? M’estic avorrint —dic. Les agulles del rellotge encara no s’han mogut.

—Què ha passat avui a classe d’art?

Em quedo mirant un pòster de la paret. És un anunci d’una cosa que es diu «Childline». La nena de la fotografia està trista. Però no ho pot pas estar més que jo. Hi ha un número on pots trucar: 0800 i més números. Què passaria si hi truqués? Algú em vindria a rescatar? És igual, de totes maneres no hi puc trucar. No tinc permís per fer servir aquest telèfon i no tinc cap moneda.

L’assessora m’està parlant.

—Se suposava que havies de fer targetes de felicitació pel dia del pare…

M’aixeco i clavo una empenta a la tauleta. La capsa de galetes i la seva tassa surten volant. Es produeix un fort estrèpit i l’assessora crida:

—Què collons fas? —Està tota amarada de te.

Corro i m’enfilo a la finestra; salto i ja sóc lliure.

«Collons»? Què és això? Una paraulota nova? M’agrada. Me l’apunto.

Caic a terra i quedo estirada sobre el ciment. El tall del genoll se’m torna a obrir. Un regalim de sang em baixa fins al mitjó; el cotó es tenyeix de color vermell. M’espolso les pedretes de les mans amb la faldilla i corro cap a la porta de sortida. L’empenyo i me’n vaig. Corro tan ràpid com puc, deixant enrere els nens que van agafats de la mà dels seus pares mentre van a comprar-se un gelat o a jugar a futbol al parc. Potser fins i tot van a mirar una pel·lícula? És divendres al vespre. És un dia per fer activitats amb el pare.

M’aturo. No sé on vaig. No vull anar a casa i veure la Beth o la mare. Em quedo palplantada al mig del carrer, amb el cor que em batega desbocat. On vaig, ara? Trenco per un carrer en direcció al parc. Corro fins a l’arbre més alt i m’hi enfilo. M’amago entre les fulles. Em quedaré aquí dalt fins que es faci fosc.

Gravo «ALVIE» a l’escorça amb una ungla. Després hi gravo «COLLONS». Repenjo el cap al tronc i tanco els ulls. Aquella nit, dormo dalt de l’arbre i somio a trobar el meu pare.

Capítol dinou

Divendres, 4 de setembre del 2015
Ostia, Roma, Itàlia

Em desperto a dins del cotxe aturat a la vora d’un bosc, amb el front clavat al volant. Intento incorporar-me, però sona la botzina.

PIIIIIIIIIIIIP.

Què estic fent en un bosc? Em ve al cap la vegada que vaig dormir dalt d’un arbre. Només tenia vuit o nou anys. Gairebé me n’havia oblidat. Em vaig despertar encarcarada i morta de fred, amb fulles als cabells i formigues a les cames. Estava enfilada a la branca més enlairada. És increïble que no caigués daltabaix. La mare estava molt enfadada l’endemà. No l’havia vist mai tan furiosa. Però no perquè hagués passat la nit a fora, sinó perquè havia tornat a casa.

La monja està desplomada al seient del copilot. Té la cara sobre el quadre de comandament. La sacsejo lleument, però no es mou. Està freda. No respira. Està ben morta. Jo no la volia matar. Què en faré, ara, d’aquest cadàver? Va ser un accident. Un error. Em sento malament. Gairebé culpable. És com aquella vegada que em vaig menjar deu galetes Pop-Tarts seguides a Archway. No ho hauria d’haver fet. La tiro enrere per fer-la repenjar de nou al seient, li tanco els ulls i li acaricio la cara.

—Em sap molt de greu —dic—. Això no formava part del pla. Si això la fa sentir més bé, pensi que no haurà de passar l’estona amb la meva germana, al cel.

No contesta.

Tinc la boca seca i el coll irritat. Les espatlles i la nuca em couen i estan tan calentes que em bullen. El sol és ben alt, ja, i els rajos traspassen el vidre fent efecte de lupa i s’intensifiquen. Ostres, quina calor que fa. Tinc la pell que sembla a punt d’encendre’s. Sembla que aquell Durex Play em torna a fer efecte… Segurament he dormit massa estona al sol. Quina hora és? Les dotze? Comprovo el rellotge de cucut. Em faig una repassada de tot el cos, de cap a peus. No tinc res trencat. Res no em fa mal (excepte el nas, que encara està una mica tendre. Me’l miro al mirall retrovisor: perfecte). Examino el parabrisa trencat. Una teranyina enorme s’escampa per tot el vidre. És impossible que anés prou ràpid per fer-me mal de debò. Va ser més una empenteta que no pas un xoc. Però el cotxe ha quedat en una posició estranya, mig bolcat en un angle d’uns quaranta-cinc graus. Em fa marejar, com si estigués desequilibrada. He de sortir d’aquí.

Però què significa això? Una monja? Un bosc? A veure, què coi hi estic fent, aquí? Tota envoltada de branques i fulles. D’arbres i arbustos. De flors silvestres. Fa olor de terra. De podrit. No sóc al centre de Roma. Quanta estona vaig conduir? Vaig anar cap a Umbria? La Toscana? Giro la clau del contacte i intento fer marxa enrere…

Però no s’engega. Genial. Fantàstic. Cinc minuts amb aquest cotxe i ja l’he espatllat. Comprovo el combustible, el dipòsit no està buit. Potser el motor està massa calent. El metall es deu haver fos amb el sol. Tampoc és cap gran pèrdua. Total, era una carraca que estava a les últimes. Per l’aspecte de l’interior, gastat i antiquat —volant de plàstic beix, seients de pell beix, botons platejats, retrovisor diminut, velocímetre retro petit i rodó—, aquest trasto té uns cinquanta anys. Intento obrir la porta, però està ben encallada contra un arbre. M’inclino sobre la monja i intento obrir la seva porta. Tampoc. Déu meu, estic atrapada aquí dintre. Estic captiva, com un hàmster o un peix de colors. Torno a seure bé i arrugo el front dins del cotxe bullent; fa més calor que en un prostíbul de Hanoi.

Quina mena d’infern és aquest?

M’arrossego per sobre el seient fins que arribo al maleter. Hi ha una mena de llauna metàl·lica. L’agafo, la sacsejo una mica i l’ensumo. És gasolina. Segurament dièsel. La torno a deixar al maleter. El líquid s’agita i xipolleja. Dono una ullada buscant un pany o alguna cosa semblant, però no puc obrir el maleter des de dintre. Panteixo i suo i renego fins que tot d’una miro enlaire. Hi ha un sostre solar. Ostres, quina sort. Em baixa una gota de suor pel coll. Obro la finestra. Aire fresc. Necessito beure alguna cosa, un vodka o el que sigui. M’estic pansint com una planta. M’enfilo i surto per l’escletxa. L’aire fresc em fa voleiar els cabells humits. Sí. Sí. Sóc lliure, per fi. Ara sé com es va sentir Mandela el 1990.

Trontollo de mans i genolls sobre el sostre de llauna calent, pensant en els gats i en Tennessee Williams. Després salto al bosc i em quedo mirant el cotxe. Hi ha un rastre de sang al para-xocs. Ups. Intento netejar-la.

Sento una veu greu d’home i em sobresalto.

—Ciao, come stai?

Per un instant em penso que és en Nino. Però no és la seva veu. És un home qualsevol.

—Oh, xao —dic.

Em giro. Però no és un home; és una dona. Em sembla. Em quedo dubtant.

—Tutto bene? —pregunta.

Examino bé la dona: mans grans, mandíbula prominent, nou del coll marcada, barba incipient, alta. Té les espatlles amples i robustes. Porta sostenidors i una faldilla rosa curta. Talons alts (força inadequats per anar pel bosc). Maquillatge excessiu. Ai, fixa’t, m’agraden aquestes arracades tan brillants que porta. Em pregunto on se les deu haver comprat. S’ha arreglat força, per sortir a passejar pel bosc. O potser està perduda, com jo.

—Mmm, oh. No parlo italià —dic a la dona. Què hi fa, aquí?

—No pateixis, reina —contesta—. Que busques alguna cosa, maca?

—No, no ben bé. No —contesto. A part de vodka. I en Nino…—. És que el cotxe no se m’engega. Tens alguna noció de mecànica?

—Ai, ho preguntes a la noia equivocada.

M’aguanta la mirada una mica massa, després arronsa les espatlles.

—Ciao. Que passis un bon dia.

Es gira i se’n va, remenant el cul a dins de la faldilla estreta i amb els talons que se li claven al fang.

—Ei, no, espera’t. Torna —li dic.

La dona segueix avançant pel camí. Llavors s’atura i es queda mirant un punt indefinit, cap al lloc on hi deu haver la calçada. Per què s’espera aquí al marge de la carretera? No hi ha pas cap parada d’autobús ni res semblant. Quin lloc més estrany per passar l’estona. Excepte que estigui fent autoestop, esclar. Dono una ullada al Cinquecento atrotinat. Saps què et dic? Que jo també me’n vaig a fer autoestop.

Ai, calla, ara ho entenc. És una puta.

Ja estic a punt d’anar-me’n amb ella, però m’aturo de cop.

Merda. La monja.

No vull pas que la policia trobi el cos. Hi ha les meves empremtes pertot arreu. I sang seva empastifada al para-xocs. No vull que em turmenti aquesta mort (ja en tinc prou amb la meva germana bessona). I si l’amo del cotxe em va veure bé i n’ha fet una descripció detallada a la policia? I si aquella altra monja em va veure la cara i ha fet un esbós meu? Només hi ha una solució per a això. He de calar foc a aquest cotxe de llauna. He de fer desaparèixer aquesta monja en un forn de cendres, fum i flames. Furgo per dins del bolso de Prada tot buscant el meu Zippo de color porpra: condons, pintallavis, el mòbil d’en Nino, el rellotge de cucut, l’anell per al penis, l’encenedor… Torno cap al cotxe. M’enfilo de nou al sostre —la pell dels genolls em bull i em crema— i m’esquitllo cap a dins a través de la finestra solar. Agafo la llauna de gasolina i torno a sortir. He de tensar tots els músculs de l’estómac.

Recordo l’última vegada que vaig calar foc a un cotxe, el cotxe del director de l’escola. Encara noto l’escalfor de les flames a la cara. Encara sento l’olor dels fums tòxics. Vist en retrospectiva, va prendre la decisió correcta quan no es va voler casar amb la mare. Però tot i així em va agradar destrossar-li el cotxe. I va ser una pràctica excel·lent.

Obro la llauna i ensumo. Els ulls em piquen. Perfecte, crec que amb això faré el fet. Dono una ullada a la dona, però no està mirant. És a uns cent metres ben bons de distància.

Aboco una mica de gasolina pel sostre i per dins del Cinquecento. Glug, glug, glug, glug. Ostres, quina pudor. N’aboco una mica per sobre la monja, per la toca, els cabells i l’hàbit negre.

—Em sap molt de greu —dic.

Em pregunto si em podrà perdonar mai. Esclar que sí; és cristiana. El perdó és la base del cristianisme.

Sacsejo la llauna per fer caure les últimes gotes, i llavors la llenço a dins del cotxe. Agafo una branca trencada i n’encenc una fulla amb el Zippo. Una altra fulla. Una altra branca. Unes quantes fulles i branques més. Estan molt seques. Les flames cremen de color vermell i taronja. Fan una olor familiar. Em noto les celles socarrimades. Llenço la branca que tinc a la mà a dins del cotxe, salto i m’aparto corrent. Se sent una mena de ràfega quan la gasolina s’encén i el foc s’escampa per tot el Fiat atrotinat. M’ajupo i miro per la finestra. Els seients cremen bé, les flames s’estenen i consumeixen la pell clivellada. El foc guspireja fins al sostre i engoleix tot l’interior. Adéu, Fiat. Fins aviat, monja. Una altra germana. Genial. Ara sí que necessito una copa. Un batut de xocolata amb Baileys, Kahlúa o un Long Island Iced Tea ben fort.

El fum negre i espès fa una pudor molt forta i tòxica de goma cremada. Se sent un cruixit, un espetec, un xiuxiueig. Respiro i m’ofego.

Vaig cap on hi ha la dona.

—Ei, hola —dic.

Alça el cap. Mira el Fiat.

—Ostres, el teu cotxe s’està cremant.

—Ja ho sé.

Mira cap a la carretera. Ombra d’ulls daurada. Pintallavis vermell en excés. M’agraden les pestanyes amb brillantets, són realment espectaculars. En una clariana del bosc veig una tenda de campanya petita, d’aquestes modernes amb el sostre baix, fixada a terra amb cordes. Té la porta de color porpra. Estem just al costat d’una carretera de doble carril. Quin lloc més estrany per acampar.

—Escolta, saps on puc trobar un lloc per prendre una copa?

Cucut, diu el meu rellotge.

La dona branda el cap.

—Hmm.

—No hi ha cap bar, o el que sigui, que tinguin vodka?

—No hi ha res per aquí al voltant.

Se sent el brogit d’un cotxe que s’acosta. Un Lancia aparca al voral de la carretera. Veig que en surt un home de mitjana edat. De complexió mitjana i d’estatura mitjana. Força indescriptible. Observo la dona mentre s’acosta a l’home remenant el cul tibat per la faldilla. Llavors se’n van junts cap a la tenda.

Sento l’olor del fum del Fiat. Sento els espetecs i el rugit del foc. Sembla un crematori. Uns petits flocs de cendra voleien en l’aire i cauen sobre l’asfalt bullent. Les flames s’estenen cap als arbres. Em podria passar hores mirant. Però no em puc estar aquí tot el dia (malgrat que aquest foc és impressionant). Tinc feina per fer. Tinc persones per matar. He de tornar a Roma. He de buscar en Dinamita. Immediatament. Abans que ho faci en Domenico. Jo trobaré en Nino primer.

Comprovo el telèfon. No tinc internet. Ni cobertura. No puc trucar a un taxi. I no puc pas anar caminant des d’aquí. Potser aquell tio em portaria, després d’acabar la feina?

Em giro i miro l’incendi forestal; el Cinquecento ha desaparegut rere les flames incandescents. Hi ha almenys deu o vint arbres cremant. Aquella monja quedarà rostida. Observo la tenda que es sacseja endavant i endarrere. Suposo que en tenen per a una estona. Preparo el dit polze i dono una ullada a la carretera. Un Maserati. Un Prius. Un Seat. Un altre Fiat. Noto l’escalfor del foc que s’escampa amb rapidesa. Em cou la pell cremada pel sol.

Pujo fins a la carretera per allunyar-me d’aquell forn. Tinc una al·lucinació i veig un mojito: un tall de llima, un rajolí de menta, sucre moreno, un para-sol de paper… Agito el dit, però ningú no s’atura. Tots passen corrent, ignorant-me. Se sent un fort cruixit d’una branca que cau a terra, amb les fulles taronges per les flames. Torno a mirar cap a la tenda. Encara es sacseja. El foc és a pocs metres de distància. Torno a treure el polze.

Per fi, s’acosta un Mazda blau. El condueix un home jove. S’atura i abaixa la finestra.

—Quanto? —pregunta.

—Oh, en anglès, sisplau?

—Quant demanes per una mamada i un clau? —diu.

—Vés a la merda. No sóc cap puta. Tot i que m’has deixat impressionada amb aquest anglès tan bo. Em pots portar? A Trastevere?

Apuja la finestra i se’n va.

—Ei, on et penses que vas? —crido.

Em sembla que això no serà fàcil.

Ara s’acosta un Alfa Romeo. Aquesta vegada me’n sortiré. Trec el dit polze. Agito el braç com si fos un molí (jo no em recolliria mai a mi mateixa, la veritat). El vehicle alenteix la marxa i s’atura. M’hi acosto corrent. És una dona de mitjana edat. Té els ulls molt oberts i esverats.

Assenyala cap al foc que ara crema amb fúria.

—Mamma mia. Un fuoco? —diu.

Miro cap a la tenda.

—Ai, Déu meu. Esperi’s un moment.

Les flames avancen lentament per les cordes de la tenda.

Per què ho he de fer tot jo? Aquest parell es rostirà de viu en viu.

Corro pel mig del bosc fins a la tenda. Les flames em llepen els talons. Tusso i m’ofego enmig del fum i el foc.

—Ei, sortiu d’aquí. Sortiu! —crido.

Descordo la cremallera i obro la porta. Em cremo el dit petit.

—Heu de sortir d’aquí dins.

Estan despullats i, evidentment, follant. Salten tots dos per la solapa oberta, fugim corrent de les flames i tornem a la carretera.

La dona de l’Alfa Romeo ens mira completament perplexa, amb la boca oberta. (Suposo que devem fer una fila que Déu n’hi do. Jo sóc l’única que no està despullada, cosa ben inusual, d’altra banda). Dóna gas i s’allunya a tot drap. Fantàstic. Se m’ha acabat el viatge.

És l’última vegada que faig una bona obra per algú. En Nino tenia raó: no m’escau. No sé què m’ha agafat, la veritat. Devia estar en estat de xoc.

Em quedo mirant la parella. Van completament nus: dues tites erectes i un parell de pits.

—Em podeu portar a Roma?

El que no té pits contesta:

—Sí.

Va coixejant cap al Lancia que ha aparcat abans al voral de la carretera. Li miro el cul mentre obre el maleter; el té suau com la massa de pizza. Treu una bossa i tanca de cop. S’aguanta la bossa davant les parts.

—Espera’t a dins del cotxe —diu.

Obro la porta i entro a dins. El Lancia és espaiós i maco. És un model nou. Observo la puta que s’allunya per la vora de la carretera amb el cul enlaire. Em pregunto on anirà ara. Potser té una companya un tros enllà que li pot deixar alguna peça de roba? L’altre tio va cap al bosc i desapareix entremig dels arbres. El miro a través de la finestra del copilot. Que s’ha anat a canviar? Comprovo el contacte: merda, no hi ha la clau. Suposo que m’hauré d’esperar.

Ara les flames s’escampen molt ràpid. Observo el foc un parell de minuts més, i després apareix un capellà entre uns arbustos que ja comencen a cremar. Per un moment em penso que estic al·lucinant. És… Moisès, aquest? Porta una sotana i coll de capellà; una capa negra li arriba fins als peus. Travessa les flames i s’acosta cap al cotxe, obre la porta i entra.

—Ets un capellà?

—Sí.

No m’ho puc creure. Un altre capellà. Ja en vaig haver de matar un la setmana passada…

—Què? Quin problema hi ha? —pregunta.

—Cap, només que… Oh, oblida-ho.

Engega el motor i s’incorpora a la carretera.

—Au, vinga —diu—. No siguis ingènua. Et penses que als capellans no els agraden les putes transsexuals? Som al 2015.

—Oh, esclar. I tant, suposo que…

—Els capellans són els seus principals clients.

Avancem per una carretera flanquejada per pins en direcció al centre de Roma. Suposo que ahir a la nit vaig recórrer tot aquest camí, però no me’n recordo. Devia estar mig adormida.

—Gràcies —diu l’home— per salvar-me la vida.

—Sí, bé, de res.

No sap que jo he provocat l’incendi. Suposo que val més així.

Miro per la finestra cap a les antigues ruïnes: maons vells de color marró i cases romanes. En un rètol de la carretera hi diu «Ostia Antica». Vaja, em pensava que tots els camins duien a Roma.

—Així —diu el capellà—, estàs de visita per negocis o per plaer?

—Per les dues coses —contesto—. De fet, per cap de les dues.

No tinc ganes d’explicar-l’hi. És massa complicat.

—I t’està agradant el viatge, fins ara?

—No. No gaire —dic.

—Hi havies estat mai, a Itàlia?

Sospiro. Perfecte. Ara vol parlar. Vol que ens fem amics. Així ens podrem cartejar.

—He estat a Pompeia, a Milà, a Taormina.

Potser no hauria d’haver esmentat Taormina…

—Que maco. A mi m’encanta Sicília. I què has vist, de Roma?

M’aguanto un badall. Tant de bo callés. Tinc ganes de recuperar una mica de son.

—La Fontana di Trevi, l’Escalinata Espanyola, el riu Tíber…

—Has d’anar a Ciutat del Vaticà. És el lloc més bonic de Roma.

—No és a Roma —replico—. És una ciutat estat envoltada per Roma. —A veure, se suposa que un capellà catòlic ho hauria de saber, això.

—De fet, ara hi vaig; t’hi portaré —diu—. M’he canviat precisament per anar a treballar.

Recorrem els carrers polsegosos. Intento dormir una mica, però el capellà no calla. Al cap de molta, però molta estona, arribem al Vaticà.

—Ja hi som —diu el capellà—. Això és la basílica de Sant Pere. Serà un dia atrafegat avui. Arribem just a temps per anar a missa.

Sospiro i surto del cotxe. Jo no volia venir aquí, en absolut. Volia anar a Trastevere. Centenars de persones omplen la plaça. Hi ha un obelisc al centre. El reconec d’Àngels i dimonis; és on hi havia l’helicòpter. Em va agradar quan el cel va explotar. És una escena impressionant.

El capellà prem el clauer i els llums parpellegen una vegada per demostrar que el Lancia està tancat.

—No ho explicaràs pas a ningú, això, oi? —Em clava els ulls en els meus i es mossega el llavi inferior.

—A qui vols que l’hi expliqui? Al Papa?

Ni tan sols sé com se diu.

L’home assenteix. Sembla que s’ha tret un pes de sobre. Ha quedat convençut. Deixa anar un sospir.

—Com que m’has salvat la vida —diu—, et faré un favor.

—Ah, sí? —dic—. Quin? Salvar-me? —No vull pas que em bategi, ara, aquest home…

—Et faré passar al capdavant de la cua. Has de veure Sant Pere.

—No, no et molestis, de debò. Sóc jueva.

—Hi insisteixo.

Capítol vint

Basílica de Sant Pere, Ciutat del Vaticà

Caminem cap a un lloc que es diu Piazza di San Pietro. Em faig una selfie gairebé obligada, però no estic per la feina. La plaça és completament circular, amb unes línies geomètriques llargues i rectes que divideixen el terra enllosat. En un extrem de la plaça hi ha una enorme església presumptuosa. És la més gran que he vist mai. És una «basílica». Té una cúpula molt alta, gran i rodona que ho domina tot. A tota la part superior de la façana hi ha dotzenes d’estàtues de mida real, com si fossin vives. Potser són els sants preferits dels papes? No ho puc assegurar, des d’aquí baix. Segueixo el capellà a través de la plaça en direcció a Sant Pere.

Estic esgotada després de la nit fatal que he passat en aquella capsa de sabates en forma de cotxe. Les cremades del sol em couen. Estic deshidratada. Vaig matar una monja accidentalment. No tinc ni una pista d’en Nino. Tot plegat és un embolic de collons. Miro la gent del meu voltant. Hi ha turistes pertot arreu. Què hi estic fent, aquí? Tinc ganes d’estirar-me a terra i plorar fins que no em quedin llàgrimes. Vull arrossegar-me fins a un raconet i morir-me. Però no hi ha cap racó en aquesta plaça, perquè és un puto cercle.

Passa una monja amb cara amable. No és la mateixa d’ahir (ni la morta, esclar, ni aquella altra que va sortir del convent). Em somriu sense cap motiu. Quin problema té? Què vol? Per què està tan contenta?

«Es pot somriure i somriure i ser un canalla».[13]

Això ho vaig aprendre de la manera més dura gràcies a en Nino.

Segueixo el capellà per unes escales i travessem una enorme porta de bronze.

—T’encantarà —diu.

L’interior de Sant Pere ja es comença a omplir. Fa olor d’encens i de turistes, i hi ha milers de petites espelmes enceses col·locades en fileres en unes taules de metall. L’ambient és fresc i humit, i em ve una esgarrifança. Tant de bo tingués una capa com la del capellà. Es veu que les capes es porten llargues aquesta temporada, a Roma. Deu ser una nova tendència. Miro l’home que hi ha a l’altar. Qui és? El Papa? També porta una capa, i una túnica llarga i folgada com en Gandalf. Ostres, m’hauria d’haver comprat una capa de pell l’altre dia a Prada. Hi hauré de tornar i comprar-me’n una tan aviat com pugui. Igualment, també necessito un altre bolso.

—Què et sembla? És imponent, oi?

—Sí. Shalom. Mazel tov.

Inclino el cap enrere i miro cap al sostre. Entren uns feixos de llum que il·luminen l’interior formant unes columnes de blanc pur i brillant. Tot està cobert d’or resplendent. Hi ha escultures de querubins i de Jesús. Em quedo enlluernada per alguna cosa que hi ha darrere de l’altar: un sol majestuós i daurat. L’enorme església està abarrotada i bulliciosa amb centenars, no, milers de persones. El Papa (?) diu la missa en italià. O potser en llatí. No ho sé.

—Bé, doncs, sobretot recorda el nostre secret —diu el capellà—. Que Déu et beneeixi. Ciao.

Em saluda amb la mà i després se’n va cap al passadís central.

Em desplomo al banc més proper que trobo. M’aguanto el cap entre les mans. Déu meu, quina merda. Com és que tot ha anat tan malament? Ostres, però si la setmana passada tot semblava molt prometedor. Vaig fugir amb el meu nou nòvio súper sexi, un doble de Brad Pitt, i estava convençuda que estàvem fets l’un per l’altre (i què, si no sabia el meu nom de debò?). Érem al cim del món. Jo acabava de descobrir la meva autèntica vocació. La feina dels meus somnis. Havíem aconseguit despistar la màfia i estàvem amagats a l’hotel Ritz. Teníem diamants i un Lamborghini, una maleta plena de maleïts diners. Però ara tot s’ha esfumat, i què tinc?

—Em tens a mi —diu la Beth.

A veure, Alvie, organitza’t. Calma’t una mica.

Ja n’hi ha prou d’aquest rotllo. Absenta? Putes? Incendis forestals? Això és una bogeria. Noia, tens molta feina per fer. Venjança. Nino. Au, vinga, centra’t. Una mica de disciplina. He de buscar en Dinamita. És el meu camí segur cap a en Nino. Però com? No és un nom real. A veure, no el puc buscar a la guia telefònica. I Radio Londra deu estar tancat a aquestes hores, o sigui que no val la pena que hi vagi. No, el que he de fer és pispar el telèfon d’en Nino a en Domenico. Si aconsegueixo el mòbil, hi trobaré el número d’en Dinamita i podré quedar amb ell. Esclar que és més fàcil dir-ho que fer-ho. Però ho faré. Ho he de fer. Per descomptat. Potser també li podria robar la pistola, a en Domenico? Mentre li pispo el mòbil. Així llavors podré atrapar aquell stronzo. Sí, sí. Això és el que faré. Ho solucionaré tot d’una puta vegada.

Però, a veure, i si això d’en Dinamita és una maniobra per despistar? I si és una pista falsa? Un esquer? Com ho faré llavors per trobar en Nino? I com ho faré per atracar un mafiós que va amb dos guardaespatlles? No, això és absurd. Ja em començo a rendir. «Darrerament, no sé per què, he perdut l’alegria».[14] És tan injust. Per què m’ha de passar a mi, tot això? Em fa l’efecte que tot plegat és una pèrdua de temps. Sembla que corri sobre una cinta, no arribo mai enlloc.

Escodrinyo la multitud. La gent està resant, amb les mans juntes i els ulls tancats. Molts estan agenollats sobre els coixins de cuir vermell i amb el cap cot. Xiuxiuegen alguna cosa. Mira, saps què? Que ho provaré. Sempre hi ha d’haver una primera vegada. I estic realment desesperada. Necessito que Déu m’ajudi, i ràpid. Crec que puc afirmar oficialment que he tocat fons. Què hi puc perdre?

Agafo el petit coixí que hi ha penjat en un ganxo del banc. M’agenollo, tanco els ulls i ajunto les mans:

Déu meu, sisplau, ajuda’m.

Necessito trobar en Nino.

Si pot ser ara mateix seria perfecte.

Espero uns segons perquè la pregària faci efecte, després obro un ull i miro al meu voltant.

NINO? Però què coi…?

És ell! La meva pregària-haiku ha funcionat?

En Nino està resant dues files més endavant. Li reconec la part posterior del cap. Es gira cap a un costat i… sí, és ell. (Em sembla. Potser). Però què hi fot, aquí? Ah, esclar, és molt religiós. Fins i tot té aquell tatuatge de la Verge gravat a l’esquena. I duia una imatge de Jesucrist enganxada al quadre de comandament del cotxe. És un catòlic devot. Per descomptat que ve aquí quan és a la ciutat. És obvi.

Empenyo la gent que està resant al meu banc i corro pel passadís cap a en Nino. Gràcies, Déu, Senyor de totes les coses. Et prometo que a partir d’ara seré molt bona persona. De debò. T’ho prometo amb el dit petit. Arribo a l’extrem del banc d’en Nino, però… sembla que ha desaparegut. Examino la gent buscant els seus cabells negres i llisos, la barbeta esculpida, aquella cara tan maca, amb la cicatriu llarga i rosa a la galta dreta…

—NINO! ON ETS?

Veig una jaqueta de pell negra i gastada que s’obre pas cap a la porta. L’home es gira i em mira per sobre l’espatlla. És un bigoti en forma de ferradura, allò que veig? La gent m’està mirant, m’està criticant. Se suposa que no pots cridar al mig d’una església. Ni córrer. Ni renegar.

—Hòstia santa.

Torno a córrer passadís avall entre la multitud, amb el cos acalorat i unes gotes de suor que em comencen a mullar el front. La gent em mira amb cara de perplexitat. El Papa (?) para de parlar i també se’m queda mirant. Serpentejo entremig de la gentada com si fos un dervix ballant.

—AAAAARRRRRRGH.

Empenyo la porta i surto a fora. Ha sigut alguna mena de miracle? Estic segura que abans no hi era, allà. Ha aparegut com per art de màgia. Ostres, estic a punt de convertir-me. Aquesta història de la religió és real. És tota una revelació per a mi. Escodrinyo la plaça des de dalt de les escales. Ja el veig. Al costat d’aquella font. Em poso a córrer per la plaça abarrotada de gent, zigzaguejant com una vespa de tardor. No em puc creure que Déu hagi respost a les meves pregàries. No hauria d’haver dubtat mai d’Ell.

Un home amb una jaqueta de pell negra…

M’afanyo més.

No és ell.

Però… Ostres, on s’ha ficat?

—Nino? —dic.

Em quedo palplantada al mig de la plaça, però ja no el veig. Ha desaparegut. Era real? O era una aparició fruit de l’estrès i la falta de son? Era el meu ex, aquell home? M’estic tornant boja?

Llavors faig un crit esgarrifós.

—N’ESTIC TIPA!

La pròxima vegada, l’enxamparé. L’enxamparé. L’enx…

Em deixo caure a plom sobre les llambordes, amb el cap entre les mans.

Ostres, mira que sóc imbècil!

Cucut. Cucut.

—Estàs bé, bonica? —Alço el cap i veig una monja—. Que has tingut una experiència religiosa?

—Sí, de fet sí. Estic en èxtasi.

—Això passa sovint, aquí.

Capítol vint-i-un

Trastevere, Roma, Itàlia

—Com coi hi heu entrat, aquí?

Tinc els mafiosos a l’apartament. Estan asseguts al sofà, jugant a cartes i bevent cervesa italiana.

—Elizabeth, la porta estava oberta.

—No, no ho estava.

En Domenico arronsa les espatlles.

—Bé, és igual, això —dic—. Però no treballo amb en Nino.

Alça el cap i se’m queda mirant.

—Escolta —segueixo—. Jo el vull veure mort, igual que vosaltres. Ho entens?

Li ensenyo el tatuatge del cul.

—Mor Nemo? —pregunta en Domenico.

—Sí, bé, és un petit error tipogràfic. Però et juro que estem de la mateixa banda.

Dono una ullada a la sala d’estar. Llaunes buides de Nastro Azzurro. Un cendrer ple de puntes de cigarret. Vaja, sembla que fa força estona que hi són. Suposo que m’estaven esperant.

—He vist en Nino al Vaticà.

En Domenico arruga el front.

—N’estàs segura, que era ell?

—Sí, crec que sí. Bé, de fet no. No n’estic segura. Però podria ser-ho.

En Domenico torna a concentrar-se en la partida.

—Scopa —diu.

Ha guanyat.

—Vull conèixer aquest tal Dinamita. —Coi, potser el podem anar a veure junts.

En Domenico assenteix.

—Sì.

Veig que hi ha un gerro de roses vermelles a la tauleta de centre. Definitivament, abans no hi eren. Ostres, què significa això?

—Domenico, tu m’has comprat flors?

En Domenico mira el ram de roses.

—No, per què te n’hauria de comprar?

—No en tinc ni idea.

Miro en Riccardo i en Giuseppe. Cares de perplexitat. No han sigut ells tampoc.

—Merda… Em sembla que en Nino ha estat aquí. Domenico, de debò que la porta estava oberta?

—És exactament el que he dit.

M’acosto al gerro per veure si hi ha una targeta o alguna nota, però no hi veig res. Roses. Roses vermelles de nou, igual que al Ritz.

—Estic segura que aquestes flors són d’ell.

Ai, que mono… quin detall…

No, Alvie, no et deixis enganyar. Això només ho fa perquè se sent culpable.

I se n’hauria de sentir, el molt desgraciat.

O potser és que, coneixent-lo, me les envia com una amenaça? Examino les flors vermelles. Les espines semblen molt punxegudes.

En Domenico sacseja aquest cap tan lleig que té.

—Per què t’envia flors, en Nino?

—Ja t’ho vaig dir. Està enamorat… Merda, però això vol dir que sap on visc. —Que m’ha seguit? Que m’ha rastrejat el mòbil? No, és impossible—. I si encara és aquí dins?

En Domenico s’acaba la resta de la cervesa i deixa l’ampolla a la taula clavant un cop fort. En Riccardo i en Giuseppe intercanvien una mirada.

—Hem d’escorcollar l’apartament —dic.

En Domenico treu l’arma i jo el segueixo. Estic preparada per fer el moviment d’assassina. Li clavaré un cop de genoll als collons. Sortim de la sala d’estar i anem al dormitori. Tant de bo jo tingués l’arma d’en Domenico. Comprovem la cuina, el lavabo, l’estudi. No és a l’habitació de convidats ni a dins de cap armari. No està amagat a les golfes ni a sota el llit. Escorcollem l’apartament de dalt a baix.

—Aquí no hi és.

—Minchia —diu en Domenico.

—Stronzo —dic jo.

En Domenico torna a seure. Brando el cap i sospiro. Tot d’una em sento fastigosa. Tota enganxifosa. Faig pudor de fum d’aquell incendi i encara tinc Durex Play enganxat als cabells.

—Em vaig a dutxar —dic—. Després fotem el camp d’aquí.

Torno a la sala d’estar amb el conjunt nou de cuir. Estic neta. Vestida. Preparada per a l’acció. Estic excitada. Emocionada. Els mafiosos estan dormint al sofà.

Truquen a la porta.

Ostres, no. Qui és, ara? La maleïda policia? En Nino segur que no, perquè ell no truca mai.

En Domenico posa la mà a sobre de l’arma.

—Un moment —dic, en veu baixa—. Podria haver-hi qualsevol, darrere la porta.

El cos d’en Domenico es tensa. Alça les espatlles. La seva cara d’animal fa una ganyota estranya. Pot ser que la policia vingui a buscar-me per l’assassinat de la meva germana? Pel de l’Ambrogio? Pel d’aquell assaltant? Pel de la monja? Respiro fondo.

—Ara vinc! —crido—. Un moment.

En Domenico desapareix cap a l’habitació, així no el veuran. Bona idea.

M’alliso els cabells. Em mossego el llavi. Obro el pany tancat amb dues voltes i la clau dringa contra el metall. Les mans em tremolen, em noto els dits matussers. Les mans em rellisquen de tant que em suen. Obro la porta i em trobo… la meva mare amb l’Ernie al cotxet.

Em quedo amb la boca oberta, crec que la mandíbula em toca a terra. Com coi m’ha trobat? És una mena de broma de mal gust, això, o què? La mare i jo sempre hem tingut una relació tensa. No, no és ben bé això… Més aviat estar amb ella és com haver sortit del foc per caure a les brases. És pitjor que la policia. Preferiria anar a la presó.

—Alvina? —diu la mare.

Es tapa la boca amb les dues mans. Li veig la desolació escrita a la cara. Sembla que hagi vist un fantasma i, de fet, en certa manera és així.

Merda, això es podria complicar molt. La mare és l’única persona que sap distingir-nos. Ella sempre ha sabut quina de les dues érem, sempre. Gairebé és com si ho pogués ensumar. Ronnie i Reggie. Jekyll i Hyde. L’home de la màscara de ferro… Bé, suposo que ja està tot dit, doncs. Hauré de tornar a ser l’Alvie, a partir d’ara. És impossible que la mare sigui capaç de guardar aquest secret. Sempre ha sigut com un llibre obert.

—De fet, mare, ara em dic Beyoncé. És el nom que faig servir últimament.

—Em pensava que eres morta —diu.

La mare té la veu aguda. I l’accent australià. Passa de Gent del barri a Veïns com si no sabés decidir on pertany. S’ha passat els últims deu anys a Austràlia, on viuen totes les criatures verinoses. Em pensava que s’hi quedaria per sempre més, però resulta que no, ja torna a ser aquí. Es treu els guants de puntes, dit per dit, després els plega i se’ls guarda a la butxaca. Porta un vestit jaqueta vermell tot encarcarat, barret per protegir-se del sol i unes mitges de quinze deniers. El tipus de conjunt que portaria la Theresa May per anunciar alguna cosa realment desagradable.

—Mare? Ei? Però, escolta, com m’has trobat?

—No ha sigut gaire difícil. No ets pas el ieti.

No, sóc el monstre del llac Ness, si et sembla.

—Però em pensava… em pensava… —Ofega un sanglot—. Em pensava que era la Beth la que estava viva.

Una llàgrima solitària li baixa per la galta. Se l’eixuga amb un dit.

Miro l’Ernie al cotxet; és meu. No vull que el tingui la mare. L’agafo i li faig una abraçada.

—Ma-ma-ma —diu.

—Hola, reiet —dic, i li acaricio la pell rosada i suau i rodanxona de la galta. Ara que finalment l’he recuperat, no el penso deixar anar. Miro els grans ulls blaus que té—. Què em dius, nino, m’has trobat a faltar?

La mare m’empeny i entra cap a dins. Deixa un rastre amargant de laca. Sempre es posa massa laca als cabells; el seu cap és altament inflamable (cosa força útil). Coriandre. Nard. Quilos d’opopònac. Una bomba química: Dior Poison, el seu distintiu repel·lent d’insectes. Posa el cabàs del cotxet a terra i examina el garbuix del meu nou apartament. Veu els dos gàngsters ajaguts al sofà. Llavors sembla que s’adona del meu canvi de nas per primer cop.

—Oh —diu, alçant una cella—. Estàs… rara. Que t’has engreixat?

—Sí, jo també m’alegro de veure’t.

Em fa girar i m’examina el cul.

—Què coi menges, noia? —Branda el cap i fa petar la llengua—. Quantes vegades t’he de dir que no et pots alimentar només de Pringles?

L’Ernie fa un rotet i m’escup una glopada a sobre. M’ho netejo amb la brusa.

En Riccardo i en Giuseppe badallen i s’estiren al sofà de pell. Botes enfangades i pantalons llardosos, cares brutes i emmascarades. La mare arruga el nas, després encreua els braços i espera.

Què espera, exactament?

Ens quedem mirant l’una a l’altra. En Domenico torna de l’habitació. Parpelleja i estudia la meva mare com si fos una mena d’ocell exòtic. Potser una au del paradís? Un Manucodia de plomes brillants, o un Astrapia amb cua de llacet? Però jo sé que és un albatros. Un mal auguri. Una malvada maledicció. I tothom sap que als albatros val més no matar-los.

—Penses presentar-me, o no? —pregunta la mare, mentre es treu el barret i me’l dóna (que es pensa que sóc la criada?). És un barret de palla amb una ala exageradament gran i un mocador rosa i vistós lligat al voltant.

Per què no la vaig matar a Taormina? L’hauria d’haver esperat fins que arribés i engegar-li un tret entremig dels ulls. Ara ho espatllarà tot. Ara voldrà parlar…

—Signora, permeti’m que em presenti jo mateix. Em dic Domenico Osvaldo Mauro. Sóc un bon amic de la seva filla. És un plaer d’allò més inesperat poder conèixer una senyora jove tan encantadora. —Agafa la mà de la meva mare i se l’acosta als llavis—. Sisplau, disculpi el meu aspecte descuidat; no he tingut oportunitat de canviar-me.

Un moment, ha dit «jove»? De debò?

Em sembla que la meva mare s’ha posat vermella, però és difícil de dir amb el maquillatge que porta. Avui s’hi ha ben lluït; sembla que dugui una mena de màscara mortuòria.

—Domenico, et presento la meva mare, la Mavis. Mavis, et presento en Domenico —dic jo.

—Mavis? Oh, quin nom tan bonic —diu en Domenico, ben sorprès.

No pot ser, això és massa.

La mare enretira la mà.

—Oh, gràcies. En francès vol dir «ocell cantaire»…

Mmm, no. No vol dir això.

—Mare, així què? Encara no m’has dit com m’has trobat.

—No, és veritat. He de dir que tot això és força insòlit. Vull saber què està passant.

Dóna una ullada per buscar un lloc per seure i troba una butaca de color verd. Espolsa el seient i s’allisa la faldilla. Seu i encreua les cames i em mira.

—Que no m’oferiràs una tassa de te? O una copa de xampany?

Té el cap encrespat inclinat a un costat, com una cacatua insolent.

—No tinc te. Ni xampany. M’acabo de traslladar —dic.

—Caram, quina manera de tractar una convidada. Qualsevol diria que et vas criar en un estable.

La mare es treu un borrissol invisible de la màniga de la jaqueta vermella.

—Suposo que tampoc tens res per menjar, doncs. Tant és que jo estigui morta de gana.

—Mare, ja t’he dit que m’acabo…

—I no, no em refereixo a galetetes Pop-Tart de maduixa. No saps pas l’infern de viatge que he tingut, venint fins aquí des de Taormina. Tota sola amb el teu nebodet orfe i ningú per portar-me les maletes. I ara… i ara… —Fa un gest cap a mi i després es tapa la cara amb les mans—. I ara això.

Suposo que es refereix al fet que estic viva. És ben evident que està decebuda.

—Bé, ningú t’ha demanat que vinguessis —li etzibo. Miro l’Ernie, que dorm als meus braços—. Però, mare… com m’has trobat?

—La policia ha rastrejat el mòbil de la teva germana, esclar —diu. (Merda, no l’hauria d’haver engegat. Sabia que era arriscat.)—. Tot i que per a mi és un misteri que tinguis el mòbil de l’Elizabeth… En fi, la policia arribarà en qualsevol moment. Estaven aparcant el cotxe. —Em clava una mirada penetrant—. Ho saps, que la teva germana és morta?

Em quedo mirant la mare en silenci.

En Domenico s’aclareix la gola.

—Bé… nosaltres anirem per marxar —diu.

En Domenico s’acosta al sofà. Els seus pinxos hi estan ben escarxofats. En Giuseppe té la boca oberta i li penja una bava per la barbeta sense afaitar. En Riccardo està estiregassat entre el sofà i el terra. En Domenico clava una coça a la cama d’en Riccardo.

—Ep. Stronzo. Sveglia.

Tot seguit bufeteja en Giuseppe a la cara. Anells d’or i nusos prominents.

Els dos homes es desperten i s’aixequen.

—Che cazzo? Che cazzo? —diuen. Es freguen els ulls i badallen.

—Polizia —contesta en Domenico.

Llavors es gira cap a la meva mare.

—Ha estat tot un plaer, Mavis. Espero tornar-la a veure algun dia.

I li fa una reverència.

Sabia que la policia al final em trobaria. Merda, he de fotre el camp. Però si marxo semblaré culpable. I si m’enxampen hauré begut oli. Potser només em volen fer unes quantes preguntes? Segurament creuen que els puc ajudar amb el cas. Aquells idiotes es pensen que en Salvatore és el culpable. Tot anirà bé. Hauré de ser l’Alvie, ara que la mare és aquí. Faré el paper de bessona lleial. Però aniria molt bé que en Domenico toqués el dos… Una paraula equivocada. Una pista. Un indici. Podria engegar-ho tot a rodar.

Se sent un truc fort a la porta d’entrada. En Domenico es torna pàl·lid de cop. Poso els ulls en blanc i obro. És igual, ara ja és massa tard. Hi ha dos policies al replà. Són el commissario Savastano i el commissario Grasso, els dos mateixos idiotes que vaig conèixer a Taormina. Van venir a casa quan l’Ambrogio es va morir. Els identifico a l’instant.

—Buongiorno, signora —diuen els polis.

—Buongiorno —diu en Domenico.

—Buongiorno —diu en Riccardo.

—Buongiorno —diu en Giuseppe.

—Xao, xao, xao —dic jo.

—Precisament ja marxàvem —diu en Domenico. Es gira cap als mafiosos—. Andiamo.

Tots tres s’esquitllen pel costat dels policies.

—Arrivederci —diu en Domenico.

Els observo mentre desapareixen passadís avall.

Els dos policies em miren.

—Signora Elizabeth Caruso?

—No, és l’altra —diu la mare. S’ofega contenint-se les llàgrimes—. Agents, aquesta és la senyoreta Alvina Knightly.

Em miren i arruguen el front.

—I el cos de Taormina? —pregunta en Savastano.

—Aquell era el de l’Elizabeth Caruso.

La mare fa un sanglot molt fort.

Déu meu, tant de bo fos morta.

—Vaig estar només una nit a Taormina. La meva germana em va fer enfadar molt. —(Almenys això és veritat)—. O sigui que li vaig dir que havia de tornar a Londres. Per feina, li vaig dir. Ja ho sé, ja ho sé, no li hauria d’haver dit cap mentida, però necessitava una excusa per marxar d’allà. La meva germana m’estava fent tornar boja. Semblava una paparra, la veritat. I ara em sento culpable, evidentment. —(No m’hi sento gens. Era una malparida)—. En fi, li vaig dir que havia de tornar a Anglaterra, però en comptes d’això vaig voltar per tota l’illa i vaig visitar tots els llocs d’interès més famosos. Fins i tot vaig pujar al cim de l’Etna; les vistes eren sublims.

—On dormia? En quins hotels? —pregunta el commissario Savastano. Té el boli preparat per capturar la meva resposta a la seva llibreteta d’espiral.

—Dormia al ras. Feia un temps càlid i sec, o sigui que ja em semblava bé.

La mare fa petar la llengua. S’ho empassa completament. Segur que recorda el dia que vaig dormir en aquell arbre…

—I després què va fer?

—Vaig agafar el ferri cap al continent el dia 30 d’agost, i després vaig agafar un tren fins aquí a Roma. Volia fer una mica de turisme abans de tornar al Regne Unit. L’Escalinata Espanyola, el Vaticà… Perdonin, però estic molt trastornada.

Amago la cara entre les mans. Respiro amb dificultat unes quantes vegades. Agito les espatlles. Espio a través d’una escletxa entre els dits. L’Ernie rondina al bressol. La mare em mira fixament. Els agents seuen davant d’ella i escriuen alguna cosa a la llibreta.

—Hi ha una cosa que no entenc —diu la mare, aprimant els ulls—. Per què tens el mòbil de l’Elizabeth?

Li llanço una mirada assassina. Sembla que no se n’adona. Si no la conegués, em pensaria que ella i la policia estan confabulats perquè em condemnin per assassinat. Ostres, no. Un moment. És que probablement ho estan.

—Sì, sì. Ens quedarem el telèfon —diu en Grasso, estenent la mà—. Si no li sap greu, signorina Knightly.

Busco a dins del bolso Prada i trec el mòbil de la meva germana. El col·loco a la mà del policia. M’espremo el cervell. Què hi ha en aquest mòbil? Hi ha alguna cosa que em pugui incriminar? Crec que he dissimulat força bé els meus moviments. He fet servir el mòbil nou per enviar missatges a en Nino i per fer-me aquelles selfies a Prada.

El commissario Savastano agafa el mòbil i el guarda a dins d’una bosseta de plàstic transparent.

—El meu mòbil es va espatllar, i la Beth em va donar el seu. A vegades era prou amable…

Els policies assenteixen. La mare arruga el front. Encara no es creu que el cos que van trobar fos el de la Beth.

—Però per què la Beth em va trucar quan jo encara era a Austràlia per dir-me que tu eres morta?

Els policies intercanvien una mirada de perplexitat. Merda. Té raó. Per què ho vaig fer? No volia deixar caps sense lligar i en aquell moment em va semblar una bona idea. Vaig trucar a la mare fent veure que era la Beth, i li vaig dir que l’Alvie l’havia dinyat. Li vaig dir que s’havia mort a la piscina. Almenys aquesta part és veritat.

Els tres parells d’ulls em miren fixament. Tot d’una em ve molta calor.

—Mare, em sembla que vas equivocada. —Poso la meva mà sobre la de la mare. Parlo en veu baixa—. A vegades el cervell fa males passades com aquesta. Et diu el que tu vols creure quan la veritat és massa… fotuda.

La mare enretira la mà. Està plorant, de fet, està udolant. Crec que acaba d’assumir la realitat. Ara està histèrica. Perfecte. Així sembla una sonada de debò i la meva història colarà.

Sento les rialles del Senyor Bombolles que em ressonen a dins del cap.

—Així, vostè era a casa dels Caruso la nit del 26 d’agost, oi?

—Sí, exacte. Pot preguntar-l’hi a l’Emilia. És la mainadera —dic.

Els policies assenteixen. Ja l’han interrogat.

—Només hi va ser una nit?

—Exacte —contesto.

—I mentre va ser allà, va veure o va sentir alguna cosa sospitosa? Alguna cosa que l’alertés del fet que la seva germana estava en perill?

—Mmm, a veure, deixi’m pensar… —Arrugo el front. Faig veure que penso. Furgo els racons del meu cervell—. Sé que es tirava el veí del costat, Salvatore, crec que es deia. Creuen que això hi podria tenir res a veure?

L’he encertat de ple.

Ha sigut al·lucinant.

La mare deixa anar un crit agut, com un lloro estrangulat.

—Ah, sí, en Salvatore Bottaro.

—Exacte. Aquest és el seu home —dic.

—I vostè sospita que aquest veí, el signor Bottaro, podria ser el culpable de l’horrible crim?

—Oi tant. Segur que és ell. M’hi jugaria qualsevol cosa.

L’home sospira.

—Molt bé.

—Ara l’únic que han de fer és trobar-lo. —Intento fer un somriure triomfal.

En Savastano s’aclareix la gola. Beu un glop d’aigua.

—Ahir a la nit va ser descobert el cos del signore Bottaro. El van trobar en un bosc als afores de Taormina, no gaire lluny d’on van trobar l’Elizabeth.

Em quedo mirant el policia.

—Perdoni, com diu?

—En Salvatore és mort.

Tota la sang se me’n va de la cara. Em preguntava on l’havien enterrat en Nino i en Domenico. Això no va bé.

—Van trobar el cos d’en Salvatore?

—Exacte.

—Mort en un bosc?

La Beth està histèrica a dins del meu cap.

—Calla, collons.

—Perdoni?

—Ai, no parlava pas amb vostè.

La mare arruga el front. Jo estic suant.

—Tenim raons per creure que la persona o les persones que van assassinar la seva germana també van matar l’Ambrogio Caruso i en Salvatore Bottaro.

—Ah, vaja. De debò?

Em regiro a la butaca.

—Digui’m, signorina Knightly, va sentir alguna cosa sobre un quadre? Un Caravaggio? —pregunta en Grasso.

Abaixo la mirada cap a la catifa esfilagarsada. La mare em clava una coça a la cama.

—Alvina, l’agent t’ha fet una pregunta.

—Estàs perdent —diu la Beth.

Calla, calla, calla, calla.

—Perdoni, m’ho pot repetir? —dic.

—Va sentir alguna cosa sobre un Caravaggio mentre va ser a la casa?

—No. En absolut. No sé què és això.

La meva mare em mira i posa els ulls en blanc.

—Un Ca-ra-vag-gi-o —diu. Llavors mira els agents—. Va suspendre història de l’art.

Els dos policies es miren. Tanquen els bolis i les llibretes.

—Bé, gràcies per haver estat tan amable.

Alço la vista i assenteixo. Se’m dibuixa un somriure radiant a la cara.

—Si hi ha res que pugui fer per ajudar-los en la investigació, ja ho saben. El que sigui…

S’aixequen. Ens donem la mà. Se’n van.

Visca! Visca! Que fàcil. Tot ha anat com una seda. Sóc una autèntica professional. Gairebé és com si no tingués res per amagar. He mantingut la calma. No he comès cap error. M’haurien de donar un Oscar. Fins i tot quan han deixat anar la bomba del cadàver d’en Salvo, ho he sabut entomar amb molt d’aplom. Pràcticament no m’he ni immutat.

La mare se m’acosta amb els ulls aprimats.

—Allà on vas, tot és un desastre.

—Ei, mare, no em donis la culpa a mi. Va passar en el moment equivocat i en el lloc equivocat. Simplement.

—Aquí hi ha més coses, i tu no les dius.

Agafo l’Ernie i li faig pessigolles a sota la barbeta.

—No, no hi ha res més. No siguis tan dramàtica. No ho exageris tot.

Un cop la policia ha marxat i la mare s’ha instal·lat, tornen en Domenico i els seus pinxos.

—Tot bé —vocalitzo—. Ja han marxat.

—Què volien aquells porcs? —pregunta en Domenico.

—Res —contesto—. Tranquil.

—Res? —En Domenico branda el cap.

Tanco la porta amb dues voltes de clau.

Ell s’aclareix la gola.

—Ehem. —Faig un bot. Ha fet un soroll explosiu, com una AK-47—. Seria un gran honor, senyores, convidar-les a sopar a fora aquest vespre.

Ostres, no, sisplau. Només faltava això.

—Domenico, gràcies, però no cal.

En Domenico està mirant la meva mare. La meva mare el mira fixament.

—Conec un lloc petit i encantador a la Piazza Navona. És molt, com ho diria, romàntic. Les vistes de la magnífica font de Bernini, la Fontana dei Quattro Fiumi, és simplement incomparable.

—No, no, gràcies —dic. Obro molt els ulls. Li llanço una mirada penetrant, però no ho capta. O potser tant li fa. No para de contemplar la mare com si fos Marilyn Monroe o Helena de Troia. Aix. I la mare també el mira. Què està passant aquí? En Domenico s’ajup sobre un genoll com si estigués a punt de declarar-se-li.

—Quan la llum de la lluna besi la pell de marbre dels déus dels quatre rius, sentirà la presència del Totpoderós. És… come si dice? Diví. —Es besa les puntes dels dits i obre la mà cap al cel, formant una estrella. L’estrella explota en l’aire.

—No. De debò que no —repeteixo.

La mare es posa un rínxol imaginari darrere de l’orella embotida de perles, abaixa la vista cap als peus —sandàlies Ferragamo— i es mossega el llavi inferior.

En Domenico s’hi acosta una mica més i abaixa el to de veu amb un aire íntim.

—M’asseguraré personalment que les seves papil·les gustatives es deleixin amb les millors exquisideses de Roma: baccalà i flors de zucchini amb un arrebossat finíssim, saltimbocca di vitello embolicat amb prosciutto, i uns rigatoni carbonara tan exquisits que li cauran les llàgrimes.

—De cap manera. De debò. No vindrem.

Mare meva, em sembla que està flirtejant. Quina cosa més barroera.

—Maritozzi amb nata muntada i pela de taronja confitada. Tiramisú amarat del millor marsala…

—Home, jo hi vull anar, Alvina —diu la mare, mentre s’allisa la faldilla i es remou a la butaca—. Tinc força gana, la veritat. O sigui que em sembla perfecte. —Agafa el bolso preparada per marxar—. Gràcies, Domenico. És molt amable per part seva.

En Domenico em llança una mirada desconcertada. Li puc llegir el pensament: «Alvina? No et dius pas així, oi? Aquesta és la noia que vam enterrar».

M’aclareixo la gola.

—I l’Ernie? Està dormint. No el podem treure, ara.

L’Ernie dorm al cotxet. Bufa suaument quan respira. Li observo les parpelles tremoloses. Se’l veu content amb els seus somnis de pits plens de llet (o el que sigui que somien els nadons; com que és un nen, segurament somia en pits).

La mare s’inclina i li apuja la manta, just fins a sota la barbeta.

—Quina mena de restaurant és, Domenico? Podem portar-hi el nen?

En Domenico mira l’Ernesto, i després mira en Riccardo i en Giuseppe. Ja tornen a dormir al sofà. Semblen més animals que no pas humans. Són com lleons, que dormen molt.

—Non si preoccupi, signora —diu en Domenico amb una inclinació de cap gairebé imperceptible—. Els meus homes estaran encantats de cuidar el seu nét. Així vostè podrà gaudir d’una vetllada relaxada, lliure d’aquestes responsabilitats.

En Domenico s’adreça als dos pinxos.

—Stronzi —gruny. Els altres es desperten—. Vigileu el nen.

Aquests tios? No, ho deu dir de broma.

—Ai —diu la mare—. N’està segur?

—Sí —dic jo—. N’estàs segur?

En Riccardo s’aixeca i es mira el nen com si no sabés segur què és. En Giuseppe s’aixeca i es grata el cul, després mira en Domenico amb el front arrugat.

—Per descomptat —diu en Domenico—. Mavis, no ha de patir per res. I ara, sisplau, excusi’m mentre em vaig a canviar…

El segueixo cap a l’habitació.

—I en Dinamita? —pregunto.

—Domani. Demà. Un po’ di pazienza.

Em tanca la porta als morros.

En Domenico surt de l’habitació. Me l’he de mirar dues vegades. És el mateix tio? És l’assassí a sang freda? És el mafiós gras com un porquet? Intento recordar la primera vegada que el vaig veure en aquell bosc de Sicília: assegut al darrere d’una camioneta, fumant un puro cubà. Granota espellifada. Cara feta pols. Ungles brutes. Una mica de sobrepès. Va cobrir la meva germana amb ciment. Va explicar que al seu germà l’havien «esbudellat», cosa que em va fer realment molt de fàstic. I fixa’t ara, aquí el tenim amb un conjunt de tres peces, tan elegant com Chris Eubank o Daniel Craig a Casino Royal. Tan impecable com Drake. Corbata de caixmir de color porpra de conjunt amb el mocador de seda. Sabates tan brillants que hi pot veure el reflex de sota la teva faldilla. D’on l’ha tret, aquest bombí? Ah, esclar, és això el que hi havia a dins de la capellera. (Què els passa als mafiosos amb els barrets?).

«Els vestits sempre revelen l’home»,[15] però suposo que en aquest cas no funciona.

La mare se’l mira bocabadada. Sembla que estigui a punt d’escorre’s.

—Andiamo, senyores. Som-hi —diu, mentre obre la porta de l’entrada.

Capítol vint-i-dos

Piazza Navona, Roma, Itàlia

Estem asseguts a fora a la terrassa d’un restaurant antiquat just al mig de la Piazza Navona. És increïble. És el paradigma d’un lloc romàntic. Som jo, en Domenico i la mare; semblem La tribu dels Brady. Sense saber com, d’aquí a poc em trobaré dient «pare» a aquest mafiós.

Examino la carta. Una intensa olor de lasagne al forno i spaghetti alla puttanesca omplen l’aire suau de la nit. La llum tremolosa de les espelmes projecta ombres sobre l’antiga plaça. Les taules estan parades amb estovalles de quadres blancs i vermells. Hi ha un platet d’olives de color maragda; me’n fico una a la boca i assaboreixo el gust salat de la polpa. La famosa obra mestra de Bernini és a pocs metres de distància. Un imponent obelisc egipci penetra el cel estrellat. Unes fonts abundants ejaculen cascades d’aigua que xipolleja i esquitxa tot el voltant. Encenc un cigarret i tanco els ulls. Intento fer veure que no sóc aquí, que sóc en un altre lloc: conduint amb en Nino per la Toscana, a dins de la banyera del Ritz amb en Nino, al llit del meu apartament amb en Nino…

—Quin costum més fastigós —diu la mare, que tus amb el fum del cigarret.

En Domenico apaga de seguida el seu puro.

Encenc un altre cigarret.

Ping.

Un missatge de text. És ell. Esclar.

T’HAN AGRADAT LES FLORS?

Estic a punt d’esborrar-lo, però al final… no ho faig.

EREN UN REGAL O UNA AMENAÇA?

Un home que toca el violí s’acosta a la nostra taula. Toca aquella peça de la lluna encastada al cel com una gran pizza.

—That’s amore… —canta en Domenico, que segueix el ritme amb els peus. Dóna un bitllet de cinc-cents euros a l’home.

—Grazie, grazie —diu l’home. Fa una inclinació amb floritura i es gira cap a la mare—. Signora, potser té alguna petició?

La mare redreça l’esquena a la cadira. S’eixuga els llavis amb el tovalló.

—Ai, sí, gràcies. Quina és aquella que toquen sempre a les pel·lícules que passen a Itàlia?

—«Tu vuò fà l’americano»? —dic jo.

—Sí, home, aquella que canta en Jude Law a L’enginyós senyor Ripley.

—És «Tu vuò fà l’americano» —insisteixo.

—Fa això, més o menys —diu—. Mericano, mericano, mericano… de, de, de, de, de, de, de.

—Ah —diu en Domenico—. Sí, sí, ja sé quina és. «Tu vuò fà l’americano».

—Sí, exacte! —exclama la mare.

Com pot ser? Si és el que jo li acabo de dir.

—Può sonare questa canzone? —li diu en Domenico al músic.

El violinista comença a tocar; és just al costat de la meva orella.

—Mericano, mericano, mericano —canta la meva mare a plens pulmons.

Em sembla que m’ha vingut migranya. Em frego les temples i després agafo el ganivet. Passo el dit gros per la fulla. A qui mato primer? Al violinista o a la meva mare, que no para de desafinar? Decisions, decisions, decisions…

—Mavis —diu en Domenico, inclinat a sobre la taula—. Digue’m, sisplau, què volia la policia? M’ha sabut tant de greu haver de marxar…

Agafo la copa de vi, però ja està buida. Agafo la de la mare i en bec un glop.

—Volien fer unes quantes preguntes a la meva filla, perquè ella era a Taormina més o menys quan van matar la seva germana bessona. Digues, Domenico, quant fa que coneixes la meva filla?

En Domenico arruga el front i em mira.

—Des que va arribar a Taormina.

—Així, no fa gaire.

—No.

—I encara no ha intentat ficar-se al llit amb tu?

—Mare… —dic. Com s’atreveix?

En Domenico em mira.

—No, encara no —contesta.

—Doncs ets dels afortunats —diu ella—. Te n’has pogut escapar…

Serro les dents. Si trenco la copa, podré fer servir un fragment de vidre per tallar-li la gola.

—Una mica més de vi? —pregunta en Domenico mentre omple de nou la copa de la meva mare, que encara està mig plena.

Vaja, està intentant emborratxar-la. I funciona, perquè a la mare ja se li encallen les paraules.

—Jo també en vull una mica més —dic, i acaba de buidar l’ampolla.

—Gràcies —diu la mare. En beu un glop—. Delizioso.

En Domenico i la mare brinden per sisena o setena vegada. Jo em quedo encantada mirant el seient buit del meu davant. És com si ni tan sols fos aquí.

—Suposo que t’agraden els linguine, oi, Mavis? Són del teu gust?

—Sí, i tant —contesta la mare—. Escolta, Domenico, el teu anglès és fantàstic. Et puc demanar on l’has après?

Jo també m’ho preguntava, això… Té aires de l’època de la Regència.

—En vaig aprendre a l’escola, com tota la canalla de Sicília. Però vaig tenir la sort de poder comptar amb un exemplar de Persuasió de Jane Austen en la versió original anglesa. És el meu llibre preferit —diu. Es queda mirant la mare i allarga els braços per sobre la taula per poder-li agafar la mà—. «Se’m parteix l’ànima i vacil·lo entre la desolació i l’esperança. No em digueu que ja és massa tard i que aquests preciosos sentiments ja s’han esvaït per sempre. M’ofereixo a vós de nou i el meu cor és encara més vostre que no pas quan gairebé me’l vau destrossar fa vuit anys i mig».[16]

—Oh, Domenico. —La mare es venta amb la carta de vins.

—«No digueu que l’home oblida més aviat que la dona ni que el seu amor té una vida més curta. No he estimat ningú més sinó a vós».[17]

—Mare meva…

Mentrestant, jo no paro de punxar la meva pasta. Passejo l’últim ravioli pel plat per acabar de netejar la salsa. Ens quedem una estona en un silenci incòmode.

—Alvina —diu la mare.

En Domenico arruga el front.

—Elizabeth?

—Beyoncé —dic jo.

—Alvina?

—Betta?

—Cof, cof, cof —tusso.

—No em pots pas anar a buscar un got d’aigua? —em pregunta la mare.

—Anem al lavabo —contesto.

—Caram, sembla un jove molt agradable —diu la mare a la porta del cubicle. Està parlant d’en Domenico?

—Sí, i tant. És encantador. —Tiro la cadena i em reuneixo amb ella al davant de les piques.

—A què es dedica? —pregunta, mentre s’estufa els cabells. Es mira al mirall i treu els llavis enfora. Després se’ls torna a pintar, tot i que encara hi té pintallavis.

—Extermini de plagues —contesto. Una mica com tu amb el teu perfum…

Em poso sabó i obro l’aixeta. M’escalda les mans.

—Ah, mira, això és prou útil. Hi ha molta demanda per a aquesta mena de serveis? Ja m’entens, vull dir a Taormina.

—Te’n faries creus… Va per temporades.

Obre la capseta del coloret i es retoca la cara amb una mena d’espongeta.

—Sí, sí, sembla que dóna molt, la cosa. Has vist el que li ha donat a aquell músic? Un bitllet de cinc-cents euros.

—Sí, oi tant. No, vull dir que no dóna pas tant.

—Mira, et seré sincera, Alvina. —Sospira—. La cosa no va gaire bé amb en Rupert.

Aiiix. Rupert Vaughan Willoughby, segon marit de la meva mare, el perdedor més gran de la història. (Ai, no, és en Nino. El segon, doncs).

—Ah, no? Com és?

Que potser finalment s’ha adonat que ets una súcube? T’ha vist la cua de serp i les urpes? Ha descobert que ets la Reina dels Dimonis?

—Mira, ja fa uns quants anys que no està a l’altura en el tema del llit. I jo sóc una dona. Tinc necessitats.

Ostres, no l’hi hauria d’haver preguntat. A veure, no sóc aquí. No estic mantenint aquesta conversa. «En Nino en un Lambo». «En Nino en banyador». «En Nino cobert de Nutella…».

Vaig cap a la porta del lavabo, però la mare segueix parlant amb ella mateixa davant del mirall, fascinada com la madrastra observant la Blancaneu.

—A veure, no hi ha tingut mai gaire més que un bolet, allà baix, però almenys abans…

—Vaig cap a fora, mare. Adéééu.

—L’Ernie i jo ens quedem a viure amb tu. Ens instal·larem a l’habitació de convidats —m’etziba.

Empenyo la porta i surto de nou al restaurant, amb una mena de nàusea que em puja per la gola. No ho diu de debò. No es quedarà. M’ho esborro del cervell ara mateix.

En Domenico m’està esperant a la cantonada del passadís. M’empeny cap a un entrant i m’enclasta a la paret.

—Che cazzo? —em xiuxiueja a l’orella.

Poso els ulls en blanc.

—Què passa, ara?

—Ets… l’altra bessona?

Oh, Déu meu, una altra vegada no. N’estic tipa, d’això…

—Sí, i què!

Es fica la mà a la butxaca de la jaqueta. Noto el metall de la pistola. Me l’entafora sota les costelles, just al diafragma.

—D’acord, d’acord. Ho puc explicar.

—Doncs ja pots començar —replica.

I ara, què?

—S’ha acabat, Alvie —diu la Beth.

—L’Ambrogio va matar l’Elizabeth perquè volia estar amb mi…

Bona, aquesta. Vinga, endavant.

En Domenico alça les celles. Em sembla que s’ho ha empassat.

—Minchia.

—Teníem un rotllo. Però ens havíem de treure la meva germana de sobre…

Brillant, Alvie. Fantàstic. Ho estàs fent la mar de bé. Ets la millor pensant sobre la marxa. Aquest ruc s’ho està empassant.

—Així, l’Ambrogio va matar l’Elizabeth? La va matar ell?

—Sí, exacte. La setmana passada —dic—. La veritat és que sempre m’havia preferit a mi…

Jo era la germana més sexi. Podia passar-me hores imaginant-me que la Beth era una merda al llit. Podia fer una llista de totes les meves qualitats i deixar-la a ella per terra.

—I la teva germana es ficava al llit amb en Salvatore?

—Sí, però com ho saps, tu, això?

—M’ho va dir en Nino —diu en Domenico.

Esclar. Sí, suposo que és lògic. En Nino i en Domenico són com germans. Fa molt de temps que es coneixen.

—Llavors, quan en Salvatore es va assabentar d’allò de la Beth…

—Va matar l’Ambrogio.

—Exacte —dic—. Domenico, sisplau… deixa’m… deixa’m anar. Em sap greu haver hagut de mentir.

Obro i tanco les pestanyes. Trec el pit enfora. Faig el paper de «donzella en perill».

Em pressiona una mica més amb l’arma. Al final em perforarà els pulmons.

—No ho tornis a fer —diu.

Nego amb el cap.

—No.

Em deixa anar i se’n va. Em quedo allà, repenjada a la paret. Quan aconsegueixo recuperar la respiració, el segueixo passadís avall.

Ens trobem la mare de nou a la taula. En Domenico em llança una mirada fulminant.

—Ai, fixa’t, ja sou aquí —parrupeja la mare, enganxant les paraules—. Demanem el compte?

Tornem caminant cap a l’apartament, en Domenico i la mare davant meu. Jo només els segueixo. L’aire és suau com un jersei Gucci de caixmir i merino. El xipolleig d’una font sona com una peça de Vivaldi. Els enormes sicòmors onegen amb el vent mentre passem per sota de les seves branques. Girem en una cantonada i ens dirigim cap a un pont que travessa el riu Tíber. L’aigua serpenteja i centelleja sota la llum platejada de la lluna.

—Oh, Domenico, tot això és preciós —diu la mare, contemplant el paisatge.

—È bello come te, Mavis. Tan bonic com tu.

Enfilem el meu carrer sinuós de llambordes i balcons. Les antigues portes de fusta estan adornades amb caps de lleó rugint. Dono una ullada al voltant —per si de cas—, buscant en Nino, però no el veig enlloc. Si més no, de moment. En Domenico i la mare van agafats de la mà. Em sembla que faig d’espelma.

—Ai, gràcies, Domenico, per aquesta vetllada tan bonica. De debò que no calia consentir-nos tant. Has sigut tot un cavaller. Dóna-li les gràcies, Alvina.

—Sí, oi tant, gràcies —dic. Es pensa que tinc cinc anys.

—Signora, ha estat un autèntic plaer. Ets tan jove i tan guapa com la teva filla, o potser més. Confio que has gaudit del sopar, oi?

—Sí, moltíssim. M’ha agradat especialment el vi negre. Com has dit que es deia?

—Regina di Renieri.

—Ai, sí. Regina —diu, fent un singlot.

—Regina vol dir reina —li explica en Domenico.

Però, a veure, a qui coi li importa això?

—I m’han encantat aquells bombons que ens han servit amb les postres. Baci, o alguna cosa així, oi? —diu.

—Sì, Baci. Baci vol dir ‘petons’.

—Jo els he trobat massa dolços —dic—. Tenien gust de sacarina.

Pugem els infinits trams d’escales que porten fins a l’apartament. Ens aturem al capdamunt, esbufegant, mentre jo busco les claus. En Domenico i els seus dos pinxos sembla que s’hagin instal·lat a casa meva. No sé pas on dormirà la mare. Només hi ha dues habitacions. Haurà d’anar a buscar un hotel… a aquestes hores. I amb el nen. Entrem a dins i anem de dret a la sala d’estar. En Riccardo i en Giuseppe alcen el cap. Estan jugant amb l’Ernesto, li fan pessigolles a la panxa i li esbullen els cabells mentre el nen va de quatre grapes per la sala. Hi ha joguines escampades pertot arreu. Sembla que s’ho han passat pipa.

—Et desitjo molt bona nit —diu en Domenico, i fa un petó a la mà que la mare li ofereix.

La mare fa una rialleta tonta com si fos una adolescent.

Poso els ulls en blanc.

—Bona nit —dic—. Me’n vaig a dormir.

No ho puc aguantar ni un segon més. Aquest vespre ha sigut horrible. És impossible que pugui anar pitjor. Tanco la porta i em deixo caure a sobre el llit. Observo el sostre. Hi ha una marca d’humitat en un racó. Els de dalt deuen tenir una fuita. Apago el llum i just quan començo a agafar el son sento un cop fort a la paret.

PAM.

PAM.

PAM.

PAM.

—Domenico, ets un semental italià.

—Fes l’amor amb mi, Mavis, reina meva.

Déu meu, ho sabia.

—Això és fastigós —diu la Beth.

Per una vegada, estic d’acord amb ella.

Em tapo el cap amb el coixí, però no esmorteeix gens el soroll.

PAM.

PAM.

PAM.

PAM.

Llavors sento un estrèpit encara més fort i la porta de la meva habitació s’obre d’una revolada. M’assec al llit i encenc el llum.

Què passa, ara?

Hi ha en Domenico dret al llindar de la porta, totalment excitat i despullat de cintura en avall. Que algú em mati. Que algú em mati ara mateix.

—La teva mare diu que a veure si tens un condó.

Obro la boca i la torno a tancar. No em surten les paraules.

La meva mare. I aquest tio. Collons. La mare té seixanta-un anys. Gairebé seixanta-dos. Pràcticament el doble que ell.

—No, no en tinc —dic.

(Sí que en tinc, de fet. Però no n’hi penso donar. Tinc un paquet de condons amb gust de gerds perdut al fons del meu bolso Prada, però me’ls guardo per a una ocasió especial. Els vull per a quan trobi en Nino).

—No pateixis —dic—, és massa gran per quedar embarassada.

—Ja ho sé, però jo tinc l’hepatitis A, B i C.

Tanca la porta i se’n va.

Se senten veus esmorteïdes a la sala d’estar. Sento que els en demana als dos pinxos. I suposo que un d’ells té una goma, perquè al cap de tres minuts ja hi tornem a ser:

PAM.

PAM.

PAM.

PAM.

DIA SIS

El policia

LA SETMANA PASSADA

Dissabte, 29 d’agost del 2015
Taormina, Sicília

La meva germana és morta. Jo sóc refotudament rica. És hora de celebrar-ho. Em faig una ratlla al pit d’en Nino i després llepo els residus. Suor calenta i salada. Cocaïna àcida. El cervell se’m torna a encendre. Li passo la llengua per la pell. Em noto la boca entumida. Té gust amargant. Llisco els dits pels pèls suaus dels pectorals d’en Nino.

—Vols una altra ratlla? —li pregunto, i li passo el bitllet de cinquanta enrotllat—. Té, fes-te’n una altra. Aquesta merda és una bomba.

En Nino s’encamella a sobre meu. Es fa una ratlla entremig dels meus pits. Em llepa des del pubis i va pujant fins al coll.

—Ei, para, em fas pessigolles —dic, i m’aparto rient.

Em llepa una mica la cara i després em mossega l’orella.

—Para. Para. Et mataré —dic. Té la llengua calenta i molla.

Li clavo un cop al cap amb el coixí. Ell fa veure que es mor. Una ploma minúscula s’esquitlla entremig de la tela i baixa flotant fins al llit. L’observo quan cau sobre el llençol i després m’estiro al costat d’en Nino. En certa manera, trobo que és eròtic follar al llit de la meva germana morta. Els llençols encara fan l’olor de l’Ambrogio, d’Armani Code Black. La roba interior de la meva germana està tota escampada per terra. Fins i tot porto el seu pintallavis: Rouge Allure de Chanel. N’hi ha una mica a la tita d’en Nino.

Escoltem el silenci palpitant, la nit tranquil·la i buida. No hi ha res més enllà d’aquestes parets. Nosaltres ho som tot. No hi ha cap Salvatore mort al terra de la cuina. No hi ha cap Domenico netejant les restes. Ni cap germana enterrada al bosc o un Ambrogio fred en un dipòsit. En Nino i jo som l’únic que importa. Nosaltres fem que el món giri.

—Betta —em xiuxiueja a cau d’orella. Té l’alè calent, em fa venir pell de gallina a la nuca. Ensumo la seva olor dolça i masculina—. Vine amb mi. Tinc una idea.

M’agafa de la mà i m’incorpora. Em fa baixar del llit.

—Què? Per què? On anem?

—Serà fantàstic. T’encantarà. —Agafa la seva roba del terra de l’habitació—. Ho he fet un munt de vegades. És bestial. Súper divertit.

Parla ràpid. Té els ulls vidriosos.

—Què has fet? Què és tan genial? —pregunto.

Jo tinc ganes de quedar-me al llit i fer alguna ratlla més de cocaïna.

En Nino ja està a punt de marxar. L’observo mentre es posa els texans. Té un cos de Brad Pitt, com el d’en Tyler Durden a Fight Club. En aquella escena que va despullat de cintura en amunt al soterrani. En aquella escena que surt nu al lavabo… En Brad és perfecte, tot un home d’acció, però no li arriba ni a la sola de la sabata a en Nino.

Arreplego la meva roba. Les calcetes. Els sostenidors. No trobo el vestit, però tant és. Igualment no hi ha ningú que ens pugui veure. La majoria són morts. En Nino desapareix per la porta del dormitori. El segueixo, mig despullada. Corro pel passadís amb la roba interior de la Beth, el conjunt vermell de puntes de La Perla, i després travesso tota la casa fins a la porta principal. Ara som al jardí de la Beth. La piscina sembla de plata fosa. Gairebé espero trobar-me la meva germana. Però no, no hi és; no siguis idiota. Només som nosaltres dos. Relaxa’t.

És negra nit, però la lluna minvant brilla sobre l’Etna.

En Nino es gira i em fa un somriure radiant. Se’l veu jove, gairebé com un nen.

L’aire és dolç i fa olor de la flor de la plumèria: ensucrat com un caramel.

Se senten els grills cantant.

Fa una nit calorosa d’estiu.

—Nino —dic, rient. Tinc el cap emboirat. A mi també em surt un somriure radiant. Em poso a cantar «Nino, Nino, Nino» al ritme d’una melodia.

—Afanya’t, Betta. Vinga.

No puc parar de riure. Em mossego el llavi per ofegar les rialletes. És l’únic que puc fer per evitar cridar ben fort «Em dic Alvina».

Passem entre el fullatge d’uns arbres. Llimoners. Oliveres. Algunes cases. Un airet calent em bufa a la cara. Arribem a una clariana tranquil·la. Llavors aconsegueixo atrapar-lo. Ostres, vaig ben col·locada. M’inclino endavant per repenjar les mans als genolls; estic marejada. Alço la vista per mirar on sóc. En Nino se m’acosta. M’agafa pel braç i el segueixo. Ens acostem a un penya-segat i ens aturem enmig de la brisa amb les mans agafades. Em fa anar fins a la vora. És altíssim. Sembla perillós. Mortal. La lluna projecta una claror misteriosa, ondulant sobre les onades. Tot és blanc i negre, com en una pel·lícula antiga. Ara el cor em batega més ràpid. Què hi fem, aquí? Això sembla el cingle per on vam tirar l’Ambrogio. Em quedo immòbil.

—Nino, per què hem vingut?

—Ara saltarem.

—Que estàs sonat o què?

—Confies en mi? —pregunta.

Pausa. És una molt bona pregunta. Em vol perdre de vista igual que a la meva germana? Bé que la va fer desaparèixer.

En Nino m’agafa la mà encara més fort. Li noto la mà relliscosa.

—Uno, due…

—Un moment, Nino.

—Uno, due, tre.

Primer em folla, i ara em mata. És una història més vella que el cagar ajupit. Però per què? Ostres, que sap que no sóc la Beth? Que sap que vaig matar el seu cap? Si sabés que vaig matar l’Ambrogio, que li vaig esclafar el cap amb un roc, es venjaria i em mataria, tal com va fer ell amb en Salvo.

M’estira i, no ho puc evitar, salto.

El terra cedeix al buit…

No hi ha res…

i caiem,

caiem,

i cridem.

—AAAAAHHHHHH!

Una ràfega d’aire de mar em colpeja.

La llum de les estrelles es fa borrosa.

L’estómac se’m capgira.

La sensació és espectacular, diferent de qualsevol altra cosa.

Estic totalment col·locada.

Deixo la ment en blanc i observo com caiem des de les altures. Veig els nostres cossos baixant en picat. La corba del món mentre gira. La Terra és una bola blava i verda que s’encongeix.

I llavors ens estavellem a l’aigua.

Se sent un soroll ensordidor. Un rugit estrepitós. I torno a prendre consciència, ben desperta, vibrant. Tinc tots els sentits alerta. Em sento increïblement viva. I ara som molt al fons de l’aigua. Noto una estrebada a la mà dreta quan en Nino m’estira cap amunt. Per l’aigua freda, negra, densa i glaçada. Em surten bombolles de la boca. Nedo tan ràpid com puc cap a la superfície, agitant les cames. Movent els braços. En Nino encara m’agafa de la mà. No em deixa anar ni un instant. Sortim a través de l’aigua glaçada a l’aire fresc de mitja nit. Panteixo. Esquitxo. Renego. M’agito.

—Collons. Collons. Collons.

En Nino em fa un petó. M’estreny el cos contra la seva pell molla i relliscosa. Els nostres cors bateguen com un de sol. Surem enmig de les ones sota un cel estrellat infinit. Pugem i baixem, pugem i baixem, pugem i baixem…

El petó. L’aigua salada. Els seus llavis glaçats. Estic tremolant. M’estremeixo a dins de l’aigua. Amb prou feines puc respirar.

En Nino em torna a agafar fort.

—Betta —diu—. T’ha agradat?

Aix. Aquest nom, una altra vegada. Ara l’hi penso dir.

Tanco els ulls i deixo que m’abraci. Li noto el pit nu contra el meu.

—Nino, t’he de dir una cosa.

Callo.

Em sembla que no podré.

M’imagino la cara de la Beth.

Miro en Nino, espantada.

Els ulls li brillen negres sota la llum de la lluna.

—Què passa, Betta? Digues.

—Aquesta ha estat la millor nit de la meva vida.

Aquest cop, li faig un petó.

Capítol vint-i-tres

Dissabte, 5 de setembre del 2015
Trastevere, Roma, Itàlia

Tinc la roba escampada pel terra de l’habitació. La recullo i em vesteixo. Calcetes Prada. Pantalons de pell. Sabates planes de pell. Jaqueta negra de pell. Em miro al mirall de cos sencer. Em passo els dits pels cabells. Aquest tint rosa se m’està descolorint. Me l’hauré de tornar a fer. Però ara no. Hi ha una cosa molt més urgent, més important que els meus cabells. Em netejo el rímel d’ahir amb el palpís del dit humitejat de saliva i em poso una mica de corrector per dissimular els morats —ara blaus i verds— del nas nou. Pintallavis porpra. Més rímel. Ulleres de sol. Trec el vell barret fedora d’en Nino. Me’l poso inclinat a un costat. Me l’emprovo de l’altre costat. Em queda fabulós amb aquests cabells fúcsia pàl·lid.

Estic estupenda.

Estic preparada per trobar en Dinamita.

Estic preparada per trobar el meu home.

En Nino desitjarà no haver jugat amb mi. Es penedirà d’haver-me conegut. El trobaré i me l’enduré al llit. (Un clau. Només un i prou. M’ho mereixo). I després, quan es pensi que ja està solucionat, quan es pensi que no passa res, el mataré, lentament i dolorosament. I llavors desapareixeré.

Comprovo dues vegades el rellotge de cucut. Els diners continuen a dintre, perfecte. Però avui he d’anar lleugera. No puc carregar tot això. Potser he de marxar corrent. Potser no torno mai més.

Agafo els bitllets del cucut i me’ls entaforo a dins dels sostenidors. Què més? Què més necessitaré? Dono una ullada a l’habitació. No em puc endur tota aquesta roba, el lubricant, el raspall de dents elèctric… Tot això pesa, i ocupa espai. Em faria alentir. He de ser selectiva i tenir criteri. Tant de bo tingués un ganivet, però a la cuina no hi ha cap més ganivet de serreta. Ja ho he comprovat. Agafo l’anell per al penis i els condons, els cigarrets i el passaport. Ja no em cal el de la meva germana; tothom sap que l’ha dinyat. Tanco el bolso amb cremallera. Vinga, som-hi. M’encenc un cigarret.

Vaig de puntetes fins a l’habitació d’en Domenico i comprovo que encara dorm. És al llit amb la mare, i l’Ernie està dormint entremig d’ells dos. El nen té una mà a la cara d’en Domenico i es xucla el dit polze. Són la viva imatge d’una família feliç. Encara no em puc creure que a aquest tio li agradi la meva mare. Que potser és un aficionat a la necrofília? En fi, cadascú és com és, suposo.

Pobre Ernie, ja el torno a deixar. És la segona vegada. Em sento malament per això. Abandonar-lo amb la meva mare sonada i aquest maleït psicòpata. Pobre nano, necessitarà una bona teràpia. Probablement fins i tot més que jo. Mira, saps què et dic? Que també me l’emporto. No vull que se’l quedi la mare. L’adoptaré. Exacte. És un pla increïble. Robaré el nen, buscaré el mòbil d’en Nino i el número d’en Dinamita. I després agafaré l’arma.

El terra de parquet cruix quan entro sigil·losament per buscar la pistola d’en Domenico. Furgo a les butxaques de la jaqueta, però no hi és. Merda. Tampoc no veig el mòbil d’en Nino. No és a la tauleta de nit ni posat a carregar en cap endoll. Què coi n’ha fet? El necessito per tirar endavant el meu pla.

Estic segura que en Domenico dorm amb la pistola sota el coixí. Si jo fos ell, ho faria. Potser a sota el coixí hi té l’arma i el telèfon? Val la pena comprovar-ho. M’acosto sigil·losament al llit i observo la seva cara de bèstia. Ronca molt fort i gruny, tal com m’imagino que faria un ogre. Sembla que dorm profundament. Mira, vaig a intentar-ho. Llisco la mà per sota del coixí, a poc a poc, a poc a poc, centímetre a centímetre. Ell es gira i m’agafa el braç. Té el nas a dos centímetres dels meus pits. Si em moc, segur que es despertarà… Vaja, no ha funcionat.

—Merda —dic, en veu baixa.

La mare es desperta.

—Alvina? —diu, mentre es frega els ulls i seu al llit.

La seva veu em perfora els timpans com si fossin agulles. És massa d’hora per aguantar això. Porta una combinació de puntes de color vermell. Té el maquillatge tot escampat i els cabells esbullats. Déu meu. La mare i en Domenico. És una cosa que no oblidaré mai. Tanco els ulls i només veig l’enorme cigala erecta d’en Domenico. M’ha quedat la imatge gravada a la retina per sempre més. És com una mena de salvapantalles fàl·lic que no sé com eliminar. Torno a obrir els ulls ràpidament.

—Hola, mare —dic.

En Domenico es torna a girar i jo enretiro el braç.

—T’ho vas passar bé ahir al vespre? —pregunto. Esclar que s’ho va passar bé; ho vaig sentir tot.

—Ai, sí. Gràcies —contesta.

Aiiix. Felicitat postcoital.

Comprovo la cara de porc d’en Domenico, però veig que dorm i ronca.

Ha. «No teniu ulls? No podeu dir-ne amor».[18]

Ni jo no me’l follaria.

Sento el cucut a l’habitació del costat.

Tinc una idea.

—Ai, mare, tinc un regal.

Corro cap al meu dormitori i agafo l’estúpid rellotge. Ella em segueix cap al passadís. Dono el rellotge a la mare. L’observa amb desconfiança, com si es tractés d’una bomba casolana.

—Que el vas robar de casa l’àvia?

—No, el vaig comprar a Londres.

Avança el rellotge una hora i després me’l torna.

—En Domenico no sap absolutament res sobre exterminació. Li vaig preguntar quina és la millor manera d’eliminar un escarabat, i em va suggerir que li engegués un tret. Que m’has tornat a enganyar, Alvina?

—Mira, és un sistema molt efectiu. De fet, els escarabats costen molt de matar.

—Com és que t’has llevat tan d’hora? —pregunta—. No fa gens per a tu.

—Només volia sortir a comprar llet.

La mare alça una cella.

—Bé, suposo que per a tot hi ha una primera vegada.

Miro els ulls petits i brillants de la meva mare: són com els d’un pterodàctil del període cretàcic.

Molt bé, l’hi preguntaré.

—Puc endur-me l’Ernie? Així descanses una estona. Em sembla que t’anirà bé una mica d’ajuda. Ets massa gran per cuidar-te d’un nen petit.

La mare arruga el front. No n’està convençuda.

—Si la Celine Dion pot tenir un fill als quaranta-dos anys, jo també puc cuidar el meu nét —contesta.

—Però tu passes dels seixanta, no dels quaranta.

—Ximpleries —diu—. El meu dermatòleg diu que tinc la pell d’una dona de trenta anys. —I un be negre. El que passa és que probablement se’l tira—. Una persona és tan vella com se sent.

M’imagino la mare amb en Domenico. És massa gràfic.

—De totes maneres, crec que m’hauries de donar l’Ernesto. Si més no jo m’assemblo una mica a la Beth, i es pensarà que sóc la seva mare.

—Ha! Tu i la teva germana no us assembleu de res. Fi de la discussió.

—Però jo t’he donat un rellotge de cucut…

L’Ernie es posa a plorar a dins de l’habitació. La mare hi entra de seguida.

Sospiro. Com a mínim, per una vegada té raó. Ja va ser prou dur arrossegar aquell cadellet per aquí i per allà, imagina’t un nadó. Tinc una visió de l’Ernesto lligat al meu pit dins la seva motxilla, cridant aterrit durant un tiroteig. Armes disparant, bales volant. No, no, no, ni pensar-hi. És molt difícil «tenir-ho tot». És molt dur fer malabarismes amb els nens i la feina. En què coi estaven pensant aquelles feministes? En fi, suposo que jo no sóc tan maternal per fer tot això.

—D’acord. Molt bé. Com vulguis.

En Domenico surt de l’habitació. Estira els músculs i badalla. L’interior de la seva boca és com la d’un hipopòtam. Un hipopòtam amb molts empastaments.

—He de parlar amb tu —dic.

Ell tanca la porta darrere seu.

—Hem de buscar en Dinamita, te’n recordes? —dic—. Vinga, anem. Ara mateix.

—Sí, avui hi podem anar. Però potser no parlarà —diu—. Potser aquesta dona és molt lleial a en Nino.

—En Dinamita és una dona? —pregunto.

—Sí, sí, és una dona.

No sé per què, però m’havia imaginat que era un home.

—No tens manera de fer parlar la gent?

—Jo no torturo dones.

El segueixo cap a la sala d’estar. Esbufego.

—Bé que em vau torturar a mi.

—No és veritat —contesta en Domenico—. Et vam deixar en una tanca. —S’asseu al sofà i engega el televisor—. Encara tens totes les ungles. I tots els dits…

—D’acord, d’acord, ja ho he captat.

Fa una mica de zàping per buscar les notícies.

—De totes maneres, la vull veure. Ja la faré parlar —dic.

Aquest lloc em sona. No sé per què. No hi he estat mai, aquí. Aquests carrers de llambordes són tots iguals. I les portes de fusta…

En Domenico truca a una porta a cops de puny.

Sento una veu des de dins:

—Ep, tranquils! —diu.

S’obre la porta d’una revolada i apareix… la Pluja? Trigo un instant a ubicar-la. Està bevent una mena de batut en un got de liquadora, porta uns leggins arrapats a la pell, unes vambes Nike i uns sostenidors esportius que li transparenten amb la suor.

—Pluja? —dic—. Què hi fas, aquí? —Aquest pallús es deu haver equivocat de porta.

—Beyoncé? Ostres, he intentat localitzar-te…

M’agafa i em llança passadís endins. M’immobilitza clavant-me l’esquena a la paret.

—Em folles i després no em respons les trucades?

Em fa alçar els peus de terra.

—La policia… Es va… es va endur el meu telèfon.

A veure, això és veritat, si més no.

Merda, el meu moviment assassí no funciona. La Pluja no té ous.

Forcejo i espeternego, però m’aguanta amb fermesa. Clavo coces a l’aire amb els peus.

Al final em deixa anar i caic a terra. Em frego el colze. Ostres, m’he fet mal.

Coi de mala puta sonada i violenta.

Em sembla que m’he dislocat el braç.

La Pluja m’agafa per fer-me aixecar. Recullo el bolso Prada. En Domenico entra i tanca la porta del carrer.

—Ei, hola, Domenico —diu la Pluja.

—Ciao, Dinamita.

—Un moment. Què vol dir això? Tu ets la Dinamita?

—Sí. Bé, de fet és el meu sobrenom… com Beyoncé, oi?

La Pluja ens fa entrar més endins i comprova la porta d’entrada. La tanca amb tres volts de clau i passa la cadena; després mira per l’espiell. És més paranoica que jo. No crec que hi hagi ningú aquí a fora. Es gira i em mira als ulls, després em fa un petó ràpid als llavis.

—Tenia l’esperança de tornar-te a veure…

—Així, vosaltres dues us coneixeu? —pregunta en Domenico, gratant-se el cap.

—Sí —contesta la Pluja—. I t’he de dir que és una bruixa malparida.

Jo podria dir el mateix.

S’eixuga la suor del front amb una tovallola de color porpra.

Brando el cap. Qui és aquesta dona? Què està passant aquí?

—Anem a seure —diu la Pluja.

Fa un gest perquè entrem cap a dins de l’apartament. Porta un rellotge esportiu al canell. Té les ungles d’un blau turquesa brillant. Se les ha pintat des de l’últim cop que la vaig veure. És un color atrevit; m’agrada.

Seguim la Pluja cap a la sala d’estar. L’ambient és calent i carregat. Jo no hi he estat mai, aquí. Me’n recordaria…

Hi ha una cinta per córrer activada al mig de l’estança. Sona «Drag Me Down» dels One Direction des d’una tele de pantalla plana. Els nois van vestits d’astronautes. De color taronja. Amb els cabells una mica llargs. Ballen al voltant d’una nau espacial. La Pluja devia estar fent exercici. Agafa el comandament i fa callar en Harry Styles. Les parets estan plenes de prestatges amb un munt de capses de plàstic amuntegades. N’hi ha centenars i centenars d’apilades. Veig una caixa de cartró oberta a terra, just al costat de la porta; hi dono una ullada. Està plena de petits objectes rodons i platejats de la mida d’una pera. Arrugo el front. Semblen granades de mà. Ostres, tu, un moment. És que probablement ho són.

—Quan em vas dir que eres comercial… —començo a dir.

La Pluja es treu els sostenidors transparents i els leggins, després es treu un tanga de puntes pràcticament inexistent i es queda ben nua davant nostre. Ens mirem durant un segon, llavors es gira i se’n va. Li miro l’esquena musculosa i fibrosa.

—No trigo gens —diu.

En Domenico i jo seiem i mirem una estona MTV.

—Collons, quin cul més sexi que té —diu—. Tu l’has tocat?

—Sí. Escolta, què ha passat amb el llenguatge estil Jane Austen?

—Ah, això era per la teva mare.

Al cap de sis o set minuts, la Pluja torna amb un minivestit d’elastà. Té els cabells molls. S’ha dutxat. Sembla una model d’Adidas. S’adona que la repasso i somriu.

—M’agraden les teves vambes —dic.

—Així, què voleu? —pregunta la Pluja. Fa un gest que abasta tota l’estança desordenada—. M’imagino que heu vingut a buscar una arma, oi?

En Domenico i jo ens mirem.

—Ara mateix en tinc algunes de canó retallat que estan molt bé, acabades d’arribar dels Estats Units. Però si voleu una cosa més de la vella escola, tinc una Lupara del 1972. Està realment bé, com si fos nova.

Em pica l’ullet.

Dono una ullada al meu voltant. O sigui que aquestes capses deuen estar plenes d’armes. Vaja, que som en una mena de magatzem/sala d’estar/gimnàs.

—No, no. No necessito cap arma —diu en Domenico, mentre s’obre la jaqueta. Es veu el mànec de la pistola que li sobresurt. És inconfusible.

—Caram, que maca, és una Colt? —pregunta.

—Sí, una 10 mm —contesta ell—. Era del meu pare.

—Jo sí que en necessito una —dic.

En Domenico branda el cap.

La Pluja fa un somriure radiant. És espectacular. Molt més guapa del que recordava. En tinc un record borrós d’aquella nit. La Pluja és com una aparició. Una deessa.

—I quina t’agradaria, una que sigui sexi?

En una situació normal, diria que com més gran millor. Però m’he de desplaçar. M’he de moure amb cautela. Furtivament. Sóc una assassina secreta.

—Alguna cosa petita que em càpiga a la butxaca? —Li ensenyo la butxaca de la jaqueta.

—Mmm, a veure, deixa’m pensar…

Agafa un portanotes d’un prestatge i fulleja un parell de pàgines.

—Dum-di-dum-di-dum. Mira, tinc una Diamondback de 9 mm, una Karh Arms CW380, una Kel-Tec P-32, una FN Baby Browning .25, o una NAA-22S Short. Són totes magnífiques. De gamma alta. Quina et fa gràcia?

Em mira expectant. Té les cames com les d’un cavall de carreres. L’estómac, de rajola de xocolata. Ostres, ja m’agradaria tenir aquest cos. Però sense haver de córrer en aquesta cinta.

—La primera que has dit, amb els diamants?

Assenteix i es gira. L’observo mentre es dirigeix cap a una filera de capses i s’enfila en una escala plegable. Agafa una petita capsa negra de plàstic de dalt de tot i me la porta.

—Tatxan! La DB9.

Obre la capsa i apareix una minúscula pistola de color negre mat. El mànec fa una mostra de diamant: un disseny molt bonic amb el plàstic repujat, però no hi ha diamants de debò. Quina llàstima. Potser podria comprar unes quantes zircònies petites i decorar-la una mica?

—Oi que és preciosa? —diu.

En Domenico em llança una mirada fulminant.

—Escolta, no hem pas vingut per això…

—Ah, no? —pregunta la Pluja, alçant la vista.

—No —reconec—. Però ja que som aquí…

Agafo la pistola de la capsa. És lleugera, gairebé no sembla real de tan poc que pesa. És més aviat com una joguina de nen petit, però sé que és letal. Et pot ficar una bala al cervell. Destrossar-te la ròtula.

—Doncs per què heu vingut? —pregunta la Pluja.

Està dreta amb les mans als malucs. Té els músculs tonificats com una nedadora sincronitzada.

M’emprovo l’arma a dins de la butxaca. És la mida perfecta.

—Volia convidar-te, aquest vespre. Vull dir… a sopar.

—Com una cita? —diu.

—Sí, com una cita.

S’inclina i em fa un petó. Té els llavis suaus i calents i dolços del batut proteínic.

—Parlem d’en Nino —diu en Domenico—. L’has vist, últimament?

—Qui ho pregunta? —diu la Pluja.

—Ho pregunto jo, de fet —dic.

—Ahhh… aquell Nino —diu la Pluja, girant-se cap a mi—. O sigui que parlaves d’ell. Que estrany que totes dues coneguem el mateix tio.

En Domenico branda el cap i encén un puro.

Ha! Ho veus, Domenico? No cal cap tortura.

—Sí que l’he vist. Quant? —pregunta.

Mira en Domenico i després a mi.

En Domenico sospira.

—Alvina, penses comprar aquesta pistola nyigo-nyigo?

Em trec la pistola de la butxaca. La sospeso entre les mans. Noto el gravat de diamants i acaricio el mànec com un gat.

—Saps què et dic? Que em sembla que sí.

—Quant vols per la informació i aquesta pistola?

Desvio la mirada cap a la capsa de cartró que hi ha al costat de la porta.

—Oh, i una granada de mà. També en vull una. —Mira, podria ser útil. No se sap mai. I semblen ben divertides.

En Domenico posa els ulls en blanc.

—Estàs segura que saps com funcionen? Són molt perilloses.

—Esclar que ho sé, per això en vull una.

—Tu, que una cosa d’aquestes pot fer estralls. Són molt més potents que una pistola.

—Ai, para de fer-te el savi. Ja ho he entès. En vull una.

En Domenico arronsa les espatlles i es gira cap a la Pluja.

—Doncs quant demanes per la informació, la pistola i una granada?

La Pluja s’acaba el batut proteínic.

—Això és fastigós. No sé per què m’ho bec. Voleu prendre alguna cosa? Un bourbon, potser, o un bourbon amb menta?

—Niente —contesta en Domenico.

—Que sigui un bourbon, doncs —dic jo.

Necessito una copa. Estic flipant. En Nino ha estat aquí en aquesta habitació? Al mateix lloc on sóc jo? Què volia? Van fotre un clau? «Ah, dona pèrfida!».[19] Va follar amb el meu nòvio? Obre un moble bar i serveix dues copes. Una per a ella i una per a mi. Em dóna els dos dits de bourbon. És fosc i daurat com la mel.

—Gel? —pregunta.

—No, sol —responc.

—Quin tipus de restaurant t’agrada més?

—No ho sé. Els italians? —dic.

—Però, aviam, quant en demanes? —interromp en Domenico.

Sigui el que sigui, ho pagaré. No ho puc suportar més, això. No és bo per a la meva salut mental. Necessito trobar aquell imbècil, ahir. M’estic estressant. Ja no recordo l’última vegada que vaig escriure un haiku. Se m’està emboirant el cap. M’empasso la beguda d’un sol glop. El bourbon em crema la gola.

—Deu mil euros —diu la Pluja—. I us hi afegeixo una mica de munició de franc.

Posa unes quantes bales a la capsa juntament amb l’arma.

En Domenico deixa anar un xiulet.

—D’acord —dic—. On és?

La Pluja alça una cella prima i perfecta. Em mira directament a mi.

—Primer vull els calés, nena.

—De nena res.

Em trec un feix de bitllets de la pitrera.

—Un, dos, tres, quatre… —Compto fins a deu mil euros.

—En Nino va venir fa uns quants dies.

Ho sabia. M’ho ensumava.

—Volia una nova identitat. Li vaig aconseguir un passaport, un carnet de conduir…

—Ostres, me’n pots aconseguir per a mi?

—S’ha canviat el nom pel de «Luca Mancini».

—Luca? Quins collons.

—I es va comprar una pistola. Una Glock 40 nova…

PAM. PAM. PAM.

Algú truca fort a la porta.

Sento una veu que ve de fora.

—Signorina. Polizia.

Capítol vint-i-quatre

Piazza della Republica, Roma, Itàlia

—POLIZIA! POLIZIA!

És una veu de nen, aguda i queixosa.

—Merda, és el meu vigilant —diu la Pluja—. Anem.

Entafora els diners en un bolso que hi ha tirat al sofà. És un satchel Marc Jacobs de color safir com els seus ulls.

En Domenico gruny.

—Che palle.

—Seguiu-me —diu la Pluja.

Corre cap al fons de l’apartament i surt per la porta de la cuina. És una sort que siguem a la planta baixa.

Agafo la meva pistola de dins la capsa, un grapat de bales i la granada de mà, i segueixo la Pluja i en Domenico cap a fora al jardí.

Em guardo les armes a les butxaques mentre travessem la porta de sortida.

La Pluja es gira i mira en Domenico.

—Com és que ha vingut la policia?

—No ho sé. No els he pas trucat jo.

—Beyoncé?

—Ni idea.

Estic segura que tornen a ser aquells policies sicilians que van darrere meu. Ostres, tu, per què no em deixen tranquil·la? Sempre hauré d’estar fugint?

La Pluja, en Domenico i jo correm pel carrer de llambordes cap a la plaça abarrotada. Es diu Piazza della Rotunda. Ai, fixa’t, allà hi ha el Panteó. Que maco, no? Ostres, és esplèndid. Majestuós. Sublim. Deu fer uns mil metres d’alçada, amb unes columnes imponents i una enorme cúpula. La façana està gravada amb lletres romanes. No tinc ni idea de què diuen. Miro al voltant per si veig la policia, però de moment no la veig pas.

—Us porto allà on s’està en Nino —diu la Pluja—. Veniu, cap aquí.

La seguim a través de la plaça.

—Ei, no correu tant. —Em falta l’alè. Ella està molt més en forma que jo.

Passem corrent per davant d’una trattoria, que brunzeix amb la vida de la ciutat. Seria un lloc perfecte per seure i observar la gent. M’hi podria passar tot el dia, menjant patates fregides al punt de sal i bevent vi blanc. Però ara no és el moment, suposo; tenim feina. L’hem d’anar a buscar.

Hòstia santa.

Ara sí.

En qualsevol moment el tornaré a tenir davant meu.

Girem la cantonada i enfilem un carrer. La Pluja s’atura i assenyala cap a un edifici.

Porticons de color préssec. Parets de color crema. Flors precioses en torratxes.

—Estàs de broma? S’està aquí?

—Xxt —fa en Domenico.

Treu la seva Colt de trenta centímetres. Jo agafo la meva Diamondback.

Em quedo quieta.

Es nota una fredor glaçada en l’aire.

Després, de sobte, un soroll ensordidor:

BANG! BANG!

Em giro de cop.

La Pluja és a terra.

Li han aparegut dos forats negres al mig del front. Merda. Què ha sigut això? He sigut jo? Examino la pistola. Miro bé el canó. Però està fred. No he pas disparat. Si ni tan sols està carregada. No he sigut jo. Doncs qui? Els polis? En Domenico? Alço el cap i veig en Domenico que fuig corrent per la plaça. Però no pot haver sigut ell; ell anava un tros endavant, jo veia el que estava fent. La gent crida. Però a veure, què està passant? Escodrinyo la plaça. No hi ha policies. Però… en Nino. Esclar. Ens deu haver vist. Estem just al davant del seu apartament. Alço el cap i veig que hi ha una finestra oberta. Una cortina de puntes voleia amb l’aire, segur que ens ha vist o ens ha sentit. Ens estava esperant, el malparit. Em ve com una mena de mareig a l’estómac. Un embull a dins del cap. Miro el pit de la Pluja. Està immòbil. No respira. Maleït Nino. Quina putada. Per què havia de matar la Dinamita? I què estic fent, aquí dreta? He de fugir.

Sento una sirena.

S’acosta un cotxe de la policia. És un elegant vehicle negre amb unes línies vermelles molt primes i la paraula «Carabinieri» escrita en blanc. El cotxe gira a la dreta i es dirigeix cap a mi, bloquejant l’extrem del carrer.

Un policia surt de dins i em crida.

—Bla, bla, bla, bla, bla.

M’apunta amb l’arma al cap. Jo miro la Diamondback que tinc a la mà. Em marejo. Les orelles em xiulen. Em giro i torno corrent a la plaça. Passo per una font. Un carrer lateral. La terrassa d’un cafè. Veig la ciutat brunzint en un remolí vertiginós. Estic panteixant. Suant. Esbufegant. Amb el cor desbocat. Què estic fent? Corro i corro i corro. Però de seguida m’adono del meu error. Sóc fatal corrent. En què estava pensant? Déu meu, necessito seure.

Trobo un entrant i em repenjo contra una paret freda de pedra. Encenc un Marlboro Light i faig una pipada desesperada. I llavors, de sobte, del no-res, algú em fa un placatge. PAM. Caic a terra. Sobre la vorera. Veig un uniforme blau marí. Una pistola que no és la meva. Llenço el cigarret i la meva Diamondback.

Merda, tot just me l’acabava de comprar.

—Tu sei in arresto —em crida el policia a l’orella. Està estirat (i pesa força) sobre la meva esquena, esclafant-me contra el terra.

—En anglès, sisplau. Que faig cara d’italiana? Quan n’aprendrà la gent?

—Quedes detinguda —diu.

—D’acord, d’acord, ja ho he entès.

Inhalo la pols del carrer. Noto el gust del terra. El policia em fa girar i em torna a immobilitzar de seguida. Em posa unes manilles de metall. Sense ni tan sols comprovar si estic bé, m’aixeca d’una revolada i m’empeny perquè camini. Ostres, hi ha gent que Déu n’hi do. Quines males maneres.

—Això és indignant. No ho he fet jo.

Les manilles em van estretes. Són incòmodes. El policia m’arrossega cap al cotxe. Un altre vehicle policial, i després un altre, entren a tot drap a la plaça.

—Nano, l’estàs cagant moltíssim.

El policia em fa acotar el cap, m’entafora al seient del darrere del seu cotxe i després ell s’asseu al davant. Prem el gas i engega la sirena.

—Què coi et penses que estàs fent? Ja t’ho he dit, no he sigut jo.

—Estaves dreta al costat d’un cadàver amb una arma a la mà —em crida el policia.

—Ja ho sé, ja ho sé. Però no l’he matat jo. T’has equivocat de persona. T’ho juro.

—Això ja ho veurem. Ho sabrem quan li fem l’autòpsia.

—Ha, ha —diu la Beth—. Aquesta vegada t’han ben enxampat.

—Vull un maleït advocat.

Capítol vint-i-cinc

Piazza Venezia, Roma, Itàlia

Això és típic. Una vegada que no mato ningú, i resulta que em detenen. És irònic, com aquella cançó d’Alanis (no necessito una cullera; necessito una pistola). Però segur que em deixaran anar. Per força. Veuran que és un altre tipus de bala. Veuran que el tret l’han disparat des de lluny. Almenys això espero. Tot plegat és una broma. I estic emprenyadíssima.

—Ho ha fet en Nino. És ell la persona que busqueu. És ell el malparit assassí en sèrie.

Miro el policia a través del retrovisor. Oh, és prou guapo. És la primera vegada que li veig bé la cara. Trobo que sembla un príncep de Disney. Una versió italiana d’Aladí: cabells una mica llargs, bones celles, ulls bonics. Fins i tot és maco quan arruga el front (perquè ara mateix em mira amb el front arrugat). Mira, tinc una debilitat pels uniformes, i sobretot pels policies italians. Gairebé val la pena que et detinguin. Ja estic ben molla.

Passem a tota pastilla per carrers bulliciosos, fent esses entremig del trànsit. La sirena no para de xiular al ritme dels llums blaus que parpellegen. Les manilles se’m claven als canells. Sort que els tinc subjectes a sobre la falda. Ha, aquest tio és un aprenent. Se suposa que t’han d’emmanillar a l’esquena. Però, vaja, tot i així és impossible treure-te-les. Repenjo el cap a la finestra i deixo anar un sospir llarg i profund. Això és una merda. He de sortir d’aquí. He de trobar en Nino. Malparit. No em puc creure que hagi engegat un tret a la Pluja. Què ha fet, ella? Li ha disparat perquè ens ha dut fins a casa seva? O perquè sabia la seva nova identitat? Va ser ella la que li va aconseguir el passaport nou. Potser volia acabar de lligar caps. Esborrar el seu rastre. Estic segura que ha sigut en Nino el que ha trucat a la policia. El molt malparit els ha fet venir a casa de la Pluja.

Noto el vidre fred a la galta. He de fugir d’aquí. Però com? Això és absurd. Per què m’han agafat a mi? Aquell stronzo és per aquí fora ben lliure. Acaba de matar aquella dona a plena llum del dia. Era només a tres passes de mi. I mira, saps què, que la Pluja em començava a agradar. Li començava a agafar afecte. M’agradaven les seves vambes. I el color del pintaungles. I m’ha encantat aquell bolso de Marc Jacobs. Llàstima que em tragués de casa seva l’altre dia, però a part d’això era ben trempada.

El príncep Disney té la meva pistola, però jo encara tinc la granada de mà. (Ostres, és una sort que no m’hagi escorcollat. Segur que s’ha pensat que era l’única arma que duia a sobre. Ha, ha. L’ha ben cagat). La granada em pesa força a la butxaca de la jaqueta. La noto, està repenjada al maluc. Però és evident que m’escorcollaran a la comissaria. Això ha sigut un descuit. Quan la trobin, se la quedaran i jo em ficaré en un embolic molt i molt gros…

De sobte, se m’acut una de les meves idees esbojarrades.

Tenso la mandíbula.

És genial. Saps què et dic? Que ho penso fer.

Dono una ullada al retrovisor. El policia està concentrat conduint. Desplaço les mans emmanillades i trec la granada de la butxaca. Torço els canells i les manilles se’m claven profundament a la pell. Fa mal, però val la pena. Això serà genial. Agafo la superfície metàl·lica desigual entre les mans. El policia accelera, el cotxe sotragueja i es balanceja. Espero tenir prou temps. Em tiro tan endavant com puc, fins que quedo literalment a la vora del seient. (És una sort que no porti el cinturó de seguretat. Ei, no és il·legal això?). Tenso les cuixes i aixeco el cul. Noto com em cremen els músculs amb la tensió. M’abaixo els pantalons i les calcetes, tal com vaig fer en aquell taxi amb la Pluja. Costa una mica, però el cuir és elàstic i el tanga és minúscul. Abaixo les mans cap a l’entrecuix, els canells em fan mal amb l’esforç. Au. Au. Au. Aquestes manilles són més estretes del que em pensava. El metall s’enfonsa a la carn i em rasca l’os. A poc a poc, i amb molt de compte, empenyo la granada cap endins. Noto com va pujant amunt, amunt, amunt per la vagina (lleument humida). Noto el projectil fred i dur i —oooh— força protuberant. Estiro els dits i acabo d’empènyer la granada ben endins. Hòstia, quina sensació més intensa. No, esborra això: és increïble. Noto el metall fregant el meu punt G. Començo a panteixar, a gemegar, a remoure’m.

—Oooooooooohhhhh.

—Què coi estàs fent aquí darrere?

—Res. Oh, oh, oh!

M’apujo les calcetes i els pantalons i m’escarxofo al seient. El cotxe es sacseja passant per un sotrac. La bomba se’m remou a dins. És com un vibrador enorme, o com una gran bola intravaginal. El policia frena bruscament quan arribem a la comissaria. Em sembla que m’escorreré.

A veure, Alvie, ara estigues al cas, que això és important. Diguem que és una nota urgent per tenir present: no estiris l’anella com si fos un tampó. No seria una bona idea.

M’escorcollen gairebé pertot arreu. No troben res. Em fiquen a dins d’una cel·la i tanquen la porta metàl·lica. Sento els passos del policia mentre s’allunya. Després, silenci. No hi ha res. Ni ningú. Només jo. La cel·la és petita i està molt bruta. Sembla el pis d’Archway. Sostre gris, parets grises, llit gris, terra gris. Fa pudor de pixats i de desesperació. Els barrots estan massa junts per poder-hi passar el cap (suposo que això és un punt positiu). La finestra és massa alta per poder veure a fora. El matalàs és minúscul, amb una manta molt prima. El vàter devia ser blanc fa temps. No hi ha tapa. Ni seient. No el vull tocar. M’aguantaré fins que em treguin d’aquí. No poden trigar gaire, oi?

Algú ha escrit el seu nom amb sang; està gargotejat a la paret: «Anna, augusto 2013». Algú altre ha intentat esborrar-lo sense èxit. Les taques de sang no són fàcils d’eliminar; ho vaig aprendre a Sicília. Em pregunto qui devia ser l’Anna. Era innocent, com jo?

M’agafo als barrots i bramo al mig del passadís:

—NINO, FILL DE PUTA. PREPARA’T PER A QUAN SURTI D’AQUÍ.

L’última vegada em va deixar al Ritz amb centenars de milers de lliures en diamants. Però aquesta vegada ha liquidat la preciositat amb qui m’acabava d’enrotllar i m’ha deixat podrint-me en una cel·la. Aviam, això és un nivell completament diferent de maldat. És un nou tipus de traïció. Si abans estava emprenyada amb ell, ara estic que m’enfilo per les parets. Penso sortir d’aquí. Després li fotré una bomba atòmica al cul. Li faré explotar la cigala a la cara. L’Alvie serà l’última de riure.

Camino amunt i avall de la cel·la. Després avall i amunt. He d’idear un pla infal·lible. He de resoldre tot això. La policia s’adonarà de l’error i d’aquí a poc buscaran en Nino. Voldran trobar l’assassí de debò. S’adonaran que no he sigut jo. A més, ells tenen prou personal i la tecnologia per localitzar-lo. I ara que la Dinamita és morta, no hi ha cap pista que m’incrimini.

I si treballem tots junts? La policia em podria ajudar a trobar-lo (i matar-lo). He de persuadir el príncep Disney i convence’l que els puc ajudar. Però com el puc posar de la meva banda? Què puc fer per guanyar-me’l?

Ja me’n preocuparé més tard, d’això.

Primer de tot, l’arma homicida.

Dono una ullada a fora al passadís, no hi veig ningú. M’abaixo els pantalons i les calcetes per treure’m la granada de mà. Em mossego el llavi. Els dits se’m tensen de nervis. Ho he de fer bé… Molt a poc a poc i amb molt de compte, em fico els dits a dintre…

—Explotaràs —diu la Beth.

I de sobte em ve pànic.

DÉU MEU, EN QUÈ ESTAVA PENSANT?

TINC UNA BOMBA A DINS DEL CONY.

On és l’anella?

Em moriré.

Vaig ficant els dits més endins, però no puc agafar la granada.

No sé pas si la podré treure.

S’ha encallat.

S’ha encallat.

S’ha encallat.

—Maleït Nino, hòstia puta, collons.

Estic hiperventilant. Inspirar, espirar, inspirar, espirar. L’aire em surt fent un xiulet agut. Semblo un conillet d’Índies asmàtic. Necessito una bossa de paper marró per bufar. Alguna mena de gas o aire o el que sigui… Necessito no tenir una bomba encallada a dins del cony. Però què estic fent?

M’estiro en posició fetal a sobre del terra fred i dur de formigó.

Au, vinga, Alvie. Què coi et passa? No la pots deixar aquí dins.

—Aquest és el millor dia de la meva vida.

—Vés a la merda, Beth. Estàs morta.

Respiro fondo i em fico les mans a l’entrecuix. Intento arribar una mica més amunt, però no sé per on agafar-la. Un moviment en fals i això explota… No puc estrènyer els dits al voltant. Mare meva, em rendeixo. És impossible que me la pugui treure. Quin embolic. Hauré d’anar a l’hospital i explicar-los-ho tot. Però com coi ho explico, això? Respiro fondo. Va, vinga. No passa res, ja ho han vist altres vegades. Cada dia de la setmana hi ha gent que va a urgències perquè li treguin objectes encallats en diferents orificis: ampolles de vidre, aerosols, llaunes de cervesa i hàmsters. Una vegada vaig llegir que a un xinès li van treure una anguila del cul. L’anguila estava viva i li va destrossar els budells. Una granada de mà? Això no és res. Ni tan sols parpellejaran. Estic segura que s’hi troben constantment. Però un cop me l’hagin tret, llavors què? «Aquest és el destorb».[20] M’atraparan per possessió il·legal d’armes. Primer la pistola, després la bomba. No, no, no, això seria un suïcidi. Necessito un altre pla.

Capítol vint-i-sis

Vinga, Alvie, pensa, pensa, pensa. On és el teu geni poètic? He de pensar amb la ment oberta. Ho he encarat malament, això. A veure, no és pas estirar, el que he de fer. Ara me n’adono. He d’empènyer. Dono una altra ullada al passadís, amunt i avall, dreta i esquerra, està desert. Perfecte. Som-hi. A veure si puc parir aquesta bomba. M’ajupo, tan avall com puc, i començo a empènyer, empènyer, empènyer, empènyer. Vaig pressionant la granada cap avall (és una sort que tingui una bona musculatura pèlvica). Noto com em baixa per la vagina fins que em cau a sobre la mà. Ha, ha. Ha sigut prou fàcil. (A què treia cap, tant d’enrenou?). No m’ha calgut ni l’epidural ni la cesària, com a la Beth. Em quedo mirant la granada sobre el palmell. Això és millor que una pilota de ping-pong. Fins i tot podria tenir un xou propi a Bangkok. Eixugo l’explosiu amb la manta del llit i me’l guardo a la butxaca de la jaqueta. Ufff, ha anat ben just, això. Tot plegat s’hauria pogut complicar força. Però, vaja, al final ha anat bé. Sóc una pro…

Se sent una veu d’home.

—Signorina Knightly?

—Sí? Què passa? Que ja puc marxar?

—El commissario la vol veure. Acompanyi’m, sisplau.

L’agent obre la porta metàl·lica. Veig que té el meu bolso. Això és bo. Ja em tornen les coses. Segurament ara em deixaran marxar. L’agafo i me’l penjo a l’espatlla.

—Puc anar al lavabo? —pregunto—. Aquell estava molt brut.

—Per descomptat. Segueixi’m, sisplau.

Un cop a dins del cubicle, busco les pastilles que tinc guardades a dins del moneder i llegeixo l’etiqueta: doble potència. Trec una pastilla de l’embolcall. Després una altra. I una altra. El paper de plata s’arruga i cruix. Les pastilles em cauen al palmell. Són diminutes, com un cap d’agulla, en forma de petit diamant. Però sóc conscient que la mida no té cap importància (no em refereixo a tites o consoladors, sinó a altres coses, com les drogues). Aquestes pastilles contenen un bon xut. Llepo un dels comprimits; he de saber quin gust tenen. No vull que es noti que l’he dopat. Al príncep Disney no li agradaria gens. El recobriment és amarg. Àcid com la llimona. Agre com la MDMA. Ho hauré de barrejar amb alguna cosa dolça, o se n’adonarà de seguida.

Tres pastilles de doble potència; m’estic passant? És que vull que siguin ràpides. Efectives. Però potser amb dues ja n’hi hauria prou. Collons, doncs l’altra me la prenc jo. Qui sap? Potser serà divertit i tot. Em fico una pastilla a la boca i me l’empasso amb aigua de l’aixeta. Em rento la cara amb una tovallola de paper. Em pregunto quin efecte deu fer. No me n’he pres mai, d’això; és per als homes, òbviament. Bé, suposo que m’hauré d’esperar, a veure què passa… Oooh, que emocionant. Em sentiré com l’Alícia al País de les Meravelles? M’encongiré, o creixeré molt? És com mossegar un bolet màgic. Menja’m. Beu-me. Folla’m. Em guardo les altres dues pastilles a la butxaca i torno a ficar el moneder dins del bolso. Em miro al mirall de cos sencer, m’estufo els cabells i faig morros. Em giro per mirar-me el cul. No està malament, suposo. Però, vaja, no és perfecte. Tant de bo tingués la roba interior màgica de la Beth. Uns pantalons sense entrecuix, o un bodi de làtex d’Atsuko Kudo. Surto del lavabo i tanco la porta.

L’agent m’acompanya pel passadís fins a un despatx. Tinc la Viagra a la butxaca esquerra, la granada de mà a la dreta. És una sort que sempre porti les pastilles a sobre. No se sap mai quan podrien fer falta. Quan podria sorgir una emergència. Has d’estar preparada. Sí, aquest és el meu lema. El vaig aprendre quan anava a les Girl Guides.

Espio a través dels llistons de les cortines; mi-te’l, el príncep Disney. El veig assegut a la seva taula. És una sort que no em portin a una sala d’interrogatoris; això m’hauria espatllat els plans. Les càmeres i aquells miralls de doble cara. Està bevent alguna cosa d’una llauna. És blava i groga. No veig l’etiqueta des d’aquí. Just quan m’aparto del vidre, alça el cap i em veu. L’agent truca a la porta.

—Sì. Chi è?

L’agent obre la porta i entra a dins.

—La signorina Knightly, commissario.

—Grazie —contesta el príncep Disney mentre s’aixeca.

Entro al despatx i després l’agent se’n va. Tanco la porta suaument darrere d’ell, girant la clau perquè ningú no molesti. Em guardo la clau a la butxaca i després abaixo la cortina de llistons perquè ningú no ens pugui veure.

—Hi ha molta claror —dic, arronsant les espatlles mentre em giro cap a ell—. Fas molt bona cara, aquesta tarda. Que t’has canviat el pentinat? —M’assec a la cadira de davant seu i poso els peus al damunt de la taula.

El príncep Disney em llança una mirada amb el front arrugat.

—Bé, doncs, senyoreta Knightly, està preparada per parlar?

—Encara no m’has dit com et dius —li etzibo.

—Sóc el commissario D’Amore.

—Oh, quin cognom més maco —dic—. I tens un nom igual de maco que l’acompanyi?

Ell sospira.

—Em dic Alessandro.

L’Alessandro torna a fer mala cara. El serrell castany li cau sobre el front. Per la mirada que fa, sembla que el príncep Disney està enfadat. La llauna de color groc és Limonata, aquell refresc amb gas de San Pellegrino. Està col·locada al mig de la taula, però des d’aquí no veig quanta n’hi queda.

—Fa bona pinta, això. No en tens pas una per a mi? —Assenyalo la llauna.

Ell posa els ulls en blanc, però s’aixeca i va cap a una petita nevera. És una d’aquelles tan petites que compres per refredar-hi la cervesa. No em treu els ulls de sobre mentre obre la porta. Jo li faig el meu somriure més dolç. Es gira cap a la nevera. En el moment que em dóna l’esquena, tiro les dues pastilles a dins de la llauna. L’agafo i la remeno. El líquid fa efervescència. La deixo de nou quan ell torna a la taula.

—Mmm, fa bona pinta —repeteixo. Em dóna una llauna i m’humitejo els llavis—. Ai, no tens pas una canya?

Agafo l’anella, l’estiro i la llauna fa un «pfffffssssssst». Olor fresca de llimona.

Ell posa els ulls en blanc. Una altra vegada. L’Alessandro obre el calaix de l’escriptori i remena per dintre. En treu una canya de paper, d’aquelles que et donen amb els batuts al McDonald’s, i me la tira des de l’altra banda de la taula. La fico a la llauna.

—Alguna cosa més? —pregunta.

—No, estic bé. Has dinat?

(Segons la meva experiència, la Viagra triga més a fer efecte si l’home ha menjat, a vegades fins i tot noranta minuts. Espero que no tingui l’estómac ple. Seria catastròfic).

—No, encara no. He tingut molta feina. —Alça una cella i em mira com si fos culpa meva que el meu exnòvio sigui un psicòpata—. Tinc tota la premsa de Roma turmentant-me per una detenció. Per no parlar de l’alcalde…

—Ei, Alessandro, no me’n donis la culpa a mi. És amb en Nino amb qui hauries d’estar enfadat. Però no pateixis, t’entenc, estàs molt estressat.

—Estressat? Estressat? Esclar que estic estressat. Tinc un atac de nervis. Un franctirador mata una dona en una de les places més concorregudes de la ciutat. Al costat del Panteó. A ple dia. I encara volta per aquí fora? Som en plena temporada turística.

—Rei, t’has de relaxar una mica.

Agafa la llauna i beu un glop. Estic segura que voldria que fos una cosa més forta. Em pregunto si la Viagra s’ha dissolt. Ara m’agradaria haver-li posat tres pastilles… Observo com se li mou amunt i avall la nou del coll quan empassa.

—Ahhh —diu, i fa petar els llavis i després deixa la llauna a la taula. L’alumini trontolla sobre la superfície polida i fa un soroll metàl·lic.

Segur que l’ha trobat més amarga. La Limonata ja és força àcida, però amb aquestes pastilles de doble potència a dins deu ser súper amargant.

—Per tant, veig que t’has adonat que jo no l’he disparat. És un bon començament.

—La teva arma no estava carregada. No s’ha utilitzat mai. I el tret que ha matat aquella dona era de llarg abast —diu.

—Ahà. És exactament el que t’he dit abans.

Ostres, escolten mai, els homes? Em passo la vida repetint les coses.

Bec un glop de refresc; és efervescent i molt fred. Xuclo la canya de manera seductora. No sé si captarà la indirecta.

—Per descomptat —diu; ara fa veu d’enfadat—. Tu només ets una testimoni innocent que casualment era a l’escena del crim amb una pistola a la mà.

—Exacte —dic—. Una coincidència.

—Una pistola per a la qual no tens llicència.

—És que estava a punt de treure-me-la. A veure, que sigui fatal amb les meves gestions personals no em converteix en una assassina. Ja t’ho he dit abans, ha sigut en Nino.

L’Alessandro s’aixeca i clava els punys a l’escriptori lluent, amb les espatlles arronsades, el front arrugat. Em recorda una mica la bèstia de La bella i la bèstia, però amb menys pèl facial i més bona dentadura. El miro a través de les pestanyes i em mossego el llavi inferior. Després xuclo una mica més de refresc.

—I també dóna la casualitat que ets amiga de l’home que afirmes que ho ha fet.

—En Nino és un exconegut. Jo no en diria amic.

L’Alessandro clava un cop de puny a la taula. El soroll reverbera.

—Així… què més has descobert?

La seva expressió diu: res.

Ha. M’estic divertint força.

—Mira, jo sé que ho ha fet ell. En Nino Brusca va armat i és perillós. M’he comprat l’arma per protegir-me. Per protegir-me d’ell. —Em noto una mena de pessigolleig per aquí baix… em sembla que aquestes pastilles funcionen—. No em puc creure que m’hagis detingut a mi. —Faig cara de Barbie dolguda.

—Només estava fent la meva feina.

M’aguanto unes llàgrimes de cocodril. Ell em dóna un mocador de paper.

L’Alessandro branda el cap. Té els cabells gruixuts i brillants. Em pregunto quin suavitzant fa servir. Els meus cabells no brillen mai així. Agafa la llauna i inclina el cap enrere, bevent-se el que li queda de refresc.

—Aaaahhh —torna a dir.

L’observo mentre s’eixuga els llavis amb la mà i llença la llauna a la paperera. (Quedo impressionada, l’ha encertat a dintre. A mi no em funciona mai, això). Bec un glop del meu refresc. Estic segura que no sap què pensar. La seva cara preciosa sembla confosa, com si li haguessis demanat a en Ken que triés entre la Sindy o la Barbie. És realment guapo, més o menys com Justin Trudeau. No té res contra mi. Tot és circumstancial. I sóc aquí, oferint-li la meva ajuda. Oferint-li molt més…

—Alessandro —dic, mentre m’inclino endavant. Deixo que la veu em tremoli—. Tinc por. Em sembla que l’objectiu era jo, i no aquella altra dona…

Els seus ulls de Ferrero Rocher em miren fixament. Em sembla que l’estic convencent.

—Si tu… si em promets que em protegiràs, et puc ajudar a trobar-lo —dic—. Escolta, tu i jo estem de la mateixa banda. Podem formar un equip.

Em noto una sensació estranya al cony; trobo que la sang em comença a fluir. De sobte, em noto el clítoris enorme, molt excitat, molt sensible. La vagina em comença a palpitar. Què m’està passant aquí baix? Em regiro una mica al seient. M’he pres només una d’aquelles coses i la vulva se m’ha duplicat de mida.

—Sóc jo, o aquí hi fa molta calor? —Em trec la jaqueta de pell i la penjo al respatller de la cadira (vigilant de no clavar cap cop a la granada; després la necessitaré). L’Alessandro m’observa. Els seus ulls s’entretenen un instant massa llarg en els meus pits. Jugo amb un floc de cabells, inclino el cap de costat, el miro com si realment el desitgés. Desencreuo les cames. (Tant de bo no portés aquests pantalons; una faldilla hauria sigut molt millor, o potser un vestit ben curt. I per anar bé sense calcetes, com Sharon Stone a Instint bàsic. Això sí que li hauria cridat l’atenció).

L’Alessandro dóna una ullada a la taula desordenada i remena uns quants papers. Miro el rellotge. Cada segon compta. En Nino podria intentar sortir de la ciutat o fins i tot fugir d’Itàlia. Sé que té un passaport fals… els diners… i un bon motiu. Li dono un minut de marge, després em posaré en acció. A vegades els policies són molt formals. Molt correctes. Distants. Professionals. Reticents a ficar-se al llit amb els sospitosos o tenir una relació sexual ocasional amb algun testimoni. Ja ho sé, ja ho sé. Però això és Itàlia, no el Regne Unit. No s’apliquen les mateixes normes. Les normes de la Unió Europea o les que siguin. La majoria dels policies són corruptes. Van calents. Són insaciables. Però tot i així, és un risc: sexe al seu despatx? Hi ha una possibilitat que això no funcioni.

Alvie. Para. No pots pensar així.

—És impossible que funcioni —diu la Beth.

Tant si creus que pots com si no, tens raó. Qui ho va dir, això? Si ho pots somiar, ho pots fer. O una tonteria d’aquestes. Però és veritat.

Estic tota suada, i neguitosa. Unes onades de calor em pugen i em baixen pel cos. Tinc les galtes vermelles. El cony, ben moll. Em regiro a la cadira.

L’Alessandro es treu la jaqueta i la penja al ganxo del costat de la porta. S’afluixa la corbata i també se la treu. Tant de bo es tragués més coses. Estic segura que té un cos perfecte sota aquesta camisa feta a mida. Torna cap a l’escriptori, però de sobte s’atura en sec. Una expressió de pànic li travessa la cara. Li miro l’entrecuix de resquitllada i —ostres— aquí ho tenim. Ha funcionat. La meva idea esbojarrada. Sembla una erecció important, però per saber si una cosa és bona s’ha de tastar, i ja estic impacient per despullar-lo.

Em giro cap a ell i li llanço una mirada plena de desig. Cargolo un floc de cabells entre els dits i evoco la meva Megan (Fox) interior. Tu pots, Alvie. Ets una estrella.

—Em sento tan segura amb tu, Alessandro. Ets un home tan fort, tan guapo… I sé que mai no em faries mal, com en Nino. Podries ser el meu heroi.

L’Alessandro es posa molt vermell. M’inclino cap a ell.

—Jo, eeeh, jo… —tartamudeja. Vacil·la—. Un momento, sisplau.

Es gira i corre cap a la porta, fa girar el pom, però està tancada. Això em dóna la fracció de segon que necessito.

M’aixeco d’un bot i m’hi acosto. Aquesta és la meva oportunitat. No se’n pot anar.

Li salto a coll i li envolto la cintura amb les cames.

—No, no marxis. Et desitjo tant. M’estàs fent perdre el cap. Des del primer moment que t’he vist… —(Aquest matí, quan m’ha detingut)—. No he parat de pensar en tu…

—Alvie? —diu—. Che cazzo…?

—Pren-me ara o em perdràs per sempre.

Camina enrere, tentinejant, fins que ens estavellem contra l’escriptori. Tinc la seva cintura ben enganxada entre les cames. No el deixaré escapar.

Capítol vint-i-set

El giro de cara i li faig un petó.

—Alvie?

—Alessandro, scopami.

Em trec la brusa. Els sostenidors. Li descordo la cremallera amb una mà. Li magrejo el cul amb l’altra. Ell gemega i pressiona el cos contra el meu. Va per totes, ara. Li faig un altre petó per evitar que parli o pensi o vulgui marxar. Li agafo la tita i la trec de dins dels bòxers.

—Mmm, Alessandro —gemego—. Ets tan sexi.

Està molt bé haver-me assabentat del seu nom. Aquestes coses sempre van més bé amb el nom de pila. Si no, és tot massa formal.

El faig seure a l’escriptori i m’agenollo davant seu, a terra. Em fico la cigala a la boca. La té gran, calenta i palpitant. La llepo amunt i avall. Noto el gust de sabó de l’arbre del te. Empenyo el cap fins que la tita m’arriba al fons de la gola. Faig girar la llengua al voltant de la punta i mentrestant li acaricio els ous.

Després m’aparto i m’aixeco. Em trec els pantalons i el tanga minúscul, i el miro als ulls.

—Això és el que farem…

M’assec tota nua al seu escriptori i obro les cames.

—Em portaràs fins a en Nino. Necessito cinc minuts a soles amb ell.

L’Alessandro assenteix. Em posa els dits a la boca.

—I ara deixa-ho anar tot, semental.

No para, no para, no para, una vegada, i una altra, i una altra. S’escorre i al cap de dos segons ja està a punt per tornar-hi. (Cinc vegades). És com si estigués posseït o com si s’hagués drogat. (Ai, esclar, suposo que l’he drogat jo). Estic cansada i ben adolorida. No crec que pugui aguantar gaire més. Em repenjo a l’arxivador i miro el terra, que no para de girar.

—No puc més —dic, amarada de suor. Fins i tot em costa respirar—. Anem… a… buscar… en Nino.

Sento converses en italià mentre segueixo el príncep Disney cap a la sala de reunions, i un cop allà em desplomo, destrossada. Acosto la cadira una mica més a la seva, perquè les nostres cuixes es toquin per sota la taula. Li estrenyo lleument el genoll amb una mà. L’Alessandro s’aclareix la gola. Dono una ullada a la sala. Hi ha un dos i mig, un tres i mig i un sis vint-i-cinc. Definitivament, l’Alessandro és el més guapo (ell és un nou i mig, com a mínim). M’alegro que l’hagi hagut de seduir a ell. És divertit barrejar negocis amb plaer.

—Oggi, hem de parlar en inglese —diu l’Alessandro—. La signorina Knightly no parla italià. Va bene?

—Va bene —contesten els policies.

Això va la mar de bé.

L’Alessandro està assegut al cap de taula en una sala poc espaiosa i amb massa claror. A sobre nostre, un fluorescent fa pampallugues. Els altres tres policies estan asseguts al nostre voltant en un mobiliari d’oficina barat, vestits amb uns uniformes blaus impecables. Suposo que són uniformes de policia normals, però sembla que acabin de baixar de la passarel·la de l’última desfilada d’Armani. La solapa de l’Alessandro és la que té més medalles i insígnies. Suposo que això vol dir que és el que mana. Se’l veu encara més sexi així dutxat i canviat després de la nostra megasessió. Fa olor de net, com de desodorant. Em trec la sabata i li passo els dits amunt i avall de la cama.

—La signorina Knightly ha acceptat amablement ajudar-nos en la investigació de l’assassinat de Pluja Campbell…

—Dinamita —dic.

—Perdó? —Es gira cap a mi. Tots els altres es queden mirant.

—Dinamita?

—Què?

—Oblida-ho. És igual. Era el seu sobrenom.

—La senyoreta Knightly coneix el sospitós, que segons ens ha informat es diu… —Comprova la llibreta—. Signor Giannino Maria Brusca.

—Es diu Nino —interrompo—. L’assassí es diu Nino… Està enamorat de mi.

L’Alessandro arruga el front. Jo li faig un somriure.

—Molt bé, rei, continua.

—Les imatges del circuit de televisió tancat mostren el sospitós abandonant la Piazza della Rotunda en direcció a l’Hotel Raphaël, a Largo Febo. Hem estat vigilant les sortides de l’edifici i creiem que en aquest moment és a dins.

Assenteixo amb el cap. Tot això és molt seriós. Faig cara de solemnitat… però per dintre estic a punt d’explotar d’emoció amb focs artificials i bengales; em sembla que m’encendré. Ha, ha, ha. El meu pla està funcionant. Em portaran directament a en Nino. L’únic que necessito és un minut a soles amb ell; per convertir-lo en chilli con carne, salami, pastrami, carpaccio de boeuf. Serà diferent de l’última vegada, quan va estar a punt de llançar-me a la via del tren. Aquest cop jo tindré avantatge. Jo posaré les condicions del joc.

L’Alessandro treu una cosa d’una bossa i ho deixa pla a sobre la taula. És un cable negre llarg amb una petita capsa negra i un estri que sembla un micròfon. Llavors treu un rotllo de cinta adhesiva i el col·loca al costat.

—Què és això?

—Senyoreta Knightly —diu el príncep Disney, girant-se cap a mi—. Vostè portarà aquest cable per sota de la roba. —Es ruboritza. És molt guapo—. Quan es trobi amb el signor Nino ha d’actuar amb naturalitat, ben normal. Mantingui una conversa amb ell. És importantíssim que ell no sospiti res. Tindrà fins a les nou del vespre per obtenir una confessió seva. El sospitós ha d’admetre que va disparar els trets que van matar la signorina Campbell. En el moment que s’acabi la gravació, els meus companys i jo el detindrem.

—De cap manera. Jo no penso portar aquesta cosa.

L’Alessandro em xiuxiueja a l’orella.

—Si no ho portes, no hi ha tracte. Seràs acusada de possessió il·legal d’una arma de foc…

—És un pla excel·lent —dic, mentre m’aixeco d’un salt i clavo un cop a la taula—. M’encanta. És fantàstic.

—I per què n’estàs tan segura, que se’t confessarà? —pregunta un dels policies.

—Tal com he dit abans, està enamorat de mi. No para d’enviar-me roses vermelles. Missatges sexis. Ja veus, està ben obsessionat. Però la veritat és que no és el meu tipus. —Pico l’ullet al príncep Disney.

—Sis-plau. Ets tu la que està obsessionada —diu la Beth.

—È chiaro? —pregunta l’Alessandro, mirant tots els presents.

Els policies assenteixen.

—Sì, commissario.

Li passo la mà per la part interior de la cuixa. Li faig massatge per sota la taula. L’Alessandro s’empassa saliva i tanca els ulls. La Viagra encara li fa efecte. Pujo fins a l’entrecuix. Ai, fixa’t, sí, ja torna a estar a punt…

M’inclino i li xiuxiuejo a l’orella:

—Si faig això, podré recuperar la meva arma?

—No.

Aparto la mà.

L’Alessandro agafa el cable i remena un petit interruptor.

—Uno, due, tre —diu, per provar el micròfon.

Agafo la cinta adhesiva i m’apujo la brusa.

—Vinga, nois. Enllestim la feina.

—Tindràs deu minuts —m’explica l’Alessandro, mentre es gira des del seient del davant— fins que detinguem el sospitós.

Assenteixo. Jo estic asseguda al darrere, neguitosa, nerviosa. Em noto el cable i la cinta adhesiva enganxada al voltant del pit i l’estómac. No és gaire còmode. Em fa pessigolles, em tiba la pell i m’estira el fi borrissol invisible. Això em farà un mal de por quan m’ho tregui.

—És suficient per obtenir una confessió.

—Mmm, sí, bé, ja ho veurem.

—Ha d’admetre que ha sigut ell qui ha disparat contra la signorina Pluja Campbell.

—D’acord. Perfecte. Ja ho he entès —dic—. No és ciència espacial.

De totes maneres, només necessito un segon per estirar l’anella de la granada. Liquidaré en Nino i tots aquests policies d’un sol cop. I després, seré lliure. Fugiré. Tiraré la bomba i sortiré corrent en la direcció oposada. No vull pas dinyar-la jo també. És una llàstima haver de pelar el príncep Disney, però no es pot fer una truita sense trencar els ous.

Anem en un comboi de cotxes camuflats circulant ràpid pel centre de Roma. Girem una cantonada i després aparquem a Largo Febo, just al davant de l’hotel d’en Nino. Miro a fora per la finestra de vidre tintat. Uau. El nano té bon gust. L’Hotel Raphaël té tota la façana coberta d’heura, una preciosa selva exuberant de color verd amb unes flors de color porpra viu. És l’edifici més maco que he vist mai. No m’estranya que hagi vingut aquí.

Els policies paren els motors. Tinc un nus a l’estómac. Les espatlles tenses. Serro les dents i acaricio la granada de mà que porto a la butxaca.

Ara és la meva.

Vinga, som-hi.

M’aturo de cop. És allà, al bar, d’esquena a mi. Són els seus cabells, negres i brillants, llisos i lluents com el quitrà. I la seva jaqueta de pell gastada amb tatxes. La recordo molt bé: fa olor de Marlboro Red. Les petites tatxes brillen amb la claror del llum. Les seves natges, sens dubte, el seu cul tens i ferm que queda tan bé amb aquests pantalons negres. Cent per cent múscul, ni un gram de greix. Recordo els seus glutis, els músculs de l’esquena. L’escalfor que desprenia la seva pell, com un forn… Sembla que fos ahir. Està dret, sol, pren alguna cosa en un got curt que té a la mà. Sembla whisky; el líquid és de color ambre-daurat fosc. Sense gel. Sense canya. Tant de bo tingués cianur. N’hi posaria una mica. Em pregunto quines seran les seves últimes paraules. «Sóc justament assassinat per la meva traïció»?

Miro l’hora: 20.51. Tinc nou minuts… merda.

Redreço l’esquena i m’hi acosto.

—Hola, Nino —dic, com si res. Com si no ens haguéssim passat l’última setmana intentant matar-nos l’un a l’altre—. Em convides a prendre una copa?

Si en Nino queda sorprès de veure’m, no se li nota. Es gira cap a mi amb el cap lleument inclinat.

—Betta —diu—. Ciao.

Oh, Déu meu, és guapíssim. És molt millor així de prop, de mida natural i en Technicolor, definitivament real, no un fantasma. Ni una fantasia. Ni una al·lucinació. Té la pell fosca amb una mica de barba incipient. Els ulls li brillen com l’ònix i el foc.

Et conec, Príncep de les Tenebres. Sí, a tu, nano. Si es presentés a America’s Next Top Model, segur que guanyaria.

Les espelmes parpellegen a la barra i les ombres ballen sobre la caoba polida.

Com pot ser que sembli un àngel si és Llucifer?

La mort és un final massa bo per a aquest fill de puta. L’he de destruir, fer que pateixi.

Es gira cap a la barra i deixa el got sobre la fusta.

—Un altro whisky —li diu al bàrman. Aquella veu de paper de vidre. Aquell baríton de veu rasposa. No la sentia des del dia del metro, a part del seu contestador automàtic.

—Em sembla que prefereixo un Malibu. Sí, un Malibu amb Coca-Cola —dic.

En Nino es gira i em llança una mirada.

—Coca-Cola normal —li dic al bàrman—. Amb gel i llimona. I una canya.

El bàrman assenteix.

—Sì, certo.

—Un altro whisky —diu en Nino, fent lliscar el seu got buit per la barra.

—Sì, signor Nino. Prego.

Ens mirem l’un a l’altre.

D’aquí a poc serà carn picada, paté de fetge d’ànec, steak tàrtar.

«Ho he jurat».[21]

Ja ho veuràs.

En Nino es beu d’un glop la resta de la beguda i deixa el got a la barra amb un cop fort. Li examino les ungles raspades i el segell de color vermell viu que porta al dit.

En Nino sospira i es gira cap a mi.

—Bé —comença—, estic impressionat.

—Ah, sí?

—Sí. Finalment m’has enxampat.

Li examino els plecs que li arruguen el front, profunds i foscos com el Gran Canyó. Fa una cara impassible.

—Sí, de fet tens raó d’estar impressionat. Em vas fotre el cotxe. Els diners. La roba. Vaig anar sense calcetes gairebé una setmana. És increïble que t’hagi pogut trobar.

Palpo la granada a dins de la butxaca, toco l’anella metàl·lica.

En Nino nega amb el cap. El sacseja com Taylor Swift en aquella cançó. Ostres, com la trobo a faltar. Abans li enviava tuits unes quantes vegades (com a mínim) al dia. Però des que fujo que ja no ho puc fer. Espero que es recordi de mi.

Acosta un platet platejat ple d’olives negres i en punxa una amb un escuradents. La mà ni tan sols li tremola. És guapo des d’aquest angle. L’àngel de la llum. Belzebú. El senyor de les mosques.

—Betta —diu—, tu hauries fet el mateix. Si se t’hagués acudit primer. —Sí, d’acord, he de reconèixer que té raó. Però, coi, no es tracta pas d’això, ara.

—No, no és veritat.

—Sí que ho és.

El faré xixines. Sobretot si em torna a dir Betta. Merda. Sóc l’Alvie Knightly. Alvie Knightly per sempre més.

Es gira i em mira als ulls, recriminant-me la mentida.

Espero que no hagi vist el cable que porto sota la roba.

—El seu Malibu amb cola, signorina.

El bàrman deixa la beguda sobre un tovalló de paper negre davant meu. Me l’ha servit en un got de Martini amb un mini para-sol. Agafo el got i ensumo. Coco. Cola. Llimona amarga. En bec un glop amb la canya.

—És bo —dic—. En vols tastar? —No li faria cap mal endolcir-se una mica.

—Un altro whisky, signor Nino —diu el bàrman, deixant-li el got a la barra—. Con i nostri complimenti.

En Nino assenteix i agafa el got. L’observo mentre beu: la mandíbula angulosa, la nou del coll, la barba incipient a la gola. Agafa una altra oliva.

Que no ho sap, que està a punt de morir?

S’ha acabat, aquest és el seu últim sopar.

Les nostres mirades es troben un instant. Ell és el primer de desviar la vista.

—On és la meva maleta amb els diners? —(Estaria bé saber-ho abans de matar-lo).

—En Domenico se l’ha endut. I el cotxe també.

—Què? —Impossible. Està mentint—. Els calés s’han esfumat?

—Sí —contesta.

—Tots?

Assenteix.

Aquest tio me’l carrego.

—No, no m’ho crec.

En Nino es gira i em mira com si em veiés per primera vegada.

—Però… què t’has fet?

M’estira de la mà per acostar-me cap a ell i m’agafa la cara entre les mans. Té els llavis tan a prop que gairebé en noto el gust. El miro als ulls. M’acaricia la barbeta i arruga el front.

—M’he operat el nas —dic.

—M’agradaves més abans.

—Ah, sí? —Què coi s’empatolla? Definitivament està mentint.

—Betta, no cal que facis això. M’agrades tal com ets.

En Nino sembla ferit, gairebé ofès.

Tal com sóc? Que està fent de Colin Firth/Mark Darcy? Qui es pensa que és? Timbaland?

—No ho he fet per tu, burro. És la meva disfressa perfecta.

M’acaricia la galta.

No m’importa el que pensi. Però… un moment, potser sí. Ara que m’està acariciant, trobo que el desitjo. M’estic posant calenta aquí mateix, dreta en aquesta barra. Vull endur-me’l directament al llit. Vull que ens ho muntem com en una pel·li triple X. Estic segura que tot el que acaba de dir són bestieses, però mira, saps què? Que almenys fa un esforç.

Vull fer un últim clau amb ell abans que li faci explotar el cervell.

—T’has ficat al llit amb algú altre? —pregunta—. Durant la nostra pausa?

—No era cap pausa —dic.

—Sí que ho era.

Quins pebrots. Ara és en Ross, de Friends?

—Doncs jo et dic que no. I tu, t’has ficat al llit amb algú altre? —pregunto.

—No. I tu?

—No. Potser. Amb una dona.

L’Alessandro no compta. Allò era per feina, no per plaer.

—T’ho has fet amb una dona? —pregunta—. Molt maco.

—Maco? Maco? Va ser molt millor que maco. Era la dona que has matat. I era espectacular.

Penso en els policies que estan escoltant la nostra última conversa. Ens en hem anat una mica per la tangent, però se me’n refot. Em noto una mena de fiblada —què és, aprensió? Remordiments?— al fons de l’estómac. Ja sé què és: terror. No vull matar aquests policies. No han fet res mal fet. En tot cas, m’han ajudat. Penso en la monja.

—M’alegro que m’hagis trobat —diu ell.

Me’l quedo mirant. Va per la corda fluixa… Agafo la bomba i tenso la mà al voltant.

—Afanya’t, Alvie —em diu la Beth a dins del cap—. Estira la maleïda anella.

—Et vaig deixar els diamants. I et vaig enviar flors, les vas rebre? —diu en Nino, mentre em posa les mans a la cintura.

—Què passa? Que m’has trobat a faltar? —Ho dubto.

Es gira. Agafa el got, però el torna a deixar.

—Que no vas rebre la meva nota? La targeta? Esclar que t’he trobat a faltar —diu.

Ostres. Quin tio. Està ben tarat. Per què els nois tenen aquesta facilitat per desconcertar-te? Una de freda i una de calenta. Primer distant i després amable. Amunt i avall tota l’estona.

—Vas dir que volies treballar amb mi —continua.

Oi tant, ho vaig dir.

—I ja sé que et vaig contestar que era una mala idea. Però després… m’ho vaig repensar.

—Ah, sí? —replico.

—Sí, vaig pensar: escolta, aquesta noia és excepcional. Té potencial. Potser sí que podria funcionar.

El cor se m’atura de cop. Els pulmons s’obliden de respirar.

Què coi s’empatolla?

—Com el senyor i la senyora Smith?

—Però és que estaves molt verda, encara; t’havia de posar a prova. I tal com t’acabo de dir, estic impressionat que m’hagis enxampat. No em pensava que en fossis capaç.

—Posar-me a prova, dius?

Com gosa? Quins collons.

La Beth es posa a riure.

Tenso la mandíbula. Noto que la sang em puja a les galtes. Al final em tornaré boja. Però llavors m’assalta una idea: des de l’escola no, esborra això, des de la guarderia, els nens et menyspreen quan realment els agrades. Déu meu, en Nino està enamorat. I potser… només potser… jo també? (Hi ha una línia molt fina entre estar enamorat i fer volar el cap d’una persona amb una granada de mà).

Molt bé. S’ha acabat. He sigut una idiota. A qui vull enganyar? No el puc matar. Ara no. Li donaré una oportunitat… Li salvaré la vida. Però si la caga una altra vegada, és home mort.

Agafo el mòbil i miro l’hora. Ja són les 20.59. Tinc un minut abans que els policies entrin en bandada. Què puc fer? Me’ls imagino aquí a fora, esperant, armats. Amb les pistoles a punt. Preparats per disparar. Entraran i el detindran. Potser no el tornaré a veure mai més. No tenim temps per a aquesta conversa. Parlar no ha format mai part del pla. Se suposava que l’havia de fer confessar. Que l’havia de fer volar pels aires.

—Què estàs fent? —pregunta la Beth—. Per què no el mates?

Calla, Beth. Sé molt bé el que faig. A veure, de quina banda estàs, tu?

—De la teva, Alvie. Ja sé que em vas matar, però segueixo sent la teva germana. I ha arribat el moment. És la teva oportunitat per revenjar-te. Has passat una setmana fatal, però finalment ho has aconseguit. Has sigut més espavilada que ell. Em nego a quedar-me asseguda i veure com ho engegues tot a rodar.

Ostres. I si té raó?

«Ho accepto, perquè dec tenir un fetge de colom i em manca el fel per amargar la injúria».[22]

Aiiix. Vés a la merda, Hamlet.

No. No els penso escoltar a cap dels dos. Penso salvar en Nino.

Em fico la mà a dins del top i premo l’interruptor del cable. Sento el clic quan s’apaga.

—Nino —dic, inclinant-me cap a ell—. Escolta, confies en mi?

Queda pensatiu.

—Molt bé. D’acord. És igual. Ja ho discutirem després, això. Però ara… hem de marxar. —Dono una ullada al bar—. Hi ha alguna altra sortida? A part de la porta?

—Sí, sí, el terrat de la teulada.

Fa un gest cap als finestrals de l’altra banda; donen al bar del terrat: palmeres i taules de ferro forjat. Unes vistes espectaculars del centre de Roma.

—Fantàstic. —M’acabo la beguda—. Doncs ara vine amb mi.

—Però què estàs fent?

—Confia en mi —dic. M’inclino i li faig un petó. Els seus llavis calents, la seva llengua calenta.

Tot aquest perill m’està excitant. Ostres, el desitjo moltíssim.

Li agafo la mà i el miro als ulls.

—Preparat? Doncs som-hi.

Capítol vint-i-vuit

En Nino i jo sortim esperitats per les portes vidrieres cap a la terrassa del bar.

—La policia —dic—. Ens hem d’afanyar.

Però és massa tard. Ja els tenim a sobre.

Sento trets darrere nostre. La pudor de la pólvora. La por.

BANG. BANG.

—Vinga! —crido.

Agafo la mà d’en Nino i l’estiro. Travessem el terrat volant. Saltem a una terrassa que hi ha més avall i després escalem per una tanca de ferro.

BANG.

—BETTA, QUÈ COLLONS HAS FET?

No el sento. Li llegeixo els llavis. Els trets són ensordidors. Només sento un xiulet metàl·lic, com una mena de soroll estàtic.

—HO HAVIA DE FER. VINGA, MOU-TE!

En Nino em tira a terra; em rasco el genoll amb les llambordes. Ens ajupim darrere d’un mur, en Nino pressiona el cos contra el meu. Es treu la pistola dels pantalons. Déu meu, és enorme. Una Glock 40 nova i lluent (molt més gran que la meva). L’observo mentre apunta, amb el dit al gallet. No apartem la vista de la porta de l’hotel.

L’Alessandro surt corrent.

Està bo, ho he d’admetre, però no tant com en Nino.

—Signorina? On és? Està bé?

Aiii, pobre… Està ben enamorat.

BANG. BANG. És l’arma d’en Nino.

Espio per sobre del mur. Algú està cridant a dins de l’hotel. L’Alessandro està ajagut a terra, immòbil en el terra enllosat. En Nino li ha disparat al coll. Li surt la sang a borbolls de la jugular. Ho està empastifant tot. Em quedo mirant el seu cos sense vida, la cara, les mans, els braços i les cames. Noto una fiblada de compassió. Pobre Alessandro. Però això ens hauria pogut passar a en Nino o a mi.

—Anem —dic.

Li agafo la mà. El palmell d’en Nino és rude i callós i té la pell calenta. Em puja una ràfega d’adrenalina per tot el cos. Em sento màgica. Sóc especial. Estic viva. Ell m’estreny la mà amb força. Saltem per la vora de la terrassa cap a un teulat inclinat. Les teules són de terracota molt llisa. Les meves sabates noves de Prada rellisquen moltíssim. Alço el cap i veig el Colosseu i la basílica de Sant Pere. Una bandera italiana oneja molt alt a la llunyania. Veig les ruïnes del Fòrum Romà. Els estornells volen formant núvols negres al cel, que és de color rosa i taronja. Tot es torna borrós, la ciutat es distorsiona mentre fugim corrent.

BANG. BANG.

Miro enrere. Veig que surten tres o quatre policies més.

Correm tant com podem per les teulades. Això és excitant.

El cony em palpita. Vaig calenta. I ben molla. Estic impacient per fer un clau de reconciliació.

Segueixo en Nino per la vora de les canonades. Hi ha una distància important fins a terra. Merda. Collons. No miro cap avall. Tot sembla molt petit des d’aquí. Persones com formigues, cotxes de joguina. Roma és una ciutat en miniatura.

Hi ha un espai de dos o tres metres des d’aquest edifici fins al següent. Haurem de saltar. De sobte se’m regira l’estómac.

—Vinga. Vine amb mi —diu en Nino, i tot d’una ja està volant, surant en l’aire, amb la jaqueta de pell que li voleia com unes ales de ratpenat. Sembla en Batman (però amb un bigoti en forma de ferradura). Cau amb un fort estrèpit sobre les teules vermelles, rellisca i s’agafa de seguida (vaja, suposo que no en sap tant com en Batman). Una de les teules es desprèn i cau avall, avall, avall, avall. CRASH.

En Nino s’incorpora i es gira.

—Va, salta —diu.

Estira la mà cap a mi.

Tanco els ulls i respiro fondo. Vinga, endavant. No tinc cap altra opció. No puc tornar a aquell hotel.

BANG. BANG.

S’estan acostant.

Ai, merda, i si caic?

Aquella teulada és molt lluny. No sé pas si podré arribar-hi. Alço el cap i veig en Nino. El meu Nino. Agafo embranzida i salto…

L’estómac se m’encongeix.

Estic caient.

Caient.

Agito tot el cos per arribar a la teulada, però no puc.

—MERDA. MERDA.

No hi ha res. Els braços se m’agiten en l’aire. En Nino m’agafa el canell. El cos se m’estavella contra la paret. Quedo suspesa entre dos teulats. Estic penjant i m’esgarrinxo la cara contra els maons.

—AUUU. MERDA. MERDA.

No miris avall. Déu meu. Déu meu.

Alço la vista i el miro als ulls.

—Ajuda’m. Ajuda’m, sisplau —dic.

Em deixarà caure o m’estirarà cap amunt? Té la mà ben aferrada al meu canell, li veig els artells ossuts i blancs.

—Nino, sisplau. Sisplau.

Els ulls d’en Nino —negres com l’obsidiana— miren fixament els meus, impassibles. Compartim una mena de moment intens, però què fa? Que està… dubtant? Quin puto problema té? Que s’ho està pensant?

—Nino. Nino. —Per què espera tant?—. No em deixis aquí penjada.

Tenia raó: aquest home és el dimoni.

Em sembla que m’he pixat a sobre.

—Vinga —diu en Nino. M’estira cap amunt i pujo fins al teulat, tentinejant.

Ostres, que just que m’ha anat.

—Per què has trigat tanta estona?

BANG. BANG. BANG.

Els policies estan escurçant la distància. Corren de pressa pels teulats.

Agafo la granada de la butxaca. Estiro l’anella i llanço la bomba.

—Ho sento —dic—. No tenia alternativa. —Després, crido a en Nino a plens pulmons—. MOU-TE! CORRE! CORRE! CORRE!

—Ma cos’hai fatto?

BUUUUUUUUUUUUUUUUUUMMMMMM.

El teulat tremola. Sembla que vibri tot el planeta Terra. Agafo en Nino de la mà i ens llancem cap avall. El miro mentre estem aquí ajaguts, li veig la por als ulls i la sang i la brutícia a la cara. Oooh, sembla en Rambo. Noto escalfor a l’esquena. Trobo gust de fum i de flames. Com si tornés a ser en aquell incendi forestal. Els ulls em piquen. Intento veure alguna cosa entre els núvols de fum. No detecto cap moviment. No veig els policies. Tusso, tusso i tusso. Llavors paro. Em sembla que són morts. Són tots morts i els hem matat nosaltres. Per un moment, això em preocupa. Hem fet un moviment equivocat? No estic acostumada a sentir-me culpable. Però de seguida m’espolso la idea del cap. Ho hem fet en Nino i jo. Jo i en Nino. Ho hem fet tots dos junts. Som com Juliette Lewis i Woody Harrelson. Estem pletòrics.

Es dispara una alarma.

Aviat arribaran els bombers (que sexi). Bombers italians, mare meva. I més policies. Hem de fotre el camp d’aquí. I ràpid. Però com?

Piazza Navona, Roma, Itàlia

—Oh, què és això?

—Una Ducati Monster.

—És teva?

—Ara sí. Puja.

Observo en Nino mentre engega el motor fent contacte amb un cable. És un tros de moto.

—Puc conduir?

—Ja he vist com condueixes…

—Sóc millor amb les motos.

Em llança una mirada.

El motor espeternega i s’engega.

En Nino s’enfila i jo em col·loco darrere seu.

M’ofereix un casc.

—El vols?

—No, és igual. —El llença. Veig com rebota a la vorera i va rodolant fins a una claveguera—. Ja he sobreviscut a un accident de patinet. —Aquell accident de quan era petita—. Encara tinc una cicatriu de la lesió al cap, i els llamps no et cauen mai dues vegades.

—De debò? Jo tinc plaques metàl·liques al crani de l’última vegada que vaig pujar en un trasto d’aquests.

—Ah, sí? Ostres. D’acord, tu guanyes.

—Estàs a punt? —pregunta—. Som-hi.

—Iuhuuu!

Agafo en Nino per la cintura i clavo les ungles al cuir de la jaqueta. Condueix molt i molt ràpid pels carrers de la ciutat, que ja es van enfosquint. El vent em fa voleiar els cabells, em noto polsim als ulls i tinc gust de dièsel. O és gasolina? No ens segueix ningú, de moment. Ni policies. Ni mafiosos. Que divertit. Passem a tot drap per un carrer ben recte que condueix als afores de la ciutat. El motor rugeix i gruny com un tigre. Sempre he volgut follar en una moto. M’agafo fort i m’arrapo a en Nino, les cuixes pressionant les seves cuixes, els pits aixafats contra la seva esquena. Noto el seient que tremola i vibra; és un bon preludi estimulant.

Miro el velocímetre: 217 km/h. No està malament.

Llavors un Ferrari ens avança. És elegant i brillant. El motor parrupeja com el Lambo de l’Ambrogio.

—Oooh, que maco —dic.

No crec que en Nino em senti, amb el soroll del vent i del motor.

—PODEM ROBAR AQUEST COTXE?

—Què? No.

—VULL UN FERRARI. ÉS MÉS RÀPID —dic.

L’observo mentre s’allunya a tot drap. Bé, doncs, ho deixarem per a una altra ocasió.

Sento una sirena que s’acosta. Què passa, ara?

—MERDA. LA POLI.

En Nino accelera i jo m’agafo més fort. M’acosto més cap a ell. L’adrenalina em flueix per les venes. Noto que les galtes se’m deformen, se’m distorsionen i s’agiten amb el vent. Em giro i veig els llums blaus parpellejant. Que ens han vist? Hem begut oli?

En Nino fa un gir i agafem una sortida.

Els nostres genolls són a un parell de centímetres de la carretera. M’imagino la nostra roba i la pell fregant l’asfalt. Ara m’agradaria haver-me posat aquell casc. Això no és gaire segur. I una lesió al cap ja és suficient, no en vull pas una altra. Noto gust de pols i el vent m’esbulla els cabells mentre correm a través d’un bosc. Crec que és el mateix de l’altre dia. Aquests pins em sonen. Les arrels dels arbres esberlen la carretera i rebotem quan passem per sobre els esvorancs.

Un rètol en un costat de la carretera indica «Ostia Antica». Se sent una lleu olor de cendra. I de seguida veig una escena desoladora de branques carbonitzades. Almenys el foc està extingit. Ha durat menys de vint-i-quatre hores. No devia ser gaire greu.

Ja no sento les sirenes.

—EM SEMBLA QUE ELS HEM PERDUT.

Passem pel costat d’una dona que està dreta al voral de la carretera.

Ai, fixa’t, és aquella noia.

—Ei, xao.

La saludo amb la mà, però ella no em diu res. Vaja, m’ensenya el dit del mig. Que mal educada.

Li vaig salvar la vida.

—Que la coneixes? —pregunta en Nino.

—SÍ, ÉS MOLT TREMPADA. LI VAIG INCENDIAR LA TENDA DE CAMPANYA.

Veig el mar a l’horitzó: una enorme buidor negra. Anem deixant enrere el bosc, que s’obre al paisatge de la costa, platges, restaurants, bars i hotels. En Nino aparca la moto al costat de la platja.

Algú està escoltant música.

«How Deep Is Your Love», de Calvin Harris.

—Oooh, m’encanta aquesta cançó.

Ve de la platja.

M’acosto a una barana metàl·lica i observo les ombres que es mouen a la sorra. Hi estan celebrant una mena de festa, veig gent bevent i fumant i morrejant-se i follant a la platja. Sospiro i contemplo des de lluny aquells joves, assaborint la sal del mar i l’haixix. Hi ha un home que fa la dansa del foc i forma uns cercles en espiral de color groc i blanc lluent. Les flames taronja parpellegen i ballen en l’aire. Els cercles concèntrics brillen ardents. Mmm, és querosè, això? M’encanten els hidrocarburs combustibles. L’observo mentre dibuixa formes al cel. És hipnotitzador. Encisador. Vull provar-ho. Algú ha encès una gran foguera. És com l’escena d’una pel·lícula de Fellini. Sembla molt divertit, tot plegat.

—Mira, Nino. Hi ha una festa a la platja. Va, anem-hi.

En Nino nega amb el cap.

—No. Hem de robar una barca.

Es dirigeix cap al passeig marítim. Per què és tan aixafaguitarres? El miro mentre s’allunya i després torno a contemplar la festa. Algú crida. Se sent l’explosió d’un tap d’ampolla. Què és? Prosecco? Xampany? Merda. Jo me n’hi vaig. Vull divertir-me una estona. Acabo de matar Déu sap quants policies. Necessito desfogar-me una mica. Després ja aniré al moll a buscar en Nino. A més, trigarà una estona a robar una barca. Jo primer vull ballar. Relaxar-me. I necessito una copa.

Passo les cames per sobre de la barana i salto a la sorra suau de la platja. No em puc creure que en Nino hagi perdut dos milions d’euros. De debò? Mira que és gamarús. Després de tot el temps que m’he passat anant darrere d’aquests calés, necessito ofegar les penes. Divertir-me. Oblidar-me de tot. M’acosto cap al lloc de la festa i m’afegeixo a la colla de gent que hi ha per allà.

—Xao —dic a ningú en concret.

—Ciao —crida un noi. Em somriu.

Em trec el cable que encara porto sota la brusa i el llenço al foc.

Sona la música: UNTZA-UNTZA-UNTZA. Tanco els ulls i la sento a dintre meu. Són els Swedish House Mafia. Començo a motivar-me, a moure’m i a ballar al ritme del baix. Obro els ulls i un home amb rastes m’ofereix un porro. Té els cabells rossos llargs fins a la cintura. Porta una camisa hawaiana amb un estampat de flors de color porpra. En Nino no s’ho posaria mai, això. Em poso el porro entre els llavis. Faig una pipada profunda. Mmm, marihuana. És dolça i pastosa. M’aguanto el fum i després el trec. Uaaau, em va directe al cap; és molt fort, això. Just el que necessitava. Una noia que hi ha al meu costat es mira el porro com si en volgués una pipada, però no l’hi passo.

Vaig a ballar una mica més a prop del foc, per notar l’escalfor a la pell. Cruix i espeternega i guspireja intensament. Les flames em llepen els peus. La música canvia amb un ritme funky. Alguna cosa dels vuitanta. Està bé, m’agrada. «Shut up and Dance», de Walk the Moon. Faig una altra pipada.

Canto i floto i ballo com si no em veiés ningú. Em sento completament desinhibida, faig moviments sensuals i cops de cap i remeno el cul com la Beyoncé.

Dono una ullada per veure si trobo alguna cosa per beure i veig unes quantes ampolles d’alcohol obertes en una taula plegable. N’agafo una i en bec un glop. Mmm, és Tia Maria?

Faig voltes i voltes, amb els braços ben enlaire, l’alcohol esquitxant-me la roba, els cabells, les galtes, la cara. Algú m’agafa pel braç i em cau l’ampolla; noto el líquid fresc que m’esquitxa la cama.

—Ei, calma’t una mica. —Alço la vista. És en Nino.

—Deixa’m en pau. M’estic divertint molt.

M’arrossega entremig de la gent que continua ballant, m’entrebanco amb la sorra.

—Betta, hem de marxar.

El porro s’ha apagat, o sigui que el llenço i segueixo en Nino cap al passeig marítim. Caminem fins a un moll on hi ha uns quants iots i barques.

—T’hauries pogut afegir a la festa amb mi —dic. No contesta—. A veure, com coi t’ho faràs per robar una barca?

—Doncs de la mateixa manera que robes una moto o un cotxe.

—Ja n’has trobat una? —pregunto.

Miro les barques que es balancegen a l’aigua; hi ha llanxes de diverses mides. Són blanques i lluents i tenen noms de noia: Lola, Maria, Esmeralda. Hi ha centenars de iots petits. En veig un de súper elegant; és enorme, el més gran de tots amb diferència. La mena de cosa que els oligarques russos compren per impressionar les prostitutes. És súper guai. El vull.

—Aquell. Aquell. Aquell iot d’allà —dic, assenyalant-lo.

En Nino passa de llarg i s’acosta a una barca més petita, més vella i més atrotinada. A veure, és una barca ben maca, però molt menys vistosa, està tota feta de fusta polida.

—Agafem aquesta barca —diu.

—Per què? Què li passa a l’altra?

—Aquesta segur que no té alarma.

La barca es diu Ofelia. Trobo que sona ominós. Per què les barques sempre tenen nom de dona? Per què no n’hi ha cap de tio? Segueixo en Nino cap a la coberta. Es balanceja quan hi pujo. M’agafo a un costat.

—Ei, tranquils —dic—. Fes-lo parar. Fes-lo parar.

—Parar el què?

—Aquest balanceig.

—No es balanceja.

—Ah. —Deu ser la marihuana. Tinc el cap ben xarbotat.

Em desplomo en un banc de la coberta. Encreuo les cames i m’abraço a mi mateixa. L’altra barca era molt més maca. M’encenc un cigarret i contemplo l’esquena sexi d’en Nino. Obre amb una puntada de peu un armari que hi ha a sota dels controls de la barca. S’ajup i remena uns quants cables. S’encén una guspira.

No sé si és gaire bona idea, això. En Nino i jo sols al mig del mar. No acabo d’estar convençuda que pugui confiar en ell completament. Seria ben fàcil desfer-se de mi. Aprimo els ulls i inclino el cap. Val més que estigui ben desperta. He de vigilar aquest fill de puta. Potser em vol matar…

Es dispara l’alarma a la barca.

—Merda.

—Em pensava que havies dit que no… oh.

En Nino ha tret la pistola.

Tanco els ulls i tenso tot el cos. Ostres, ostres. Ja està. S’ha acabat.

Engega un tret a l’alarma.

L’alarma s’atura. Perfecte. Molt bé. No estic morta.

En Nino engega el motor i jo apago el cigarret.

—Que puc conduir?

Capítol vint-i-nou

Fa hores i hores que naveguem en un mar negre i avorrit. Fa un fred que pela. I fa vent. És mitja nit. L’únic que veig són les estúpides estrelles i el diminut llumet de la barca. M’assec en el banc dur i fred de coberta i contemplo el no-res. Aquell porro m’ha fet venir gana. Moltíssima gana. Dono una ullada per veure si trobo alguna cosa per menjar. Hi ha una capsa de Pringles en un armari. Gust de barbacoa. Mira, és com si sabessin que vindria. En començo a menjar mentre en Nino remena la navegació per satèl·lit. Engega la ràdio. Sona «Niggas in Paris» de Jay-z i Kanye, i en Nino es posa a cantar.

L’espatlla completament. No té gens d’oïda musical, com la meva mare.

—Vols una Pringle?

—I tant —contesta.

—Escolta —dic—, Nino. —Crunx, crunx—. Em sembla que no hem acabat la nostra conversa.

—Quina conversa?

—La d’abans, al bar.

—Abans que fessis volar els policies pels aires?

—Exacte. Encara estic enfadada amb tu.

—De què parlàvem?

—De la teva fugida d’amagat. Et vas endur el cotxe, els diners, la meva roba. Hi feia molt de fred, a Romania. No tenia res per posar-me.

—A Romania? I què hi feies, a Romania?

—Res. Només m’hi vaig estar vuit hores. Vaig anar a veure un vampir. —El miro mentre mastego. Oooh, ho sap perfectament, el malparit.

En Nino em mira i arruga el front, amb la cara enfosquida per les ombres.

—Mira que ets idiota —diu, i es posa a riure, a riure molt. No l’havia vist mai rient tant.

—Jo no vaig matar ningú…

—Em vas dir que sí —replica.

—I què? Total, qui era, aquell tio? I per què tenia el teu mòbil?

—Li vaig pagar perquè s’endugués el telèfon a Romania. Era un dels contactes de la màfia romanesa.

—Va intentar estrangular-me —dic—. Em va robar el bolso.

En Nino branda el cap.

—No era pas aquest, el tracte. Jo només et volia despistar. Segurament va haver d’improvisar. Vas rebre el meu missatge?

—Missatge? Quin missatge? Sobre els meus nous cabells? —M’acabo les Pringles i llenço l’envàs a l’aigua.

—Quan et vaig dir que podríem treballar junts.

—Ah, sí. I què?

—Doncs que havia de comprovar si tenies prou capacitats.

I una merda.

—Quina tonteria.

És un mentider.

—És una feina perillosa. No la pot fer qualsevol.

—Escolta, no siguis tan condescendent —dic.

—He d’estar segur que puc confiar la meva puta vida al meu company.

—Sí, jo també. —Li llanço una mirada fulminant—. I què significa allò que has fet abans a la teulada? Em pensava que em deixaries caure al buit.

—De cap manera. T’he estirat cap amunt —contesta—. Bé que ets aquí, no?

Miro l’horitzó, cap a la línia on el negre toca el negre. No hi ha res. Només espai. Matèria fosca. Com abans del Big Bang.

—Així, som socis o què? —pregunta.

—Socis.

—D’acord.

—D’acord.

Fins que em traeixi? Fins que em torni a deixar tirada?

L’aigua esquitxa el buc. L’únic altre soroll és el vent.

—On anem?

En Nino no contesta.

Penso de nou en el meu pla de venjança. Buscar una arma. Trobar en Nino. Recuperar els diners. Matar-lo. No he arribat gaire lluny, de moment.

—Així, què has fet durant tota aquesta setmana? —pregunto.

—Mira, el de sempre.

—I què és?

—Putes i cocaïna —contesta.

Poso els ulls en blanc. Quin malparit.

—Em pensava que no havies follat amb ningú…

—I no ho he fet —contesta.

I un be negre.

—No em puc creure que hagis perdut els nostres diners. En Domenico se’ls ha endut? —pregunto.

—Sí —contesta—. Brutto figli di putana. En Domenico els ha trobat al meu apartament. Just després que jo fotés el camp quan he disparat a la Dinamita. Ha tirat la porta a terra. Ha agafat la maleta. I el cotxe. Quan jo he tornat a l’apartament a buscar els diners, ell ja havia volat. Et juro que si mai el trobo…

Sí, prou que ho sé.

—Nino…

—No, ara em dic Luca. M’he canviat el nom, tinc una nova identitat.

—Molt bé, d’acord. Com tu vulguis.

—Betta…

—No, ara em dic Alvie.

Just quan ho acabo de dir me’n penedeixo. Però, coi, bé que l’hi havia de dir. No puc aguantar ni un minut més sent la Beth.

M’agafa fort per la cintura i m’atreu cap a ell. Em preparo per a la seva reacció.

—Alvie?

—Sí, Alvina.

—Ja ho sabia, idiota. Et penses que no me n’havia adonat? Ets una persona ben diferent. Res a veure amb la dona de l’Ambrogio. La teva germana odiava les armes. I tu… tu estàs ben sonada.

—M’ho prendré com un compliment.

El miro als ulls. M’està enredant?

—M’és igual qui siguis —continua—. Alvie, Betta, Betta, Alvie. Se me’n refot. Però m’agrada el teu nou jo. La teva germana era una pesada de collons.

Per una vegada a la vida, em quedo sense paraules. Contemplo el mar.

Trobo que m’he tret un pes de sobre. Per fi em sento lliure.

Al cap d’uns instants em giro cap a ell.

—On anem? —pregunto.

—Ja ho veuràs quan hi arribem.

—De què va això? Que m’estàs segrestant?

—Segrestar-te? Què passa, que ets una nena? Però si ja tens trenta anys.

—No. En tinc vint-i-cinc. Quinze anys més jove que tu, per ser exactes.

Em llança una mirada.

—Ei, un moment. Quin dia és avui? —pregunto.

—No n’has de fotre res.

Inclino el cap. 0509: me’n recordo del codi del seu mòbil.

—Avui és dissabte dia 5, oi? És el teu aniversari!

—Sí, genial. Ja sóc un any més gran.

—Per molts anys! —dic.

En Nino escup a l’aigua. Ens quedem contemplant el paisatge. Encara és tot negre. No hi ha res. Ara s’entén per què es pensaven que la Terra era plana. Ens dirigim cap a la vora. Si més no, morirem junts.

—La vida comença als quaranta —dic.

S’encén un Marlboro Red i parla mirant-se les mans i la flama.

—Sí, si no em fots un tret.

Sospiro. El meu estómac gruny.

—Ostres, encara tinc gana. Necessito menjar.

—Però si t’acabes de cruspir tot un paquet de Pringles.

—No, te n’he donat una. I necessito alguna cosa més.

—Doncs pesca un peix —diu.

—No siguis burro. Necessito carbohidrats. Pop-Tarts, o alguna cosa així. Estic afamada.

—Ja estem a punt d’arribar —diu.

—Per què tens aquest mal humor? T’he salvat la vida —dic—. T’haurien pogut matar o tancar-te a la presó per sempre més. —I s’ho mereix, el molt imbècil.

—Però què t’empatolles? —pregunta—. Jo estava la mar de bé abans que apareguessis tu. Ara sóc l’home més buscat d’Europa. Cinc policies morts! Déu n’hi do.

—No estaries pas tan bé si no fos per mi.

M’hauria d’estar ben agraït que no l’hagi matat. He estat ben a punt… ho juro.

—Fer explotar una terrassa! Sei pazza. Pazza. Ben boja.

Silenci.

—Bé, tu has matat el príncep Disney.

—Qui?

—L’Alessandro.

—I qui collons és l’Alessandro?

—Ara ja és igual.

Em sap greu això del príncep Disney; era molt maco, la veritat. Era un bombonet. Moníssim. Almenys he pogut follar amb ell abans, si no, hauria sigut una bona llàstima.

En Nino fa una pipada furiosa al cigarret.

Ens quedem escoltant el mar.

—La policia t’ha seguit la pista —dic—. No ha sigut gaire difícil. Hi ha càmeres per tot Roma. Webcams. Circuits de televisió tancats.

—Doncs han trigat prou —replica—. M’he esperat tota la setmana.

—I què representa l’estupidesa que vas fer al metro?

—Et vaig donar una segona oportunitat. Tens sort que ets guapa.

Torno cap al banc i m’estiro sobre la superfície de fusta freda i dura.

—Tothom que conec em vol veure mort —diu.

—Sí, jo també —li etzibo.

Continuem navegant en la nit.

Trobo una manta a sota del banc i m’embolico com un capoll. No t’adormis, Alvina. Has de vigilar aquest depredador. M’amoïna que ell tingui una pistola i jo no tingui absolutament res. Encara no estic segura que pugui confiar en ell. O que ell pugui confiar en mi.

Em començo a endormiscar quan veig uns llums a la costa.

—Què és allò? Aquells llums? És un port? Una ciutat?

—És Nàpols —diu en Nino—. Napoli.

—Fantàstic. Per què no ens hi aturem?

—Només falten un parell d’hores més —diu en Nino—. Per què no dorms una mica?

Ha. I què més. El conec massa bé. Em matarà mentre dormi.

Repenjo el cap al bolso. Segurament és millor evitar les grans ciutats, especialment Nàpols. La policia ens deu buscar pertot arreu. I he sentit de tot sobre el Vesuvi. He vist aquella gent de Pompeia, literalment petrificada: retorçada en formes grotesques i convertida en pedra. De cap manera. Això no em passarà pas a mi. Ja vam tenir prou sort la setmana passada a l’Etna. No m’arriscaré una altra vegada.

Les parpelles se’m tanquen soles… i llavors veig una cosa brillant a l’aigua. És una esfera platejada i resplendent, com una bola de discoteca flotant.

—Què és allò? Una illa? —pregunto.

—Sí, sí. És Capri.

—Ai, que maco. Ens hi aturarem?

—No, ja sé on anirem.

—Molt bé, doncs jo no. Hi som a prop?

No contesta. No entenc com s’ho fa en Nino per saber on va, jo no veig res més enllà del meu nas. Això és més fosc que la novel·la negra nòrdica. Si em diguessin que som a dins d’una balena, m’ho creuria. Torna a remenar la navegació per satèl·lit i veig que els llums s’atenuen. M’abrigo més amb la manta, m’arrauleixo en la foscor i m’adormo.

DIA SET

L’amor de la meva vida

FA DEU ANYS

Diumenge, 30 d’octubre del 2005
Lower Slaughter, Gloucestershire

Un plat s’estavella a la paret sobre el meu cap, enviant esquerdills de ceràmica en totes direccions. Tanco els ulls ben fort. Just a temps. Un fragment rebota i se’m clava a la galta. Hi ha un munt de vidres a les rajoles de terra.

—T’odio —diu.

—Mare.

—És molt injust.

—Com em pots dir això?

—No vols que sigui feliç. —La veu de la mare es trenca amb una amenaça de llàgrimes.

—Para de tirar-me coses. Déu meu.

M’aixeco tapant-me la cara amb les mans, amb els crits a les orelles. Torno a obrir els ulls, només una escletxa, per veure el món borrós a través de les pestanyes. La mare està dreta donant-me l’esquena, inclinada sobre els fogons. Les seves costelles s’expandeixen i es contreuen. Respira amb dificultat.

—Té la meitat de la teva edat —dic, finalment, mentre em trec l’esquerdill de la galta i em queda una taca de sang calenta al dit—. Què vol, si no són els nostres diners?

—Els nostres diners?

Serro les dents.

—Els teus diners. Teus. Teus. —Aquest tio vol l’herència de l’àvia. Es veu d’una hora lluny.

La mare es gira de cara cap a mi. Redreça l’esquena. La seva mirada és freda.

—Potser m’estima tal com sóc. Potser em troba atractiva.

—El que troba atractiu és el mig milió del banc… —Mussito en veu baixa. I jo també, la veritat.

—No necessita els diners —diu—. És aquí amb un permís de treball.

Arrugo el front.

—Però no treballa.

—Tu tampoc.

—Jo estic estudiant.

Ens quedem mirant mútuament. Ensumo. Què és això? Fum. Una altra maleïda barbacoa? O hi ha alguna cosa al foc que s’està cremant? Em repenjo a l’illa de la cuina, amb els colzes sobre el marbre fred. Ja sé que jo volia un pare nou ben maco, però fa anys, d’això. Tenir dos pares és pitjor que tenir-ne només un. Ara ho veig clar.

La mare agafa una ampolla de vi negre i clava un llevataps al capdamunt. Després, se serveix una copa massa plena. Li desapareix coll avall.

—No em puc creure que hagis acceptat casar-te amb ell.

Deixa la copa al marbre, tanca els ulls i respira fondo. Ja sé que no ho vol sentir, però algú l’hi ha de dir.

—En Rupert és un maleït perdedor, mare. L’únic que fa és rondar tot el dia i tocar el didjeridú. Avui m’ha despertat a l’albada. «Tie Me Kangaroo Down, Sport». Qui collons es pensa que és? En Rolf Harris? Fa tres mesos que viu en aquesta casa i encara no sap ni el meu nom!

—Esclar que sap el teu nom. No siguis estúpida.

—Doncs per què em diu Sheila?

—És una paraula afectuosa, Alvina.

Ens quedem mirant amb mala cara.

La veig abans de sentir-la entrar. Estic segura que estava espiant. Escoltant. La Beth s’acosta a la mare i li passa un braç per les espatlles. Em llança una mirada de retret, com dient «Aviam, què has fet, ara?». La Beth torna a omplir la copa de vi i en beu un glop.

—Doncs a mi em cau molt bé —diu—. I me n’alegro per tu, mare. Trobo que és fantàstic que et tornis a casar.

—Gràcies, Beth, reina.

—Fa molt de temps que estàs sola. Et mereixes una altra…

—Molt bé —li etzibo—. Ja no puc més. O se’n va en Rupert, o me’n vaig jo.

La meva germana es gira i em mira bocabadada.

Veig que la mare vacil·la.

Ningú no diu res.

La tensió és espectacular. Miro l’ampolla que hi ha sobre el marbre. Ostres, em beuria tot aquest vi.

En Rupert obre la porta del jardí d’una revolada i entra a la cuina. Darrere seu arrossega una espessa columna de fum, però tant li fa o no se n’adona. Obre la nevera i agafa una llauna de cervesa.

—Va tot bé, Sheilas? —Es repenja a la paret, es frega els ulls i estira tot el cos. Diu alguna altra cosa amb un accent australià molt tancat que no capto. Alguna cosa sobre violar un coala. Alguna cosa sobre una cacatua ardent.

És evident que la nostra baralla l’ha despertat de dormir la mona havent dinat. Estic segura que s’ha oblidat del foc i ha tornat a cremar totes les gambes.

—Alvina, demana-li perdó al teu pare —diu la mare—. L’has despertat.

Llanço una mirada fulminant a la mare, em noto les galtes que em cremen. Examino l’individu mediocre que d’alguna manera s’ha ficat a casa nostra.

—I una merda. Que us bombin a tots. NO ÉS EL MEU PARE.

—Vigila el que dius, Alvina —diu la mare.

La meva germana posa els ulls en blanc.

—A més, on és el meu pare? Per què no reconeixes que és mort?

—Déu meu —diu en Rupert.

Ningú més no diu res. La mare sospira i branda el cap. La meva germana se serveix més vi.

Surto esperitada de la cuina i pujo a la meva habitació. Les llàgrimes em cremen als ulls. L’estúpida tornada d’aquella maleïda cançó no para de donar-me voltes al cap.

Agafo la meva estimada motxilla JanSport. Que li donin pel sac, a la Beth. I a la mare. Saps què et dic? Que s’espavilin elles dues. Si en Rupert és tan fantàstic, que l’aguantin. Poden jugar a pares i mares sense mi. Però ell no substituirà mai el meu pare. Tant si és viu com si és mort. Tinc clar que no se’n va anar a viure a Amèrica. No. Saps què penso? Penso que la mare el va matar. Fa quinze anys, més o menys, la mare es va emprenyar moltíssim. Va perdre els papers. El va colpejar al cap amb una cuixa de xai congelada, el va matar, i després es va menjar la prova incriminatòria. L’arma del crim va ser consumida, rostida amb salsa de menta i patates. Vés a saber.

Necessito esbrinar-ho.

Agafo unes quantes corbates per fer servir com a cinturó, la vella jaqueta de camuflatge, un parell de pantalons i unes quantes mitges de reixa ben sexis. Hi afegeixo el meu braçalet de boletes preferit, amb el collaret i la diadema de conjunt, una camisa texana, uns quants tops de malla de color daurat i un parell de pantalons de pana. M’assec al llit. Em sembla que ja està. Tinc tot el meu món ficat a dins d’aquesta motxilla. Aquella nit em vaig escapar de casa i vaig anar fins al centre de Londres fent autoestop. Vaig dormir sota la pluja a Leicester Square i no vaig mirar mai més enrere.

Capítol trenta

Diumenge, 6 de setembre del 2015
Mar Tirrè

La barca es balanceja i em desperto quan l’impuls em fa caure a la coberta. M’assec i em frego els ulls. On som? Què està passant? M’hauria d’haver quedat desperta tota la nit. No m’hauria d’haver adormit. Ara mateix podria estar fent malves amb els peixos. Encara he tingut prou sort. Recordo la nit que vaig dormir sola a Leicester Square. La por es va apoderar de mi i em va mantenir desperta tota la nit. El fred se’m va ficar als ossos i la humitat se’m va enganxar a la pell. Cada petit soroll era una amenaça, cada home era un assassí. Estava convençuda que aquella nit seria la meva última. L’albada va ser com un miracle.

Observo en Nino mentre dirigeix la barca cap a una platja de còdols. És molt petita, no deu fer més de cent metres d’amplada, i hi ha uns penya-segats escarpats a tot el voltant. És fosc, de manera que distingeixo les roques i poca cosa més.

—On som? —pregunto.

—A Castiglione, Ravello. És la costa d’Amalfi. Vine, aixeca’t —diu.

Badallo i estiro tot el cos. Tinc l’esquena engarrotada. Llenço la manta a la coberta, agafo el bolso i segueixo en Nino. Saltem de la barca a l’aigua glaçada. Ens cobreix fins a la cintura i està molt freda. Ostres, com a mínim això em farà despertar de cop. Està tan gelada que se’m talla la respiració. El terra és suau i tot cobert de roques i algues llefiscoses. Anem balancejant-nos fins a la platja.

—Agafa uns quants rocs —diu.

—Què? Per què?

—Hem de fer enfonsar la barca.

—Per què? És una barca ben maca. Ens podria fer un bon servei.

—No ens convé que ningú la vegi.

—Molt bé, doncs jo la vull —dic—. Deixa-la aquí. Deixa-la aquí a la platja. —Potser em va prou bé més endavant, si he de fugir corrent.

—Em pensava que no t’agradava —diu en Nino—. Preferies aquell altre iot.

—Una merda de barca és millor que res.

S’ajup per agafar unes quantes roques.

Descarrego el bolso a la platja i escolto el cruixit de les petxines i els còdols. Ell s’atura i es gira.

—Ai, Madonna. Escolta, aquesta barca l’hem robat, segur que la buscaran. Ens persegueixen per uns quants assassinats. Per matar una colla de policies. Tot Itàlia ens va al darrere. Hem d’esborrar les nostres pistes.

—Molt bé, d’acord. Quan et poses així…

Que melodramàtic.

Tentinejo per la platja i agafo un grapat de rocs.

—Així?

—Més!

Agafo uns quants rocs més i els llenço a la coberta.

—Ja està?

—No, en fan falta més.

Agafo uns quants rocs més i els tiro a dins la barca.

—Apa, em sembla que així n’hi ha prou.

—Més, més. Mannaggia… Això s’ha d’enfonsar!

—Però si s’han acabat les roques. Ja està. No n’hi ha més.

En Nino es gira i dóna una ullada a la platja.

—Allà n’hi ha més.

Ostres, aquest home m’està esclavitzant. Per què ho he de fer tot jo?

Vaig cap al lloc on m’assenyala. M’ajupo i agafo més roques.

—Ara ja està. Em fa mal l’esquena. He dormit fatal —dic, mentre deixo caure les pedres a la coberta.

—Va bene. E basta. E basta —contesta—. Vinga, ara hem d’empènyer la barca.

—Estàs segur que l’hem de…

—Uno, due…

—Trobo que és una llàstima deixar perdre aquesta barca tan maca.

—Uno, due, tre.

Ens endinsem vacil·lant a l’aigua gelada i empenyem la barca cap al mar. Les ones m’esquitxen els ulls. Noto el gust de sal i de iode, estic caminant per l’aigua. Fem balancejar la barca, l’aigua entra a dins i inunda la coberta, es balanceja i es tomba, i llavors es comença a enfonsar, avall, avall, avall, avall. Pugen unes quantes bombolles a la superfície, després res. Tot plegat ha durat un parell de minuts. Fa un moment hi havia una barca i ara només hi ha el mar. En pau descansi l’Ofelia. Millor ella que jo.

Tornem nedant cap a la platja. Les onades trenquen al nostre voltant, les algues se m’enganxen a les cames. Els peus se m’enfonsen a la sorra fina com si la terra intentés xuclar-me cap a l’infern.

—Afanya’t —diu en Nino.

M’estremeixo. Vaig xopa de dalt a baix. Tinc una pedra cantelluda a dins la sabata. Em trec les algues llefiscoses de les cames.

—Sí, sí, ja vinc —dic. Busco el bolso enmig de la foscor i després segueixo la silueta d’en Nino. Pugem les escales que condueixen a la platja.

—No parlis. No facis fressa.

—No faig res. No he pas parlat.

—I vigila amb les vipere —diu.

—Que vigili amb què?

—Les vipere. Sssss. A les escales —diu, i mou la mà com una serp.

—Vols dir escurçons? Però què dius?

—Que vigilis on poses els peus. Els escurçons són verinosos.

M’entrebanco perquè està tot fosc.

—I què cony hi fan a les escales?

—Hi prenen el sol durant el dia, però a vegades s’adormen. Si els molestes, et picaran. T’ompliran la cama de verí.

Agafo de seguida el mòbil nou i el faig servir per il·luminar les escales. Són velles i plenes de males herbes i flors silvestres. Anem pujant entre uns horts infinits de llimoners, tomaqueres i oliveres; se sent olor de cítrics i de terra. Les escales estan atrotinades i són molt dretes, i porten al no-res. La muntanya puja moltíssim. Estiro el coll però no veig el cim. Desapareix en la foscor. Una mica de sorra es desprèn sota els meus peus, rellisco i em cau el mòbil.

CRAC.

—Merda, em sembla que se m’ha trencat.

El recullo i passo el dit polze per la pantalla destrossada. Un esquerdill de vidre se’m clava a la pell. És impossible arreglar-lo.

—Nino —dic—. Em deixes el teu mòbil? El meu s’ha espatllat. —No vull fer servir l’altre telèfon que tinc; se’m podria trencar, també.

—El tens tu, el meu telèfon. Me’l vas punxar, te’n recordes?

—No te’l vaig punxar.

—Que sí.

—Jo no ho definiria pas així. Només vaig descarregar una app per seguir-te a través del GPS.

—Per això, me’l vas punxar —insisteix.

—Sí, home, com vulguis.

Continuem pujant a les fosques. En Nino no em donarà el seu mòbil. Vol que siguem invisibles. Creu que la foscor ens va bé. Aquestes escales no s’acaben mai. Jo no ho he pas dit, que volgués fer aquesta escalada. Qui es pensa que sóc? El seu xerpa? Un iac? Tot d’una se sent el lladruc d’un gos i em clava un espant de por. És un maleït gosset molt cridaner. Salta per sobre d’una tanca de filferro, amb els ulls brillants en la foscor. Pensant-hi bé, no m’agraden els gossos, especialment els gossos salsitxa. O aquest.

Llavors, de cua d’ull, veig una cosa llarga, prima i cargolada.

—NINO, MIRA! UN ESCURÇÓ —dic.

En Nino s’atura i es gira, després baixa les escales corrents cap a mi.

—Què vols dir? Això? És una mànega.

—Ah, semblava una serp.

Continuem pujant durant el que sembla una eternitat fins que l’aire es fa escàs. Tinc el mal d’altura per la falta d’oxigen. Em costa respirar i els pulmons em xiulen. M’encenc un cigarret. Sento que els glutis i els músculs de les cames criden: QUÈ COI ET PENSES QUE ESTÀS FENT? QUE HAS PERDUT L’ENTENIMENT?

Em noto una fiblada al turmell.

—Aiii. Alguna cosa m’ha picat. Hòstia, quin mal.

—Què? On? —pregunta en Nino.

—Aquí, aquí. Al peu. —Es gira i es torna a acostar corrents, s’ajup i m’examina el peu—. Ostres, mira, això és una ortiga, oi?

En Nino s’aixeca de cop.

—Tot això per un collons de planta?

—He de buscar una mica de fang —dic—. Segur que n’hi ha per aquí.

—T’he dit que callessis.

Torno a seguir en Nino. Trobo que no és gaire amable. M’ataquen per totes direccions. Una mica de compassió estaria bé.

Em poso a cantar «Poison» de Rita Ora, per entretenir-me una mica…

—Xxxxxxxt —fa en Nino.

—Déu meu, quan arribarem? Quantes escales falten?

—Hem d’arribar al cim d’aquest turó —diu—, i després girar.

De totes maneres, ja no puc cantar. Em falta la bufera. Decideixo cantar mentalment. Pugem unes quantes escales més. Després girem: ombres, dimonis, terra, arbres, roques i encara més escales.

—Vols dir que anem bé? —pregunto—. Estem perduts al mig del no-res.

—Sí, d’això es tracta.

Ai, tant de bo ens haguéssim quedat en aquella festa de la platja. Allà no ens hauria trobat ningú… De fet, què hi fotem aquí? A dalt d’un penya-segat súper escarpat, amb el mar i les roques molt per sota nostre. Que potser… em vol tirar daltabaix?

En Nino s’atura i es gira. Se m’acosta. És fosc; no li veig bé l’expressió. Merda. Què passa, ara? Que em matarà? Ho sabia. Aquest home és Satanàs.

Em poso a córrer cap a ell. El sorprendré jo primer. Val més curar-se en salut.

—AAAAAAAAGH!

Li clavaré un cop de genoll als ous. És el meu moviment assassí.

En Nino m’agafa per la cintura.

—Ei, què fas?

—Res. Au. Deixa’m.

Em retorça el braç i me l’immobilitza a l’esquena.

—Per què ho has fet, això? —pregunta.

—No ho sé. Em pensava… Em pensava…

Miro cap al caire del penya-segat.

—No et tiraré daltabaix, no pateixis. Si et volgués matar, a hores d’ara ja series morta.

Sospira i em deixa anar.

M’assec. Encenc un altre cigarret.

—Estic cansada. Ja no puc més. —Em nego a seguir el seu joc de merda—. Vull saber què està passant. Vull saber on som.

—Ja t’ho he dit. A Ravello —diu. Em clava una coça—. Vinga, aixeca’t.

—No puc. Em rendeixo.

Els pulmons em cremen. Tinc el cor desbocat. La roba amarada d’aigua de mar i de suor. M’estiro de panxa enlaire i contemplo les estrelles. Ai, fixa’t, aquella és Orió?

—Deixa’m morir en pau.

—Si algú et veu, l’hem cagat. Sortirem a tots els telenotícies: els criminals més buscats d’Itàlia. Se suposa que no pots matar la policia.

—Doncs, mira, tinc les cames fetes pols —dic—. Aquesta muntanya és molt escarpada.

—Minchia. Mou-te, collons.

Treu la pistola i me la posa al coll.

—Aviam, no hi ha cap necessitat de posar-se així.

—Ja t’ho he dit: mou-te —diu. M’estira el braç i em fa aixecar.

Caic a sobre d’ell.

—O sigui, que m’estàs segrestant.

—No.

—M’estàs protegint, doncs. Aiii, que mono. Que romàntic.

Aquest tio. De debò. M’està fent tornar boja. Però en Nino és súper sexi quan està emprenyat. I m’encanta la seva enorme pistola.

—Si t’enxampen, em trobaran a mi. Per tant, he d’evitar que això passi.

M’enfonsa la pistola a la nuca. Noto el metall fred a la pell.

—Vinga, mou-te, abans que es faci clar.

Li noto la mà a la cintura. M’agrada quan en Nino s’enfada.

—Però on anem? —Espero que sigui un lloc que valgui la pena…

—Veus aquella balconada al cim del turó? La que té totes aquelles estàtues blanques? Doncs anem allà —diu.

Villa Cimbrone, Ravello, Itàlia

Tinc tots els músculs de les cames estrebats i crec que m’he herniat, però m’aturo i espio entre les reixes de ferro.

—Uau. Què és això?

—És un hotel —contesta en Nino.

—Ostres, és impressionant —dic, mentre traspassem la porta de reixa.

—Ja ho sé. Intenta no destrossar-lo.

Uns llums antics il·luminen el jardí amb una resplendor daurada. Les palmeres s’enfilen cap al cel i projecten ombres a la gespa. L’heura cobreix totes les parets. Hi ha una torre antiga amb maons desgastats i unes escales que condueixen a una porta de fusta. Segueixo el caminet a través dels preciosos jardins, les puntes dels dits em freguen els pètals suaus i les fulles de les plantes tropicals. És un lloc de conte de fades. Irreal. Hi ha una font amb querubins voladors. Lliris i roses i gessamí. L’aire fa una olor dolça, de botiga de llaminadures. Un ocell piula dalt d’un arbre.

—Oh, Nino, m’encanta. Però… per què hem vingut aquí?

—Hi treballa en Pietro. És un vell amic. Segur que ens trobarà una habitació sense que se n’assabenti ningú.

—Ja hi havies estat abans? —pregunto.

—És un bon lloc per amagar-se.

Arribem als allotjaments del personal. En Nino força el pany. Anem cap a una habitació que hi ha al final d’un passadís, hi entrem i encenem el llum.

—Ei! Stronzo. Sono io.

Hi ha algú dormint al llit.

—Che cazzo? Nino? Vaffanculo. Mamma mia. Che vuoi? —En Pietro es desperta i queda enlluernat. Va mig despullat.

—Una camera —contesta en Nino.

En Pietro s’asseu al llit. Em mira. Després mira en Nino. Es fan una abraçada.

—Per due persone? —pregunta, mentre es frega els ulls.

—Sì, sì. E’ per la mia luna di mele —diu en Nino.

—Perché non puoi prenotare una stanza come tutti gli altri?

En Pietro s’aixeca i s’acosta cap a mi, m’allarga una mà i fem una encaixada.

—Ciao. Piacere. Auguri —diu. Em fa dos petons a les galtes.

—Oh, xao, xao, xao —contesto.

En Pietro es posa una samarreta i uns pantalons, i llavors ens acompanya cap a la nostra habitació; diu que és la més maca i la més gran. Obre la porta i entrem a dins. Se’m talla la respiració. Déu meu Senyor. És millor del que m’havia imaginat. És una habitació grandiosa, palatina, impressionant. Hi ha un sumptuós sostre còncau pintat de color blau. Una enorme llar de foc de marbre. El terra és de precioses rajoles de ceràmica polida. A la paret de la sala d’estar hi ha una foto de Greta Garbo en blanc i negre.

—Això és com un somni —dic.

En Pietro fa una inclinació i surt de l’habitació.

—Què vol dir auguri? —li pregunto a en Nino quan en Pietro ja és fora.

—Auguri vol dir felicitats.

—Ah, perfecte. —Examino els quadres de les parets—. I per què m’ha felicitat?

Perquè encara estic viva?

—Li he dit que ens acabem de casar —diu en Nino—. I que estem fent el viatge de lluna de mel.

—Oooh, que mono. —M’assec al llit—. En Pietro també és de la Cosa Nostra?

—No, ell només treballa a l’hotel. És l’única persona que conec que no em vol matar.

—Jo tampoc et vull matar —dic.

Almenys, ara ja no. Em sento una mica més segura aquí. Potser abans estava paranoica? Estava preocupada per res. A en Nino li agrado, n’estic segura. I m’ha trobat a faltar de debò aquesta setmana. Realment era només una prova de la màfia? Com una mena de penitència o d’iniciació? Com els dotze treballs d’Hèracles, per veure si era prou forta. Faig un sospir llarg i profund i m’estiro com una estrella de mar a sobre el llit.

En Nino posa les notícies a la televisió.

M’assec i parpellejo.

A la pantalla hi apareixen imatges d’en Domenico emmanillat, tot envoltat de policies italians. Camina a través d’una multitud de periodistes i fotògrafs i flaixos de les càmeres. Es veu una comissaria de policia. Una periodista. En Nino apuja el volum.

—Què diuen? —pregunto.

En Nino es gira cap a mi i nega amb el cap.

—Collons d’idiota. La policia l’ha enxampat amb el cotxe de l’Ambrogio. Han trobat la maleta amb els diners. Els nostres dos milions d’euros. El seu ADN coincideix amb l’ADN que van trobar a l’escena de la tomba d’en Salvo i també la de la teva germana.

—Així… es pensen que ho va fer ell? Fantàstic.

—No en tenen ni idea. De moment han detingut en Domenico. Triple homicidi.

La Beth, en Salvatore, l’Ambrogio…

—Això és genial. És increïble.

En Nino i jo xoquem les mans.

Ostres, ara li faria una bona morrejada.

Em quedo immòbil, mirant-lo als ulls.

—Tens una mica de coca? —pregunto—. Ho hauríem de celebrar.

—Sí —contesta—. Tens raó.

Fica la mà a la butxaca de la jaqueta i en treu una bosseta transparent. Està plena de pols blanca.

Alço la vista i arrugo el front.

—A veure, has tingut aquesta cocaïna tota l’estona mentre jo estava a punt de morir-me allà a la muntanya? M’has fet pujar aquell collons d’escales i no me n’has donat gens?

El mataré, aquest tio el mataré. Tant de bo la policia no m’hagués robat la pistola.

—No me n’has demanat pas —contesta.

En Nino aboca la pols a la tauleta de nit, fa dues ratlles llargues amb la targeta de crèdit i després cargola un bitllet de cent euros.

Ostres, ho he trobat a faltar, això.

Llavors me’n recordo del meu nas minúscul. Encara no ho he provat, des que me’l van fer nou. De fet, encara se m’està recuperant de l’operació. No fa ni una setmana. Aquell mafiós romanès em va clavar un cop de puny a la cara. La veritat és que m’hi han passat mil coses. No sé si funcionarà. I si la coca es queda encallada? I si tinc el nas trencat?

—Nino —dic—, em pots bufar una mica de coca pel cul, com en aquella escena d’El llop de Wall Street?

—Què? —pregunta—. Ni ho somiïs. Te la fots pel nas com tothom.

—Aix, ets tan avorrit… —dic, deixant anar un sospir.

—Jo? Avorrit?

—Ahà. Ai, Alvie, no tiris la bomba als policies. Ai, Alvie, no robis el Ferrari. No vagis a la festa de la platja. No facis fressa. No et fiquis la coca pel cul. Bla, bla, bla.

Esnifem les ratlles. Mmm, increïble. El cervell se m’encén com una bombeta al capdamunt d’un arbre de Nadal.

—Creus que sóc avorrit? —pregunta en Nino.

—Sí.

—Vine amb mi.

—Què passa, ara? —pregunto, mentre m’aixeco. M’ha quedat la cara entumida, com quan surto del dentista. Almenys veig que el nas encara em funciona.

M’agafa de la mà i sortim a fora al jardí. Em porta fins a la part del darrere de l’hotel, cap a una piscina de color turquesa.

—Ostres, uau. És espectacular —dic—. És més maca que la de la Beth.

Té una bonica forma de ronyó i està tota il·luminada amb focus. Al voltant, hi ha els jardins, palmeres i moltes flors. La piscina dóna a un penya-segat que s’obre al mar Mediterrani. És súper elegant i glamurosa: com la portada d’un àlbum de Hedkandi.

En Nino es despulla i es tira a la piscina. Té l’esquena morena. El cul blanc. Una cigala com una anaconda. Se submergeix a l’aigua i torna a sortir.

—És avorrit això?

—És increïble.

M’agrada molt més així despullat.

Som l’Steve McQueen i l’Ali MacGraw en aquell llac de La fugida.

—Va, vine —diu.

Em despullo i vaig cap a les escales. Són metàl·liques i brillen amb la llum, resplendeixen com joies de platí. Poso un peu a dintre. L’aigua és freda i refrescant. Baixo les escales i em fico a l’aigua. Faig unes quantes braçades. És meravellós. Noto l’aigua suau per tot el cos, m’acaricia la pell com uns llençols de setí. La droga batega en onades dins del meu corrent sanguini. Un gran somriure em fa encorbar els llavis.

En Nino és a l’altre extrem de la piscina, mirant-me. Noto la seva mirada intensa. M’hi acosto nedant. Ara sí que el desitjo. Com mai no he desitjat ningú més. Em sento papallones a la panxa com si tornés a tenir tretze anys. Mira, ara m’alegro de no haver-lo matat. Hauria sigut una llàstima.

En Nino se submergeix a l’aigua. La seva figura negra es mou per dins la piscina, amenaçadora i perillosa, com un tauró o un peix carnívor. Pugen unes bombolles cap a la superfície i apareix davant meu. El miro als ulls. Els té foscos i brillants. M’abraça ben fort i finalment ens fem un petó. Noto el gust de la seva llengua, dels seus llavis salats. Li pressiono el cap per tenir-lo més a prop. Ell m’enreda els dits entre els cabells. La seva boca em devora, afamada. Li mossego el llavi inferior. Una mà calenta em baixa pel maluc i arriba fins al clítoris. L’escalfor del seu cos m’escalfa la pell. Gemego. Feia una setmana que no estàvem així.

Llavors en Nino s’aparta.

Em fa girar i m’agafa per darrere. Em mossega la nuca. Un calfred em recorre l’esquena. Tinc el cony calent i humit. Inclino el cap enrere i el repenjo a la seva espatlla. M’abraça i m’agafa els pits, els mugrons erectes, durs. Gemego quan les seves mans em baixen per la panxa i noto els seus dits aspres a dintre meu.

—És avorrit això? —mussita.

Capítol trenta-un

En Nino m’envesteix per darrere.

—Un condó —dic—. En tinc uns amb gust de gerds…

—No et pots quedar prenyada si folles a l’aigua.

—Què? No crec que sigui veritat, això…

—T’ho juro per Déu —diu.

Em folla a la vora de la piscina. No passa res. Em prenc anticonceptius. M’enfonso a la seva cigala, els nostres cossos estan completament enganxats. Les rajoles de la vora se’m claven al pit. La seva tita és pura perfecció. M’encanta. I m’encanta la seva olor: Marlboro i clor i suor. Hòstia.

—Encara estàs avorrida? —em xiuxiueja a l’orella.

—Oh, Déu meu.

Noto la cigala clavada molt endins, fins al fons de les entranyes. El seu alè a la nuca. Els seus braços forts aferrats a la cintura com si no em volgués deixar anar mai.

—Oh, nena —diu.

—Digues el meu nom.

—Quin prefereixes?

—Alvie —contesto.

—Alvie.

—Nino.

—Alvie.

—Nino. Nino.

M’agafo a les rajoles amb les ungles, com un gat, retorço el cos, excitada, eufòrica. El cap em flota, molt lluny d’aquí. Ostres, m’encanta la cocaïna. En Nino m’aparta de la vora i m’enfonsa el cap a l’aigua. Em fa cargolar fins que el cap em toca els genolls i no puc respirar i… què passa?

Què collons està fent? Per què em fa estar sota l’aigua? Em vol ofegar, oi? Em moriré, com la meva germana, al fons d’una piscina.

Però en Nino no para d’envestir-me.

Déu meu, em moriré.

Em…

Em…

Em…

Em…

Em ve un orgasme espectacular.

Intento sortir a la superfície, però estic immobilitzada. En Nino m’aguanta ben fort. Forcejo i em regiro, no em queda aire als pulmons i em falta oxigen. Però en Nino no para d’envestir-me i de follar-me. Estic marejada i atordida. Tinc la visió borrosa. Obro els ulls però ho veig tot blau. Noto la cigala ben clavada al meu punt G. Em desmaiaré. No puc més. Els ulls se’m tanquen sols.

No em queda aire.

M’escorro.

Veig un flaix de llum enlluernadora i quedo encegada. El cervell m’explota. Se m’encén.

Ens escorrem junts una vegada i una altra, i una altra, i una altra. Tot el cos em tremola. Estic acabada. Esgotada. El temps i l’espai es dissolen, es fonen. Ens veig tots dos surant, elevant-nos com fantasmes, o àngels. Ballem i volem i pugem molt amunt. Veig una llum. I un túnel.

Després res.

En Nino surt de dintre meu —estic agafada a la vora de la piscina— panteixant, panteixant, panteixant sense alè. La galta em colpeja contra les rajoles. Em quedo amb la cara estirada sobre la ceràmica.

—NINO, QUÈ COLLONS FOTS?

—T’ha agradat? —pregunta.

—M’hauria pogut morir.

—Era un risc que estava disposat a córrer.

Em quedo pensant una fracció de segon.

—Malparit —dic—. Ha sigut genial.

Falta d’oxigen al cervell… Però ja tinc prou lesions cerebrals. No me’n calen pas més.

Tot el jardí em dóna voltes, blau, verd, vermell. Sento música clàssica. L’aire s’omple de boniques àries, un crescendo de violoncels i violins.

—D’on ve aquesta música?

Per un instant em penso que són imaginacions meves.

—El Festival de Ravello —diu.

Dono una ullada al voltant. Encara som a dins de la piscina, amb els nostres cossos entrellaçats. Encara estem vius. Tot és perfecte. Miro els seus braços, que m’agafen per les espatlles, ben bronzejats, amb els músculs ben definits. Ningú no em fa escórrer d’aquesta manera. En Nino és l’home dels meus somnis.

Ens repengem a la vora de la piscina, de costat, i contemplem les vistes. La primera llum del dia despunta sobre les muntanyes negres; el cel és d’un vermell viu i vibrant. Mirem tots dos la sortida del sol i escoltem la música. És un moment màgic, eteri, com si estiguessin tocant per a nosaltres. Contemplo el jardí: sembla l’Edèn, tot banyat de llum daurada. Això és el paradís.

—D’acord —dic—. A vegades no ets avorrit.

—Bene.

—Quan fas un esforç.

—Mortacci tua.

Ha, ha. Ara està empipat.

L’esquitxo i surto de l’aigua. En Nino em segueix i m’atrapa pel jardí. Jo no puc parar de riure, eufòrica.

Corro per un caminet envoltada de flors que fan una olor dolça: flors de color porpra, buguenvíl·lies. Torratxes antigues de terracota. La figura de marbre blanc d’un nu. Salto per un jardí de roses, m’entrebanco i caic sobre l’herba flonja. En Nino cau a sobre meu.

—Ei, què és això? El que tens al cul?

—Què vols dir?

—Aquest tatuatge. «Mor Nemo»?

—Ai, sí —dic. Me n’havia oblidat—. He d’anar a un saló d’aquests on arreglen tatuatges perquè me l’esborrin. Has vist mai un xiringuito d’aquests?

—No. Però què vol dir això?

—Vol dir… Mira, no me’n recordo. Anava molt borratxa quan me’l vaig fer. Però en aquell moment era important. L’has vist mai, el peix de la pel·lícula de dibuixos?

Estem estirats de panxa enlaire i contemplem el cel de l’albada.

—Oh, mira. Una estrella fugaç.

En Nino es gira i em diu:

—Has de demanar un desig.

Em sembla que ja sé el que vull…

—Per què ho has dit, allò? —pregunto—. Allò de la nostra lluna de mel.

—No ho sé —respon en Nino, estirant tot el cos—. Per dir alguna cosa. No podia explicar-li la veritat. No ens hauria deixat quedar.

—Em pensava que ja havies vingut aquí, abans.

—Però no havia matat un maleït policia.

—Esclar. Bona deducció —dic.

—I què, vols sentir el meu pla? —pregunta. Ara fa la veu emocionada—. El pla que ens farà milionaris? —M’agafa i em fa repenjar sobre el seu pit. Somriu i els ulls foscos li guspiregen.

—I tant. De quin pla es tracta? —Repenjo la galta als seus pectorals. Li sento el cor com batega.

—Treballarem junts —diu—. Ja ho tinc tot pensat. Te’n recordes del tio anglès de qui et vaig parlar? El que va matar el meu pare?

—No.

—És un marxant d’art multimilionari. I viu a Londres. Es diu Ed Forbes. Un imbècil acabat.

—I què li vols fer? —pregunto. Li acaricio els pèls del pit amb els dits. Encara té la pell molla.

—Ell em va robar, va robar al meu pare —diu—. Ja és hora de venjar-me’n. Tu i jo junts, nena. El destrossarem.

Això del multimilionari sona prometedor.

—M’agrada el pla.

—Sí, m’encanten els imbècils.

En Nino s’aixeca i m’agafa la mà.

—Vine, et vull ensenyar una cosa.

—On anem? Suposo que a Londres encara no, oi?

—Calla. Ja veuràs com t’agradarà —diu.

Travessem els jardins agafats de la mà, despullats com Adam i Eva. Un caminet llarg i estret flanquejat de flors condueix a través d’una glorieta fins a una terrassa a la vora del penya-segat.

—Guarda che bella vista —diu en Nino—. La terrassa de l’infinit.

—Ostres, això sí que és preciós.

Contemplo el mar. La terra que entra cap a l’oceà. Les muntanyes estan plenes d’arbres cítrics i ho esquitxen tot de groc i taronja. Els pobles estan penjats als penya-segats escarpats, entre els arbres verds i el blau del mar i del cel. L’aire es torna a omplir de música. Em vénen ganes de ballar.

—Això és increïble —sospiro—. Trobo que és el lloc ideal per prometre’s.

—No ho puc fer. No tinc cap anell.

Em fa un somriure entremaliat. I de sobte tot cobra sentit. Tot això estava predestinat. En Nino és l’home dels meus somnis. Ningú més em podria dominar tal com ho fa ell. És perfecte. És l’amor de la meva vida.

—Jo sí. Tinc dos anells —dic—. Espera’t aquí, no et moguis…

Travesso corrents el jardí, entro a l’hotel i pujo les escales cap a l’habitació. Els peus em rellisquen amb l’herba molla de la rosada, el cor em va molto allegro. La música continua sonant, és una peça triomfant. Els platerets repiquen. Un crescendo. Dono una ullada buscant el bolso i el veig tirat a sobre el llit. L’agafo i torno corrent cap a en Nino.

Ostres, espero que encara sigui allà. I si ha tornat a desaparèixer?

Està dret d’esquena a mi, contemplant les vistes des de la terrassa. Absorbeixo l’escena, el seu cul, les vistes. Ha valgut la pena tant d’esforç.

—Mira —dic—, dos anells. Ja t’ho he dit.

Furgo a dins del bolso… merda, no trobo mai res.

—Ai, fixa’t, el teu barret. El vols?

Es posa el barret fedora.

Al final els trobo: l’anella metàl·lica de la granada de mà (la vaig guardar com a souvenir) i l’anell per al penis (mira, el podrem fer servir després).

—Què coi és això? —pregunta. Es queda mirant l’anell per al penis que tinc a la mà. Que potser no està avesat a les joguines sexuals?

Poso un genoll a terra.

—Nino —dic—, et vols casar amb mi?

—Si dic que sí, callaràs?

—Sí —dic.

—Sí —respon.

M’aixeco i li poso l’anell per al penis al dit; és rosa i elàstic com la gelatina.

—Iuhu! —xisclo—. Ara tu.

Li dono l’anella de la granada.

En Nino posa un genoll a terra.

—Alvie, et vols casar amb mi? —Em posa l’anell al dit.

—Sí —contesto.

—Felicitats —em diu la Beth a dins del cap.

Després ens fem un petó.

Nino i Alvie

Junts per sempre.

Ja és tot meu :-).

Faig un salt d’alegria i en Nino torna cap a la piscina. Recollim la roba arrugada i tornem a l’habitació. Sóc tan feliç que estic a punt d’explotar. Esnifo una ratlla rere l’altra fins que el meu cervell és com una bola de neu.

En Nino s’adorm, exhaust, al llit extragran. Però jo no vull dormir, estic massa emocionada. He de planificar el casament.

—Nino, en vols una mica? —pregunto.

Oh, ja està roncant.

Vaja, doncs aquestes dues ratlles ja me les faig jo… No es pot pas malmetre, això. Snif, snif, snif. El doble de diversió significa el doble de problemes… Però jo sóc massa jove per tenir un atac de cor.

Engego el televisor per tenir una mica de companyia. Vull mirar les notícies. Potser diuen alguna cosa més d’en Domenico. I llavors potser m’enfonso. Esnifo l’altra ratlla. Uep! Uep! Iuhuuu! Ara no puc parar de riure. És l’únic que puc fer per aguantar-me les ganes de saltar a sobre el llit com una nena petita. Veig que a la tele mostren les imatges d’un claustre. És una església o un convent. Una multitud seriosa i solemne. Entrevisten una monja italiana. No sé de què parla; segurament d’alguna cosa avorrida. Ara superposen la foto d’una monja bastant gran. Però no de qualsevol monja. LA MEVA MONJA. «Sorella Francesca di Marzo, 71, també coneguda com a Teresa di Gesù». Merda, merda, merda, merda. Un presentador parla en italià molt ràpid. Té l’expressió seriosa i greu. La càmera es desplaça per enfocar un carrer. Vires vermelles. Això són taques de sang. Esclar, és el lloc on la vaig atropellar. Què passa? Què significa això? Que han trobat el cos? Una altra escena. Les restes carbonitzades del Cinquecento. Branques socarrimades. Arbres caiguts. Imatges de la carnisseria silvestre. Herba cremada i fulles socarrades. La càmera s’acosta al cotxe. No. No. No l’obriu. No mireu a dins, sisplau. Ens estalvien la imatge del cos carbonitzat de la monja, però jo el veig mentalment. Destrossat, demacrat, amb la pell cremada. Els cabells grisos convertits en carbó. La roba espellifada… Tanco els ulls i brando el cap.

—No, no, no.

Una altra foto. És aquell home! «Lorenzo Mancini, 51». El reconec de seguida. Li vaig robar el cotxe. Aquest era el seu vell i atrotinat Cinquecento. Recordo la seva cara vermella enclastada a la finestra. Recordo el seu mitxelín de greix. Se’l veu perplex, totalment desconcertat. És a fora del jutjat. Hi ha cotxes de la policia i una multitud abrandada. L’home intenta tapar-se amb l’abric, per evitar els periodistes.

—Signor Mancini —criden els reporters—. Signor, è stato lei?

L’home passa emmanillat entremig de la multitud. Hi ha un grup de monges molt enfadades. Pancartes. Un capellà amb posat seriós. I no qualsevol capellà, és el meu capellà. El que vaig rescatar del bosc i em va portar fins a la ciutat. El cervell em bull i em brunzeix i intenta encaixar les peces, però vaig tan col·locada que no puc pensar. Intento entendre la situació. Algú entrevista el capellà. No sé què diu, però sembla alguna mena d’elogi. Suposo que parla de la monja, de la Sorella Francesca di Marzo. Probablement diu que és una llàstima que s’hagi mort. Que la gent no hauria de matar les monges… A veure, la policia deu haver detingut aquest home com a sospitós d’haver matat la monja. És això el que està passant? No m’ho puc creure. Déu existeix. Segueixo mirant la pantalla un parell de minuts més. Després passen a una altra notícia.

Corro cap al llit amb en Nino. Tinc ganes de despertar-lo. L’hi vull explicar. No em puc creure que tingui tanta sort. Però, de fet, en Nino no ho entendria. No sap res d’aquella monja. No sap que la vaig matar. Bé, suposo que no és tan urgent. El deixaré dormir una mica més. Puc esperar fins més tard. Ho veus? Sóc una persona amable i considerada. Sóc una noia educada. Seré una esposa meravellosa. En Nino és un home afortunat. No té ni idea de la sort que té.

L’observo mentre dorm. Em podria passar hores mirant-lo com respira. L’habitació està fosca; les cortines estan tirades i les ombres formen una penombra que li accentua els trets. Els meus ulls s’aturen a la seva preciosa cara. És el retrat d’un déu romà. Un supermodel italià. Podria ser un àngel de Caravaggio. Podria fer de Ciro a Gomorra.

M’encenc un dels seus cigarrets i em quedo dreta al costat de la finestra, amb un somriure radiant. Ostres, sóc increïblement bona amb això. Estic sortint impune de tots els assassinats. No puc ni comptar-los, però sé que són un munt de cadàvers. Serem els millors assassins que hagi vist mai el món. Passarem a la història com els més bojos i malvats. En Nino és el meu rei i jo seré la seva reina.

Somric al mar centellejant. El sol s’eleva sobre l’aigua. Avui farà un dia preciós. No hi ha ni un núvol al cel. M’encanten els dies com aquest. El rosa de l’albada s’evapora en un blau tan pàl·lid com els ulls de la Dinamita. Ja he perdonat en Nino per haver-la matat. Va fer el que havia de fer. També m’he perdonat a mi mateixa per haver matat aquells policies. Incloent-hi l’Alessandro. Gairebé m’he oblidat d’aquell lladre, i la meva germana bessona s’ho mereixia, la veritat. Allò de la monja va ser… lamentable. Però no es pot ser un pusil·lànime en aquesta feina meva. Quan et deixes endur pels sentiments, l’has cagat. Si dubtes, et mors. Apago el cigarret i el llenço a baix al jardí. Em giro cap a l’habitació. En Nino continua dormint.

M’assec a la vora del llit i li acaricio els cabells negres. Els ronquets que fa són suaus i lents, dolços com els del petit Ernie. No són roncs monstruosos com els d’en Domenico. (Es farà famós a la presó). En Nino es mou i es regira mentre dorm. Mussita alguna cosa. «Alvie?». Està somiant que fem un clau, n’estic segura. Li veig un lleu somriure als extrems dels llavis. M’inclino i li faig un petó. El meu soci. El meu amant. El meu futur marit. No em puc creure que es vulgui casar amb mi.

La bosseta de cocaïna encara està oberta. Va, una mica més, quin mal em pot fer? Em llepo el dit i l’enfonso dins la pols blanca. Em frego la droga per les genives. Mmm, és meravellós. La pistola d’en Nino és a sobre de la petita tauleta de nit, al costat del llum i de l’anell de prometatge. Oh. Per què se l’ha tret? Jo encara porto l’anella de la granada. En canvi, l’anell per al penis no és al seu dit, és a la tauleta. Que estrany. No sé si m’agrada gaire, això. Què coi significa? El cor se m’accelera. És per la coca? O per alguna altra cosa? D’acord. No passa res. Tranquil·litza’t, nena. M’aixeco i estiro tot el cos. Potser m’aniria bé una camamilla?

Em miro al mirall de l’habitació. Està fosc, però em veig els ulls com dos plats voladors. No m’havia vist mai les pupil·les tan dilatades. Tinc la mandíbula tensa i rígida. Em frego les galtes amb força i em clavo tres bufetades ben fortes. Serro les dents. Ostres, estic molt tensa. No em noto la barbeta ni els llavis.

Veig que en Nino es regira al llit, darrere meu. Allarga la mà entre les ombres. Veig que els seus dits s’acosten a la tauleta de nit.

—La pistola —diu la Beth—. Et matarà.

Travesso l’habitació corrents. El cor em batega desbocat. Perdo la visió perifèrica. Tot es torna negre excepte la pistola. Agafo la Glock just a temps, perquè els dits d’en Nino freguen els meus, i premo el gallet.

BANG.

Una esquitxada de sang i plomes voleiant.

M’he quedat sorda pel tret. Les mans em tremolen. Els palmells em suen.

Merda. Deixo caure l’arma.

Què collons he fet?

La Beth no para de riure a dins del meu cap.

—He guanyat —diu.

Em deixo caure contra la paret i em desplomo lentament fins a terra.

—No —dic—. Què collons he fet?

Miro la tela de cotó amarada de vermell. Sento la fetor carnal de la sang.

—Només volia encendre el llum —diu la Beth—. Acabes de matar la teva ànima bessona.

—No. No. Volia agafar la pistola —dic.

—El llum.

—La pistola.

—El llum.

—La pistola.

—El llum.

—La pistola. La pistola.

Miro en Nino, el forat del front que s’està omplint d’una cosa negra. Tot va a càmera lenta. Ho veig tot borrós per les llàgrimes que em pugen als ulls. Té tota la cara tacada de sang. L’estómac se’m regira. Vomito. Torno a vomitar una altra vegada, i una altra sobre el terra de rajoles blaves.

—Ja et vaig dir que em venjaria —diu la Beth.

—No, no, no.

Déu meu, Beth. La mataria una altra vegada, si pogués. I a aquell maleït pallasso. La meva germana ho ha planejat tot per fotre’m. M’odia. M’odia. M’odio? Ploro unes llàgrimes calentes. En Nino és mort. S’ha acabat. Què he fet? Però què he fet? Li faig un petó als llavis encara calents. Noto el gust de ferro: la seva sang.

Alço la mà tremolosa i li agafo el canell per buscar-li el pols. Espero.

I espero.

I espero.

Vinga.

Vinga.

Nino.

Nino.

Sisplau.

Molt suaument li alço una parpella. Té la pupil·la gran. Dilatada. No s’encongeix quan s’exposa a la llum. La torno a tancar. Això ho confirma.

«Així es trenca un cor noble! Dolç príncep, bona nit: que els àngels us bressolin el repòs».[23]

M’estiro al llit, al seu costat.

El Senyor Bombolles no para de riure a dins del meu cap.

I…

«La resta és silenci».[24]

Epíleg

Sona el meu Samsung: «Trucada no identificada».

—Sí? Hola? Qui és?

—Alvina, reina, ets tu?

—Eh? —No et facis la trempada. És la Mavis. Per què està tan amable? Deu tenir algú a prop escoltant—. Sí, sóc jo. Què vols? —Calés per anar a una residència? Per tenir una infermera/cuidadora tot el dia a casa?

—Mira, seré breu, angelet meu —diu.

—Perfecte. Com és, això? —Que estrany.

—Mira, és que només tinc un minut abans que em tallin la línia. Són molt estrictes amb les trucades personals en aquesta mena de cel·les calabossos de la policia.

—Què dius? On ets? Què passa? —Miro la pantalla del mòbil, però no és cap trucada per FaceTime.

—Mira, per això et truco, reina. Sóc a la comissaria, aquí a Roma. Resulta que les autoritats del Regne Unit finalment han trobat el teu pare. T’ho pots creure? Després de tots aquests anys. Vint-i-cinc, per ser exactes…

—Però de què coi estàs parlant?

—Uns agents de la policia de Lower Slaughter han trobat el teu pare al cobert del jardí. Mort.

—I què hi feia el pare al cobert del jardí?

—Aquesta és la qüestió.

—La qüestió del puto milió de dòlars. Qui et penses que sóc? En Chris Tarrant?

—Què? Qui? No. I no reneguis. Bé, és igual, la qüestió, reina, és que m’han detingut. Com a sospitosa d’assassinat en primer grau. Has sentit mai res de tan absolutament absurd? De totes maneres, dubto moltíssim que tinguin prou proves per condemnar-me, entre el temps que ha passat i la feina dels cucs. La veritat és que gairebé ja me n’havia oblidat, d’ell. M’imaginava que potser hauria desaparegut o, ja saps, que s’hauria biodegradat. Però vaja, la cosa és que et trucava per demanar-te que vagis a buscar l’Ernesto. L’he deixat amb en Riccardo i en Giuseppe, però no me’n fio gaire…

—PERÒ QUÈ T’EMPATOLLES? EL MEU PARE ÉS MORT? —Primer en Nino, després el pare.

—Vindràs a cuidar-te del nen?

—El vas matar tu?

—Alvina. Et seré franca: això ho ha de decidir el jurat.

—Ho sabia. Ho sabia. Vas ser tu.

Estic segura que no era l’herència de l’àvia, aquell mig milió que la mare tenia al banc. L’àvia no havia tingut mai diners. Eren tots del meu pare. I aquest sí que és un bon motiu.

—En fi, vols el seu número? Tinc el mòbil d’en Riccardo aquí.

—No necessito el número d’en Riccardo. —No penso anar a fer de mainadera.

—L’hi hauria demanat a en Domenico, però sembla que ha desaparegut. De fet, ara que et tinc aquí, reina, no tens pas diners, oi? Necessito deu mil bitllets per a la fiança…

La línia es talla. Han penjat. M’assec al llit en un silenci atordit. Deixo caure el cap al coixí del costat d’en Nino. El telèfon em rellisca de la mà. Déu meu, la meva mare és una assassina. No sé per què em sorprèn tant. D’on em pensava que em venia a mi, la vena? Ha. Ho porto als gens. Ja no tinc res d’especial. S’ha esfumat la meva exclusivitat. La mare és una assassina. Jo sóc una assassina. Tothom mata tothom. Però la diferència és que a mi no m’enxamparan. Jo sóc d’una altra generació. La 2.0. Nova i millorada. Avançada.

Miro el cos d’en Nino ajagut al llit. Puja la pudor de vòmit del terra. Se sent el degoteig de la seva sang. No s’hauria casat mai amb mi. Com he pogut ser tan ingènua? Ha portat aquest anell durant menys d’una hora. El que passa és que jo ho volia creure. Ell mateix ho ha dit: tota aquesta setmana era una prova. Molt bé, doncs tu no has passat la meva, idiota. Ara sóc jo la que mana. Sóc la que té el control. Volia veure’l mort. Per descomptat que sí. Aquest era el pla des d’un bon principi. No ha sigut pas culpa de la veu de la meva germana a dins del cap. Què em passa? Estic boja? Esquizofrènica? Aquella veu era el meu subconscient. Era la meva maleïda consciència. Sabia el que havia de fer. Sabia el que calia fer…

Si algú em pregunta per la bomba, si algú troba aquest cadàver, diré que en Nino va llançar la granada i em va agafar com a ostatge. És perfecte. I l’he matat en defensa pròpia. No tenia elecció. A qui et sembla que es creuran? A la noia o al puto assassí a sou mort?

Si puc matar aquest mafiós despietat, si puc matar l’amor de la meva vida, és que sóc més dura del que em pensava. Puc matar qualsevol.

Sí. Sí, sóc l’Alvina Knightly.

Comenci’s a preparar, senyor Forbes.

El pròxim serà vostè.

Agraïments

Malvada és la segona novel·la de la trilogia, un llibre que m’ha costat d’escriure però alhora m’hi he divertit molt. Vull fer un agraïment molt sincer a totes aquestes persones pel seu increïble suport: Paolo Esposito, Lisa Taleb, Richard Skinner, Matilda McDonald, Jessica Leeke i l’equip de Michael Joseph, Maya Ziv i l’equip de Dutton, Simon Trewin, Anna Dixon i l’equip de WME, Tim Bonsor, Claudette Bonsor, Lydia Ruffles, Felicia Yap, Michael Dias, Ilana Lindsey, Helen Allen, Emma Vandor, Issy Mahmoud, Maria Ghibu, Yasmeen Westwood-Ali, David Westwood, Chris Elvidge, Johhny Pariseau i Mike Deluca i Michael De Luca Productions, Chloe Yellin d’Universal Studios, Senja Andrejevic-Bullock, Matilda Munro, Victoria Leung, Charlotte Murray, Andrea Vasiliou, Vanya Mavrodieva… Estic segura que em descuido moltes persones i per això us demano disculpes! No hauria pogut escriure aquesta trilogia sense vosaltres. Vosaltres feu que tot sigui possible. Amb tot el meu amor, Chloé xxx

CHLOÉ J. ESPOSITO (Cheltenham, Regne Unit, 1984) viu a Londres. És graduada per la Faber Academy i té un BA i un MA en Literatura Anglesa a l’Oxford University. Va treballar com a consultora de negocis, mestra d’anglès i estilista de moda, però ara es dedica a escriure a temps complet. Boja (2017), la seva primera novel·la, va ser el llibre estrella a la Fira de el Llibre de Londres. Els seus drets s’han venut a 21 països i Universal Studios ha comprat els drets cinematogràfics per adaptar-la a la gran pantalla. La novel·la es va convertir en una trilogia: Boja, Malvada i Perillosa.

Notes

[1] Acte II, escena II. Traducció de Salvador Oliva. (N. de la t.) <<

[2] Cartes a Fanny Brawne. 13 d’octubre de 1819. (N. de la t.) <<

[3] Marmion, Walter Scott. (N. de la t.) <<

[4] Hamlet, acte I, escena V. William Shakespeare. Traducció de Salvador Oliva. (N. de la t.) <<

[5] Hamlet, acte IV, escenes V i VII. William Shakespeare. Traducció de Salvador Oliva. (N. de la t.) <<

[6] Hamlet, acte V, escena I. William Shakespeare. Traducció de Salvador Oliva. (N. de la t.) <<

[7] Hamlet, acte I, escena V. William Shakespeare. Traducció de Salvador Oliva. (N. de la t.) <<

[8] Hamlet, acte I, escena V. William Shakespeare. Traducció de Salvador Oliva. (N. de la t.) <<

[9] Oda a un rossinyol, John Keats. Traducció de Marià Manent. (N. de la t.) <<

[10] Hamlet, acte I, escena V. William Shakespeare. Traducció de Salvador Oliva. (N. de la t.) <<

[11] Hamlet, acte I, escena II. William Shakespeare. Traducció de Salvador Oliva. (N. de la t.) <<

[12] Hamlet, acte IV, escena V. William Shakespeare. Traducció de Salvador Oliva. (N. de la t.) <<

[13] Hamlet, acte III, escena I. William Shakespeare. Traducció de Salvador Oliva. (N. de la t.) <<

[14] Hamlet, acte I, escena V. William Shakespeare. Traducció de Salvador Oliva. (N. de la t.) <<

[15] Hamlet, acte II, escena II. William Shakespeare. Traducció de Salvador Oliva. (N. de la t.) <<

[16] Hamlet, acte I, escena III. William Shakespeare. Traducció de Salvador Oliva. (N. de la t.) <<

[17] Persuasió, Jane Austen. Edhasa, 1988. Traducció de Jordi Arbonès. (N. de la t.) <<

[18] Hamlet, acte III, escena IV. William Shakespeare. Traducció de Salvador Oliva. (N. de la t.) <<

[19] Hamlet, acte I, escena V. William Shakespeare. Traducció de Salvador Oliva. (N. de la t.) <<

[20] Hamlet, acte III, escena I. William Shakespeare. Traducció de Salvador Oliva. (N. de la t.) <<

[21] Hamlet, acte I, escena V. William Shakespeare. Traducció de Salvador Oliva. (N. de la t.) <<

[22] Hamlet, acte II, escena II. William Shakespeare. Traducció de Salvador Oliva. (N. de la t.) <<

[23] Hamlet, acte V, escena II. William Shakespeare. Traducció de Salvador Oliva. (N. de la t.) <<

[24] Hamlet, acte V, escena II. William Shakespeare. Traducció de Salvador Oliva. (N. de la t.) <<