El bellíssim Tríptic hebreu de Carles Duarte és un llibre que en conté tres: Cohelet, Ben Sira, Qumran i aquests tres moments poètics es refereixen a l’espai judaic, tal com sorgeix en la Bíblia, més precisament en l’Eclesiastès, omnipresent en Cohelet, en l’Eclesiàstic, essencial en Ben Sira, i en els rotlles de la Mar Morta que apareixen en Qumran.

Profund, concís, intensament líric, el llibre de Carles Duarte és una prova més de la creativitat de l’autor i de la vitalitat de l’actual poesia catalana.

Carles Duarte

Tríptic hebreu

Cohelet - Ben Sira - Qumran

ePUB v1.0

Camier 17.09.24

Títol original: Tríptic hebreu

Carles Duarte, 2002

Pròleg: Marie-Claire Zimmermann

Edició digital: Camier (v1.0)

Digitalització: Camier

ePUBCat base r1.3

Pròleg

El bellíssim Tríptic hebreu de Carles Duarte és un llibre que en conté tres: Cohelet, Ben Sira, Qumran[1] i aquests tres moments poètics, ja ho diu clarament el títol de l’obra, es refereixen a l’espai judaic, tal com sorgeix en la Bíblia, més precisament en l’Eclesiastès, omnipresent en Cohelet, en l’Eclesiàstic, essencial en Ben Sira, i en els rotlles de la Mar Morta que apareixen en Qumran, sota la forma de fragments variats de textos bíblics, comentaris, regles de la comunitat que va existir dos mil anys enrere. Tots els poemes del Tríptic tenen la mateixa construcció: a la part superior de cada pàgina figura una citació bíblica, traduïda al català, que serveix d’epígraf. El paratext genera l’eix i l’escriptura del poema: alguns mots o algunes frases de l’Antic Testament determinen doncs la creació del text d’avui.

S’estableix immediatament un ritme estructural molt unitari que perdurarà a través de tota l’obra i els lectors que coneixen l’origen de les citacions es troben de seguida en un mític espai literari i espiritual, a priori associat a una certa solemnitat, a una dicció, lírica, narrativa i sentenciosa, pròpies d’un món sagrat que ha suscitat la meditació del jove poeta català de finals del segle vint. Però en aquest ambiciós esquema poètic, el text no és, de cap manera, una paràfrasi de la paraula bíblica, ni simplement una glosa, encara menys un comentari. El poeta no fa propaganda ni divulgació: les seves lectures i relectures l’han portat a recordar mots essencials d’un llenguatge poètic per a meditar sobre el destí de l’home en el món, llavors per a inventar un altre llenguatge poètic amb els mots de la llengua catalana d’avui, també amb les experiències, la sensibilitat i la imaginació que són seves, les d’un poeta que, als quaranta anys, ha publicat ja catorze llibres i en té d’altres a punt de sortir. La llibertat del creador és total: per això, encara que el paratext sigui una citació literal i que a vegades alguns mots es repeteixin en el poema, aquest és sempre un nou text, singular, a vegades allunyat del contingut bíblic, amb tonalitats originals, i en què neix un joc molt subtil, ple d’harmonies i de contradiccions amb les seves fonts bíbliques. Aquest llibre que es desplega com un tríptic medieval, el qual era un conjunt de tres quadres amb un tema central i motius adjacents, no consisteix en tres representacions similars sinó en un itinerari durant el qual el jo coneix una evolució i una progressió interior constants, amb alguns moments d’intensitat, de joia, o de dolor, sense que hi hagi cap culminació final, cap resposta definitiva a la recerca ontològica, perquè la poesia de Carles Duarte és un espai sempre obert on el lector pot entreveure d’altres horitzons desconeguts.

Tota l’obra de Carles Duarte és una meditació sobre el temps, el que no sorprèn perquè la poesia sempre s’hi refereix i no hi pot escapar, però precisament ja que es tracta d’un postulat universal, l’escriptor ha d’inventar un llenguatge propi per a evitar tots els tòpics literaris que, en moltes llengües, han generat proverbis coneguts de tothom. Carles Duarte es val, en els primers poemes, d’alguns mots essencials que esdevindran després, en els llibres ulteriors, els punts de partida de les imatges que representaran el pas del temps en els éssers i en les coses, però que també suscitaran la reflexió del lector sobre aquests mots inicials que tenen un pes especial i que defineixen poèticament la temporalitat. L’adjectiu efímer és un d’aquests mots específics de l’escriptura de Carles Duarte. S’explica doncs perfectament que la primera citació bíblica de Cohelet, tan divulgada a tot arreu i tan definitiva, sigui:

Vanitat de vanitats, diu Cohelet,

tot és efímer, tot és en va

Eclesiastès, 1.2

i que sorgeixi un poema que és la il·lustració d’una certa percepció que els homes tenen del temps, que és purament il·lusòria ja que els fa creure que tot pot perdurar. Després de dir que:

Nascuts del foc i l’aigua

bastim espais i temps

efímers com la llum

que crema al fons dels ulls.

el poeta evoca les construccions sempre fràgils dels humans, al·ludint a l’arrogància, a l’oblit, a l’ofuscació voluntària, que ens condueix a negar els límits de la nostra condició. El text és una sèrie d’accions, de comportaments, i sense que hi hagi cap moralització, el lector veu l’espectacle negatiu de tot això que és purament efímer. Les tres primeres estrofes hexasíl·labes són quartetes, mentre que l’última és una quinteta en què l’ús de com si revela més cruelment encara l’error humà:

Salvatges i arrogants,

parlem de la veritat

com si ens pogués pertànyer,

vivim els nostres dies

com un fet perdurable.

Com acceptar, doncs, aquesta condició tan indiscutiblement universal? Això no es pot produir sense moments d’interrogació i d’angoixa. En Cohelet descobrim diverses traces d’una intensa reflexió sobre la mort de l’home. Veiem una vegada més com el poema, si reprèn els termes de la citació, en realitat se n’allunya també per a oposar el viure quotidià a l’estricta paraula bíblica. És ben famosa l’asserció de l’Eclesiastès:

Tot té el seu moment

i sota el cel hi ha un temps

per a cada cosa

Eclesiastès, 3.1

però en el poema que segueix, malgrat les tres anàfores: Hi ha un temps, que confirmen el sentit de la citació, i malgrat la referència final a Déu, ens trobem amb els últims versos en presència d’una innegable veritat, la de la mort, l’única cosa que perdura:

Un Déu ens hi acompanya,

l’oblit, però, perdura

i la mort persisteix.

La mort és un esdeveniment violent; això no es pot negar i el poeta ho ha de dir a través de la tensió del llenguatge, repetint, com l’Eclesiastès que l’home que neix i que mor és nu, però Carles Duarte sap traduir amb imatges concises diversos aspectes de la irremeiable mort. No hi ha aquí cap concessió al sentimentalisme ni a l’efusió, només les fets, la realitat, el que no podem contradir: la soledat i l’oblit,

Quan cessarà la llum

dins els seus ulls,

es trobarà de nou

tot sol amb ell mateix;

ni els amics ni els objectes

no l’acompanyaran,

potser només el tacte d’unes mans

que aprenen a enyorar-lo

i a servar-ne el record

fins que l’oblit l’eixugui.

Però la sobrietat de l’estil no impedeix el sorgiment de l’emoció, precisament hi contribueix: perquè també moren els amics, així el gran escriptor Pere Calders el 1994, i en aquest cas el poema és una confirmació de l’epígraf:

Un temps de plorar

Eclesiastès, 3.4

Encara que no puguin parlar, les bèsties moren com els homes; la troballa poètica resideix en el fet d’evocar la comuna extinció de la mirada dels uns i de les altres, suscitant d’aquesta manera un mateix sentiment de compassió i de fraternitat de cara a tot el que mor:

Compartim, però, amb les bèsties

El color tènue de la mort,

El silenci dels ulls

Quan s’extingeix el somni.

A Ben Sira segueix la meditació sobre la mort però amb d’altres formes poètiques, d’altres recursos retòrics que revelen un domini constant del llenguatge, una consciència sempre molt exigent del que ha de ser el seu treball d’escriptura. Ara el jo es dirigeix sovint a un tu que és l’altre, l’oient, el lector virtual, i en això es val d’un procediment clarament bíblic, per a transmetre un missatge, però al mateix temps, el tu és el jo, la veu que vol integrar plenament tota la lliçó poètica, és a dir la veritat que ell assumeix a través de la construcció textual. La mort és una llei —com a l’obra de Quevedo— i, a poc a poc, el locutor la descriu o la incorpora a tota la vida universal, amb imatges de la tradició però que Carles Duarte aconsegueix reinventar, per exemple la del fil,

Àvid, esperes,

el ponent i l’albada;

esdevenen les hores:

l’astre i tu,

com un fil, desordint-vos

o la de la sorra, també amb jocs subtils sobre les abstraccions, i les al·legories. El jo accepta la successió de les generacions, i creu en la revelació a través de la mort, del que fou l’home durant la seva vida. Ben Sira diu que es manté sempre la creació, ja que Déu teixeix de nou el fil que s’esfila. Mentre s’està afirmant l’eterna perduració de la vida, no desapareix malgrat tot l’evidència del límit humà: el poeta torna a utilitzar l’adjectiu efímer, però va més enllà de la mort individual, situant-se dintre d’un ample espai còsmic i de tota la història de la humanitat.

La vida del cos és fugissera, per contra el somni sempre perdurarà:

La vida és una llum als ulls

i un tacte encès

que habiten

per un temps

un cos efímer;

cap vent no els extingeix:

mentre el cos es corromp,

uns altres ulls

acullen aquell somni.

El tercer llibre del Tríptic, Qumran, no nega pas la por que suscita el nom de la mort, però el locutor ja assumeix plenament el destí de tots els homes, el seu propi, el de tots els altres. L’acceptació de la mort, que «m’arriba com un núvol», permet que el poema s’acabi amb un dels preceptes bíblics més contundents i proverbials, o sigui reproduint literalment els mots de l’epígraf:

I jo, què sóc?

De la pols em vas agafar

I a la pols tornaré»

Hodayot, col. XXIII, frag. 2. 4-5

.....................

a la pols tornaré

sota l’ombra del cedre.

Aquí si el jo sap que tornarà a la pols, també al·ludeix a l’arbre i a l’ombra protectora que li sobreviuran, és a dir que la vida s’està renovant constantment en el llenguatge del Tríptic. Però això no es fa sense una interrogació latent sobre aquest misteriós Déu que intervé en els tres llibres, donant lloc a una sèrie d’imatges i de noms, per cert lligats amb els paratextos, però sempre diferents, sorprenents, inventius, signes d’una difícil problemàtica de l’absència i de la presència.

El Déu de Cohèlet és un creador en la mesura en què ha somniat tots els éssers de l’univers:

el déu que t’ha somniat

El vent és la imatge de l’esperit diví que dóna vida a les coses, però sembla que vulgui traduir, ben subtilment, la complexitat de la seva recerca d’aquest Déu. A vegades el locutor està callat, sense deixar per tant de mirar i d’assaborir,

Cerques el Déu que t’ha somniat

i calles.

....................

Als llavis duus

una fulla de menta

però a d’altres moments el jo desitja invocar, anomenar aquest Déu que queda amagat, incomprensible, aparentment per culpa de la criatura —el jo o el tu— que no l’ha sabut descobrir:

Invoca el Déu ocult

que et dibuixa les hores,

un Déu íntim i exacte

que no has sabut comprendre.

En canvi, Ben Sira permet de retrobar Déu. Es tracta d’una experiència il·luminadora, que implica una mena de despullament interior, fins a arribar a la nuesa, que és l’única condició per poder vestir-se de la presència divina. El poeta es val del polisíndeton —és un procediment corrent a la seva obra— sota la forma de la conjunció de coordinació i, la qual és la primera síl·laba del vers, creant així una continuïtat musical que és la intensa transposició de la recerca espiritual del tu, o sigui també del jo.

I t’oblides de tu,

i t’oblides de Déu

i t’oblides dels altres,

i la ment ja no et diu

ni el teu nom ni el teu temps.

I retornes al somni

i t’abraces al vent

i t’adones del canvi,

com se’t gronxen als ulls

els records que s’adormen,

i retornes a Déu.

L’elogi de Déu es fa amb anàfores —«Les mans de Déu»—, amb l’evocació literal, sense metaforització, sense recurs amb sentit figuratiu, de diversos elements de la matèria, (la gavina, l’àliga, els núvols, la sang…), i es veu la funció predominant d’un creador que sap donar la vida. Però l’escriptura poètica evoca també, i això és més difícil i exigent, la impossibilitat de conèixer Déu: encara que el locutor enumeri amb fruïció totes les belleses del món, ha de concloure sempre, amb un adjectiu, que Déu no es pot qualificar:

del Déu indesxifrable

....................

L’enigma roman inextricable

A l’últim text de Ben Sira, el poeta defineix el que és, segons ell, aquest Déu al qual ha arribat. La citació de l’Eclesiàstic sembla definitiva:

Podríem dir encara moltes coses,

però no acabaríem. La conclusió és

aquesta: Ell és tot.

Eclesiàstic, 43. 27

malgrat tot el poema és una gènesi, una cosmogonia i sobretot suggereix la soledat de Déu, ben comparable a la de l’home. La llengua tradueix aquesta doble situació de Déu: l’essència, amb el verb ésser:

Déu és el temps

.................

Déu és el vent

.................

L’existència, amb el verb estar:

Déu està sol

Com la nit

—tan sol com tu ho estàs endins de tu—

i va teixint

sense repòs

la vida.

El tercer llibre, Qumran, representa una amplificació del tema del Déu creador. Ara el jo es dirigeix a Déu i el tu és el pronom de què es val per parlar-li. El jo s’ha afirmat a través de la poesia i ara, en lloc de dedicar-se al soliloqui, construeix el diàleg alhora respectuós, admiratiu i molt familiar, amb un Déu eternament present, un inventor, un artista generós que té fantasia:

Era al principi,

l’univers s’eixamplava:

vas dibuixar-hi el cel,

vas crear-hi la terra,

vas fer que la vida s’hi engendrés,

com l’ona exhaurible

Era al principi,

vas començar a somniar.

Hi ha tot un conjunt de textos que celebren la grandesa i el silenci de Déu, la invenció de la llum, la creació de l’home («Vas forjar un cos efímer»), el somni de Déu, que és un motiu recurrent, i, necessàriament, tots els elements del cosmos que Carles Duarte sap evocar i reinventar, perquè des del començament de la seva obra, l’univers i no sols els paisatges és el marc de la construcció poètica.

Els primers poemes de Cohelet contenen imatges d’un espai còsmic que suscita el plaer del jo. Aquí tenim una de les claus de la poètica duartiana: en efecte, el locutor es presenta com a cos humà, sense dissociació, amb extraordinàries capacitats dels sentits que li permeten de designar el que veu, sent, toca, però donant-li sempre un sentit, fent d’ell un signe de la meditació i de l’emoció de l’home. El locutor contemporani es val, perquè ho pot, dels coneixements científics de què disposem ara: tot neix del col·lapse d’un núvol d’hidrogen i un dia el sol desapareixerà, incendiant la terra. Però, precisament, el fet de preveure la fi de la terra, ens incitarà a gaudir encara més de tot el que hi cap. Aquí també tenim una altra clau de la poesia de Carles Duarte: l’home ha de ser joiós, sensual, i ha de captar totes les meravelles d’aquest món. Contràriament a l’epígraf de l’Eclesiastès, 4. 2, que diu que el que no ha nascut és més feliç que els vius, el poema que segueix proclama la seva radical confiança en la vida immediata:

Potser és feliç

sense l’olor del te

i el gust de la taronja.

Jo no podria ser-ho

i en un altre text, llegim:

Com el somni o el vent

s’escampa aquest alè

i perdura

No el vulguis retenir:

gaudeix-ne.

El poema intitulat Cap de Creus, tot escrit en hexasíl·labs, és un paisatge que es pot interpretar com una mena d’acte o contacte eròtic entre els elements, ja que s’associen el camp lèxic del cos humà (cossos, dents, ungles, pell) i el de la natura (roca, terra, vent, aigua); a més aquest poema és notable per les seves sonoritats, la violència de les articulacions consonàntiques (st, rm, gr, cr, tr, dr,…) que diuen la violència d’aquell «combat» tan antic.

Ben Sira segueix celebrant la creació de l’univers i la bellesa de l’argila, també al·ludeix al somni que condueix a l’existència de la matèria. A Qumran el poeta forja la seva pròpia mitologia, amb una visió sumptuosa i molt original del món; es val d’alguns mots que figuren en els paratextos i en fa els nuclis de les metàfores contínues, teixint d’un poema a l’altre una mena de xarxa en què alternen les imatges, ben diversificades, però que sobretot designen la unitat de la vida còsmica. D’una citació del Salm, 104. 2, «Has estès el cel com una vela», surt dues vegades un vers duartià: «la vela que has estès», al començament i al final del text, però entre les dues notificacions existeix l’infinit, tot ple de galàxies, i també de sentit per als humans:

Una magrana atapeïda d’astres,

de mons que només intuïm.

....................

l’immens eixam d’estrelles,

....................

La vela que has estès,

la distància insondable

ens expliquen qui som

Si el pretèrit perfet és el temps de la creació, aquí predomina el present d’indicatiu perquè aquest univers és d’avui, el que contempla el jo poètic. Això va lligat amb el desig de dir amb un present intemporal, etern, el que són tots els elements del món. En part es tracta de metàfores, però els versos que consten d’un substantiu subjecte, del verb ésser i d’un atribut, són més aviat definicions d’una forma, d’un estat, també d’una significació d’una mateixa cosa, alhora plural i singular:

El mar és una plaça,

l’horitzó que no cessa,

un llençol de paraules sense temps

l’antic mirall del vent,

el somni alliberat.

Es poden interpretar igualment d’aquesta manera alguns altres poemes que introdueixen un o dos elements, els amplifiquen i després els reuneixen amb una perfecta lògica poètica:

A l’origen del somni,

hi ha un arbre i una font.

....................

L’arbre és el temps

....................

La font és l’aigua

....................

Raja l’aigua a la font,

creixen les branques i els dies,

s’acompleix el teu somni.

Tanmateix, en aquests tres llibres del Tríptic l’home queda primordial. Encara que fràgil i sempre amenaçat, és ell qui s’ha d’encarregar del món, per això la mirada humana no té cap valor si no permet de construir una ètica. Ja a Cohelet el poeta celebra el cos, exalta els sentits, al·ludeix a la tendresa, al poder de l’emoció i de la memòria. Ben Sira marca un progrés, un aprofundiment de la contemplació del jo. Les lliçons dràstiques de l’Eclesiàstic segueixen valuoses però la formulació és necessàriament moderna, per a la gent del segle XX. El poeta s’allunya de tota vanitat, medita sobre el que és el somni, i llavors comença la reflexió sobre l’odi, que és tan antic com el món, i que destrueix totalment no sols els individus sinó els grups i els pobles. A la part final de Qumran els poeta parla dels arbres del Líban —els cedres del Salm 104.16— però els paisatges d’avui porten encara les traces de la guerra. Veiem com les citacions bíbliques que al·ludeixen als conflictes dels hebreus, a Sió, permeten una transposició contemporània, sense que hi hagi cap opció política tendenciosa per part del poeta. Però el vers que esdevé un proverbi conté una veritat universal que tos els lectors poden entendre:

L’odi no dóna victòries duradores

És el temps del perdó

Com l’obra de Blas de Otero, la poesia de Carles Duarte demana la pau, una justa pau. Poetitzar condueix doncs a un llenguatge cívic, civilitzat, sense que això sigui didàctic ni moralitzador. El mot poble, ben freqüent a Qumran, implica forçosament una reflexió sobre Catalunya, sobre les dificultats per ser lliures i autèntics, però, com sempre, el locutor se situa en un paisatge universal, en un temps diürn i nocturn que és de tots, i només suggereix que l’esperança és per damunt del desànim:

La temptació de desistir.

La pell reclama el somni.

No abandono l’espera.

Perquè l’home, tal com es construeix al Tríptic, ha de ser feliç i sensual: tota l’obra de Carles Duarte diu això constantment. L’ús del pronom nosaltres o del verb conjugat en primera persona del plural és la prova d’una total integració del jo en la humanitat, d’una solidaritat sempre lligada amb el plaer. Als poemes el locutor pot dirigir-se al tu —l’amada— afegint que hem heretat, que hem conegut, al·ludint, en tercera persona de plural a diverses formes humanes o còsmiques, per a concloure amb una referència a la seva experiència individual,

Els dits que es fatiguen

damunt la pell dels anys,

un imprecís record de mi mateix.

Sobretot, predomina la celebració poètica de la unió sexual; trobem a Ben Sira un magnífic elogi de la bellesa de la dona:

La dona és una veu

amarada de llum i de memòria,

un àmbit mineral,

un riu crepuscular,

l’enyorança d’un somni.

A més els poemes exalten tots els sentits, associant-se l’amor humà i els plaers de la taula,

Alegra’t de la fruita,

dels llavis que acullen el teu bes,

L’elogi del vi, que l’Eclesiàstic ja havia fet de manera innegable, té aquí la mateixa qualitat que les celebracions nerudianes del Cant XV de Canto general i de les Odas elementales.

El tacte roig

com un mar encalmat,

davallant per la gola.

El Tríptic hebreu és llavors, i potser encara més, una manera de gaudir del llenguatge que serveix per a designar, és a dir recrear, totes les meravelles de l’univers. Al llibre sorgeix de manera directa o indirecta un metallenguatge, més exactament, els elements essencials de la poètica duartiana. La densitat de l’escriptura neix de la concisió: ja era veritat als primers reculls on els textos i els versos també eren breus. El poeta ha de forjar i de polir el seu llenguatge. També l’orador ha d’esperar, perquè la poesia necessita temps. En un text de Qumran, el jo descriu el que fa, designant l’objecte poètic i les formes de què es val: el mot, el cant, un signe narratiu, perquè com el locutor nerudià sap cantar i contar,

Parlo de mi, de Tu,

d’aquells qui em llegiran,

en pronuncio el nom,

en canto el gest.

conto el que sé,

una remor d’un món

que ens construeix,

somni endins,

dins una oculta veu.

Però, la perfecta professió de fe poètica, la trobem ja a Ben Sira, després d’un epígraf molt rigorós, tret de l’Eclesiàstic (32. 8): «Digues molt amb poques paraules, fes com qui sap i calla», en un poema en què, valent-se dels elements genèrics de l’univers, mar, Sol, llum, el jo diu la necessitat de trobar el mot que designi l’essència de la cosa i la seva fenomenologia. L’exactitud és la virtut predominant del poeta, però el jo duartià no en fa un precepte purament teòric sinó una manera de celebrar el plaer sagrat que dóna l’ús de la paraula:

No parlis a l’excés

sigues precís,

venera el goig d’anomenar.

Profund, concís, intensament líric, el llibre de Carles Duarte és una prova més de la creativitat de l’autor i de la vitalitat de l’actual poesia catalana.

MARIE-CLAIRE ZIMMERMANN

Universitat de París-Sorbona

COHELET[2]

“Vanitat de vanitats, diu Cohelet,

tot és efímer, tot és en va.”

ECLESIASTÈS, I.2

Nascuts del foc i l’aigua,

bastim espais i temps

efímers com la llum

que crema al fons dels ulls.

No ens venç ni la temença

que un Déu estrany, llunyà,

que ens costa reconèixer,

s’oblidi de nosaltres.

Incrèduls i porucs,

cenyim els nostres actes

a allò que comprenem

i en fem honors i guerres.

Salvatges i arrogants,

parlem de la veritat

com si ens pogués pertànyer,

vivim els nostres dies

com un fet perdurable.

“Una generació se’n va

i una altra ve,

però la terra es manté sempre”

ECLESIASTÈS, I.4

Xiscla la pell,

en naixerà un nou cos;

creix el passat;

cerques als ulls

àvidament batecs;

llavis de terra

proclamaran el tacte;

un riu de llum

travessarà aquell mar;

l’oreig roent

esventrarà l’onada;

nafres de sal,

el glaç t’escura els ulls

i, tanmateix,

al cel respira un somni.

“El Sol surt, el Sol es pon,

anhelant d’arribar al lloc

d’on tornarà a sortir”

ECLESIASTÈS, I.5

El Sol ixent,

la terra gira

així com sempre ha fet,

s’inunda el cel

de núvols que s’esfullen;

navegant des del vent,

cobreixen d’ombres

les capçades del bosc.

El blau marí,

les roques planetàries

arreceren la vida

que engendra noves vides

bevent l’escalf del Sol,

que recorre incessant,

mentre va consumint-se,

el seu camí entre els astres,

enmig de grops d’estrelles,

cap a un lloc sense llum.

El Sol es pon

i uns ulls de sorra miren,

potser sense fatiga,

com es vessa el crepuscle.

Darrere de la nit,

darrere de les morts de cada nit,

com un part entre els parts d’un altre dia,

el Sol enrogirà de nou el cel

damunt del mar,

un vitrall verd i groc

que desfan les onades.

“El vent bufa de tramuntana”

ECLESIASTÈS, I.6

Una pluja de llum

encén aquest blau cel de vidre.

El vent dibuixa

un traç obert d’onades,

un clar vaivé

com un batec de sang.

“Els rius corren cap al mar

i el mar no s’omple mai”

ECLESIASTÈS, I.7

L’estany que envolten cims

es vessa en l’aigua que davalla,

esdevinguda riu, en un esglai d’escuma

i un crit eixordador contra les roques

cap al mar incessant.

Cerquen cossos els cossos

per a l’afecte o la ferida.

El mar va ser

la veu del primer somni

i ara el poblen els gestos i les ombres.

Complim el nostre temps,

durem només als ulls

que hem habitat.

S’ajeu la nit

damunt les teves mans.

S’estripa el vent.

Raja la font,

davalla el riu,

el mar no s’omple mai.

“Allò que ha succeït tornarà a passar,

allò que s’ha fet tornarà a fer-se:

no hi ha res de nou sota el Sol”

ECLESIASTÈS, I.9

Vestit pels anys

del desig d’altres ulls,

l’esguard desafiant

voldria els llavis xops

d’altres llavis i pells,

llavors d’uns altres ulls

omplint-li les entranyes.

Ha estat així

i així tornarà a ser.

Cada vespre de nou

uns ulls es miraran amb avidesa,

mentre la mort ocuparà un nou cos

i els ulls n’esdevindran,

consumits pel dolor,

fràgil vidre glaçat.

Ha estat així

i així tornarà a ser.

Desvetlla el tacte,

que l’habiti el mar,

capbussa’t dins el vent,

assaboreix el color de cada fruita,

no deixis sense veu cap engruna de pell,

esculpeix-hi la vida;

si no és així,

el Déu que t’ha somniat

no t’ho perdonaria.

“Al capdavall, del savi, com del neci,

no en perdurarà pas el record”

ECLESIASTÈS, 2.16

Ens arrela la llengua,

travessa els nostres dies,

ens dóna un territori de paraules,

l’antic llegat que transmetem.

Desem als mots i en somnis

la llum, els ulls, uns llavis

que ens sacsegen la pell.

L’oblit encalça el somni,

enderroca les veus,

les paraules de savis i de necis.

Caduca la mirada i el somriure;

expira el temps que som;

no perdura el record,

entoma la carícia,

consuma cada instant

abans que l’oblit no l’arrabassi,

camina ullprès,

instaura en cada gest

un tacte blau, humit,

d’onades i de llavis.

“Tot té el seu moment

i sota el cel hi ha un temps

per a cada cosa”

ECLESIASTÈS, 3.1

Hi ha un temps

per mirar uns ulls

i un altre temps

per sentir-ne l’absència.

Hi ha un temps

per arribar a un indret,

un temps per habitar-lo

i, al capdavall,

un temps d’anar-se’n,

de sentir-ne la pèrdua.

Forjats de terra,

nodrits de somnis,

cerquem sense repòs

efímeres felicitats:

ens cal el desig a la pell,

l’antic deler d’aprendre.

Hi ha un temps,

hi ha molts de temps diversos

dins de cada paraula,

a cada gest,

al fons de tots els ulls.

Ens endinsem ben sols

pel vell, àvid dolor

que ens buidarà de somnis.

Un Déu ens hi acompanya,

l’oblit, però, perdura

i la mort persisteix.

“Hi ha un temps d’infantar

i un temps de morir”

ECLESIASTÈS, 3.2

Té noms, el temps,

i pells diverses,

i ulls que exalten

i corsequen,

i mans,

sí, unes mans amples

com fulles de catalpa,

que a cops t’acullen

i a cops t’obliden,

i llavis,

uns llavis molsuts,

de sang,

d’aquesta sang

que el vell corrent

informa

i en fa cossos,

que neixen,

que exerceixen el somni

i l’assassinen,

i que es moren tan sols

que sembla una venjança.

“Un temps de plorar”

ECLESIÀSTÈS, 3.4

A Pere Calders

Creixen les ombres,

s’enlairen i s’estimben

contra una lluna blanca,

l’esquerpa neu,

la blava neu del mar.

Allà on els cims

arrenquen de la terra,

la pluja que et plorava

udola ara

i, transparent, davalla

com una vena oberta

que amb tu ens morís,

roques avall pel riu.

La Massana, 22 de juliol de 1994

“Allò que ara és, ja ha estat abans,

i allò que encara no és, també ja era.

Déu és qui fa que tot continuï”

ECLESIASTÈS, 3.15

El vent recorre la matèria,

esquiva el gest del temps,

retorna al lloc exacte,

neix i reneix sense aparent fatiga,

mutable i incessant;

com un Déu transparent,

inassolible,

el seu alè ens conforma

i ens corseca,

ens precedeix

i ens lliura la memòria;

travessa els nostres dies,

ens ocupa la pell i les entranyes,

s’oblida d’oblidar-nos

no com un nom que som,

sinó el somni i la terra

que, heretats, transmetem.

“Però el destí dels homes

i el destí de les bèsties

és el mateix: la bèstia

mor i l’home mor. Tots

dos tenien el mateix

alè de vida”

ECLESIASTÈS, 3.19

La llum del desig,

el coratge instintiu

i tel·lúric,

la fam i la set

imperioses,

la nafra que estripa la pell,

l’udol esquerp,

el gest adolorit,

la mirada salvatge,

compartim amb les bèsties.

M’emprovo el Sol;

llisquen, neden, volen

els cossos d’animals

cap a un mateix destí.

Batega, no batega el cor,

s’omplen les venes,

es tensa el múscul,

la sang es vessa en la ferida,

s’esquerden el teixits,

la saliva s’eixuga.

Milions de llavis beuen

el glop d’aire que els cal.

Hem estimat,

en l’home i en la dona,

els cossos i les vides

de sers inconeguts.

Un mur tossut

de gestos i paraules

separa el nostre temps

del d’aquells animals

i les bèsties ferestes.

Compartim, però, amb les bèsties

el color tènue de la mort,

el silenci dels ulls

quan s’extingeix el somni.

“Tot va al mateix lloc:

tot ha sortit de la pols

i a la pols torna tot”

ECLESIASTÈS, 3.20

Escriu, la sang,

el nom de cada temps,

diu i no diu

l’estrany dolor que som.

Beu-te la llum,

desitja el bes

d’aquella pell que es tensa,

embriaga’t de somnis,

del frec del mar encès,

cerca sense recel

la veu del tacte,

el so del mineral,

mentre l’oblit

no t’ocupi el gest.

Del col·lapse d’un núvol d’hidrogen

es va formar una estrella al firmament

i, d’un disc de matèria

a l’entorn del Sol,

els planetes que en reben la llum;

la Terra n’és el tercer.

A l’inici hi havia un continent

que anomenem Pangea.

Un Déu llunyà

i l’escalfor del Sol,

i l’aire i l’aigua,

o potser un meteorit

que s’esclafà contra la Terra,

van dur-hi la vida:

des d’aleshores no ha cessat.

Un dia el Sol s’expandirà

més enllà dels seus límits

i incendiarà la Terra,

però la vida cercarà refugi

en un núvol de pols,

semblant a aquell que originà el planeta,

per navegar entre els astres.

De la pols a la pols,

només un tram de vida.

Cal que badis els ulls

i besis amb el gest

cada engruna de llum.

“Més feliç que els uns i els altres

és el qui encara no ha nascut”

ECLESIASTÈS, 4.2

Aquell qui encara no ha nascut

no ha viscut ni el dolor ni la paraula,

ni el creixement ni el cansament dels dies,

ni l’ha colpit l’avidesa dels cossos

o el llambrec de la llum damunt les mans,

i no coneix l’agilitat del puma

ni els colors vistents del guacamai;

no ha sofert tampoc cap fred inhòspit

ni la humitat feixuga

que alenteix les hores,

no s’ha emprovat el vell vestit del mar

ni ha tocat els arbres ni les roques,

ni ha caminat la mort.

Potser és feliç

el qui encara no ha nascut,

però no duu ni a la pell ni a la memòria

el tast dels anys,

i la textura del vent

no n’habita la sang,

ni ha fruitat als seus llavis

el crit de la tendresa.

Potser és feliç

sense l’olor del te

i el gust de la taronja.

Jo no podria ser-ho.

“Més val ser dos que no pas un

perquè així el treball rendeix més.

I, si l’un cau, l’altre l’aixeca”

ECLESIASTÈS, 4.9-10

En estendre les mans,

solien acollir-te

unes mans que envellien

mentre tu t’espigaves,

i vas fer amics,

que, en acabat,

s’han desprès dels teus dies

amb un dolor sobtat

i viuen lluny de tu.

I va arribar el temps

de cercar una altra pell,

de lliurar-t’hi,

d’irrompre en un vida

que encenia els teus llavis,

de construir un recer

per habitar-hi.

La llum dels anys

va consumint el tel

que t’ocultava

el perfil infinit del dolor,

el guany absurd

de la pugna obstinada

amb què els humans

imaginem la vida,

hereus com som

d’un remot fratricidi.

I retornes als ulls

que, embriac de desig,

et nodrien de somnis,

i cerques unes mans

que el teu cos ja coneix

per escriure de nou

el traç de cada bes,

l’escalf que et cal avui

per prosseguir el trajecte,

i ara en saps el final

i dius, com si resessis:

que la tendresa ens salvi!

“Va sortir nu de les entranyes

de la mare i nu se’n tornarà

tal com va venir”

ECLESIASTÈS, 5.14

Va néixer nu,

vestit de plors

i una pell delicada

que ignorava la llum

i que els anys han colrat,

i cobreix el seu cos

una roba que explica qui és,

el seu lloc entre els altres.

Quan va néixer

posseïa només

el fràgil cos que habita;

els anys li han dut

afectes i paraules.

I ha assolit la seva plenitud

i, talment com la roba que porta,

els dies passats l’han anat desordint.

Quan cessarà la llum

dins els seus ulls,

es trobarà de nou

tot sol amb ell mateix;

ni els amics ni els objectes

no l’acompanyaran,

potser només el tacte d’unes mans

que aprenen a enyorar-lo

i a servar-ne el record

fins que l’oblit l’eixugui.

“Ha vingut en va

i se’n torna enmig de la fosca,

i el seu nom queda oblidat

en la tenebra”

ECLESIASTÈS, 6.4

D’una joia extingida,

d’una pluja de llavis

un cos novell

s’ha arbrat dins d’una dona

i se’n separa en un esclat de sang,

i en creix el plor

quan unes mans el desen,

ja no en la carn

de les entranyes càlides,

sinó en pulcres llençols

sense batecs de pell.

Per viure li caldran

altres ulls,

altres mans

mentre els anys s’esllavissen

com la llum en la nit,

com un vertigen

de colors succeint-se,

com el mar enfosquint-se

entre espurnes daurades

cap a un silenci opac.

La mort

—l’instant sense futur,

el llindar incompartible,

l’estroncament del temps—

li haurà arrencat el tacte

i engendrarà l’oblit.

L’ordit immens de veus

emmudeix i s’esquinça.

“Allò que existeix és distant i molt

impenetrable”

ECLESIASTÈS, 7.24

CAP DE CREUS

Les restes d’un combat

de cossos multiformes:

la roca negra fosa

amb cristalls transparents,

entacada de clapes

d’un blanc mantell de pedra

que perdura en estrips;

com la dent escarida,

emergida amb dolor

dels plecs de nafres ígnies,

la pedra blanca, rosa,

columnes minerals

entre un negre de foc;

la terra esgarrapada

per les ungles de vidre,

esquerdada, escurada

per uns llavis de vent,

i oberta, ja vençuda,

perquè l’aigua hi penetri

i n’encalmi cremors

de pell trencada en illes.

“L’home no és amo del seu alè

de vida, i no pot retenir-lo;

ningú no té poder sobre el dia

de la mort”

ECLESIASTÈS, 8.8

Ets. No resolgueres néixer

ni escau que decideixis

l’instant exacte de la mort,

ni pots determinar el destí,

ni coneixes prou bé

l’efecte dels teus actes.

El vellíssim corrent de la vida

es concreta al teu cos

i a milions de milions d’éssers vius

que existeixen amb tu.

Com el somni o el vent

s’escampa aquest alè

i perdura.

No el vulguis retenir:

gaudeix-ne.

“…ni de dia ni de nit

no s’acluquen els seus ulls”

ECLESIASTÈS, 8.16

Mentre et duren els dies

la teva ment et diu

l’aspra por i el desig inconstant,

la muntanya de vidre,

la pell esquerpa,

les escates del temps.

No s’acluquen els ulls,

observes el mirall,

les veus enderrocades,

cerques el Déu que t’ha somniat

i calles.

Als llavis duus

una fulla de menta.

“Mentre hi ha vida

hi ha esperança”

ECLESIASTÈS, 9.4

El blau mirall del temps retorna encara,

sense la llum que en definia el gest

ni aquella veu fulgent que et sobreeixia,

el rostre lent que fa tants anys que habites;

hi retrobes l’esglai i el cansament.

I ara et commou aquest ponent que es crema

i deleges el tacte de l’aurora.

Deses records.

Esperes.

Colgues somnis.

Cerques el rastre

d’uns ulls que desconeixes

abans que el cor no cessi el seu batec.

“Déu et concedeix de viure sota el Sol tots els teus

dies efímers. Aquesta és la teva part en la vida”

ECLESIASTÈS, 9.9

La nit aquieta el temps

i l’albada ens acosta

presències ignorades

i desvetlla els colors;

s’escolten sons antics,

crits d’ocells,

veus ocultes.

El Sol recorre

cel amunt

el trajecte;

s’inicia un brogit

de sons que s’entremesclen,

de vides que concreten,

de vegades sense esma,

el temps que els ha estat concedit

perquè els mostrin, els ulls, uns altres ulls

i el tacte els dugui el frec d’una altra pell.

Es tensen els colors de la natura,

l’escenari dels temps

es disposa encara un altre cop

a ser paisatge d’odis i tendreses.

“Sigues feliç mentre ets encara jove.

Segueix els camins del teu cor

i els desigs dels teus ulls”

ECLESIASTÈS, II.9

Nodreix els teus sentits

d’aquests ulls foscos

que et desvetllen la pell,

assaboreix la llum,

la salabror del Sol damunt els llavis;

tasta la fruita,

vesteix-te amb els colors del bosc,

acull el vent entre les mans

i l’enigma dels astres,

dibuixa els llargs cabells del mar,

camina el temps

amb la mirada oberta.

“Sí, recordat del teu creador

abans no es desfaci el fil de plata

i el llantió d’or no s’esberli,

abans no s’esmicoli la gerra a la font

i la corriola del pou no es trenqui,

abans la pols no torni a la terra,

al lloc on era,

i l’alè de vida no retorni a Déu”

ECLESIASTÈS, 12.6-7

Tanca els llavis del dia

i estimba la mirada

contra el cel sense límits,

poblat d’astres distants

que la nit desamaga.

T’hi reconeixes ínfim,

un bri exigu de vida

que segueix el seu curs

gairebé imperceptible

en l’immens escenari

que un Déu ha construït

perquè hi transcorri el temps.

Digues el nom del vent

que l’univers escampa,

cerca arreu del silenci

l’alè del Déu que et pensa.

Invoca el Déu ocult

que et dibuixa les hores,

un Déu íntim i exacte

que no has sabut comprendre.

Parla-li del teu somni,

d’aquells qui t’engendraren,

de la dona que et cal,

dels teus fills que s’espiguen,

del tast de les paraules,

de l’escorça dels cossos,

del tacte blau del Sol,

del lent esclat del mar.

I no demanis res

i assaboreix l’albada,

com desa les estrelles

rere un llençol de llum.

BEN SIRA[3]

Entre els manuscrits de la Mar Morta, hi ha, al costat dels trobats a les coves de Qumran, Wadi Daliyeh, Nahal Hever…, els que van ser descoberts a les excavacions dutes a terme a Massada, els quals són anteriors a la destrucció de la fortalesa jueva situada a la calma que escapça la imponent tossa rocallosa, arran del setge a què va ser sotmesa durant la gran guerra contra Roma, al segle I d.C.

Entre els textos descoberts a Massada, hi figura un manuscrit hebreu de Ben Sira, títol amb què, juntament amb Saviesa de Ben Sira, era conegut antigament l’Eclesiàstic i que té l’origen en el nom de l’autor que va escriure aquell llibre bíblic.

“Qui pot comptar els grans de sorra dels mars,

les gotes de pluja i els dies de l’eternitat”

ECLESIÀSTIC, I.2

Les gotes de la pluja

t’oculten el present;

la sorra es desamara

de l’escalf del migdia;

habites un ponent

de colors alentint-se.

No has après a comptar

ni les gotes de pluja,

ni la sorra dels mars,

ni el trajecte dels dies.

Se’t fatiga la ment

i comença a oblidar-te;

se t’aprima la pell

quan et cerquen uns ulls

o t’acullen uns llavis

tan efímers com tu.

I et sumeixes en l’aire

i t’estreny un cos nu:

l’esclat de la matèria,

l’antic batec del vent,

l’atàvic bleix

de vides ressorgint-se.

Et vesteixes el tacte

amb les gotes de pluja

i la sorra dels mars;

els dies t’abandonen.

“L’arrel de la saviesa és venerar el Senyor,

els seus fruits són de llarga vida”

ECLESIÀSTIC, 1.20

S’il·luminen els ulls,

transparents i porucs,

que t’habiten la ment

i al matí, en despertar-te,

et recorden qui ets.

I voldries ser savi,

que et demanin parer

sobre totes les coses,

que t’escoltin segurs

que sabràs la resposta.

I t’oblides de tu

i t’oblides de Déu

i t’oblides dels altres,

i la ment ja no et diu

ni el teu nom ni el teu temps.

I retornes al somni

i t’abraces al vent

i t’adones del canvi,

com se’t gronxen als ulls

els records que s’adormen,

i retornes a Déu.

I et despulles de tu

i et vesteixes de mans

i del Déu que et dibuixa

amb un llapis de sang

que una onada de nits

inexorable eixuga.

Amb quin nom em bateges?

“Estigues sempre amatent a escoltar;

no tinguis, però, pressa a respondre”

ECLESIÀSTIC, 5.II

Quan t’acosten, els ulls,

els rostres i els objectes,

i l’oïda et recita

els sons que t’acompanyen

i aquella veu que et parla,

llavors la ment et trena

un corrent de paraules,

que se’t tornen un gest

entre els llavis.

Cal que aturis la veu

que et raja de la gola

quan retrobes el nom,

cal que els ulls s’ensinistrin

a cercar pell endins

el traç íntim del somni.

No acuitis les paraules,

que es desprenguin de tu

com un ésser que sap

quan li arriba el seu temps.

“No t’alegris de la mort de ningú;

pensa que tots hem de morir”

ECLESIÀSTIC, 8.7

Unes mans que no veus

tallen el fil

que et tensa la mirada;

llavors els sons reposen

i cessa el moviment del cos;

no se’n preserva

ni el dolor ni la llàgrima.

Sota la pell,

ja nua de vestigis d’altres llavis,

els teixits es corrompen.

No te n’alegris,

cap mort no ho justifica.

L’odi és antic

com la ferida

que no es pot guarir.

Els ulls s’entesten

a cercar la llum,

no deixis que el ponent

s’endugui l’esperança,

vesteix-te el mar,

bressa amb els dits,

com un record

que no vols oblidar,

l’estrany batec

que nodreix els teus somnis.

“Quan algú mor,

tot el que en resta són erugues i verms”

ECLESIÀSTIC, 10.II

Quan algú mor,

un somni s’extingeix:

el desig cercat en la mirada,

la seducció del foc,

l’olor de terra,

el tast de fruita,

la solitud del ponent,

l’afany d’aprendre,

l’anhel de perdurar,

el tacte abrusador,

el record que pacientment veneres.

Quan algú mor,

una tendresa acaba,

ja eixuta d’esperança,

ja sense propòsit,

només un crit inevitable i nu,

fins que el teu cos

començarà a corrompre’s

i el teu alè travessarà la llum.

“Béns i mals, vida i mort,

pobresa i riquesa, tot ve del Senyor”

ECLESIÀSTIC, II.14

Arreu et reconec:

en el plomatge clar de la gavina

i en el gest de l’àliga,

entre els carrers que hi ha a tocar de casa

i a qualsevol indret que hagi habitat,

arreu i en el batec ingent de l’horitzó

i al cim roent dels núvols del capvespre,

arreu i en el desig

que uns ulls ardents convoquen,

i en la sang que ens recorre

i en la fressa de l’aigua

i en la nafra inguarible

i al dolor que no es pot mitigar,

arreu et distingeixo

i en la mort que ens corseca.

Arreu et reconec,

aprenc a retrobar-te.

“Una hora dolenta fa oblidar els bons moments,

però a l’hora de la mort es veu clar el que un ha fet”

ECLESIÀSTIC, II.27

La sorra entre els dits.

Et ressona a la pell

un tacte que et caldria,

una escorça de llavis i de pedres,

i, rere els ulls encara,

espadats sobre el mar.

Al rebost de mirades

que preserves del vent

com un fràgil tresor,

t’arreceres de l’odi,

i la sang, sense esma,

t’esbaldeix les paraules

i el dolor que s’escampa.

S’esmuny inabastable

i no escau retenir-la:

s’enduu la sorra

aquesta mà que enyores;

no abandonis l’afecte que hi desaves

fins que la mort no et creixi

i l’oblit no comenci a derruir-te,

llavors es veurà clar el que has fet.

“Tothom ha d’envellir com un vestit:

aquesta és la llei eterna: Has de morir!”

ECLESIÀSTIC, 14.17

El fil remot del temps

teixeix en el teu cos

un gest desesperat,

t’escura la tendresa

de cada plec de pell;

hi deses uns records

que expiraran amb tu.

I no et resignes

al vertigen de vides succeint-se,

a l’herència de terra que transportes,

i cerques el ressò d’alès que t’acompanyen.

Àvid, esperes

el ponent i l’albada;

esdevenen les hores:

l’astre i tu,

com un fil, desordint-vos.

“Com les fulles ufanoses d’un arbre esponerós,

que unes cauen i unes altres creixen,

així són les generacions humanes:

l’una mor i l’altra neix”

ECLESIÀSTIC, 14.18

Els ulls

dibuixen un comiat.

Ens hem trobat

en el mirall de l’aigua,

al rostre immens de les generacions.

Ets l’ombra

d’unes ombres.

No hi hagué

un primer dia.

El rellotge de sang

i aquell bes anhelat

que no es vestí de pell.

Les formes de la llum

concreten el seu gest,

la memòria modela la nostàlgia.

El present és passat

i el que existeix

és la matèria de l’oblit.

Sota uns núvols ardents,

una dona reviu

l’antic somni de terra.

“Tota obra humana es corromp i desapareix

i el qui l’ha feta tindrà el mateix destí”

ECLESIÀSTIC, 14.19

Cap obra humana no perdura,

ni ho fan els plecs de lluna al mar

o la ferida esquerpa de la roca.

La vida és una llum als ulls

i un tacte encès

que habiten

per un temps

un cos efímer;

cap vent no els extingeix:

mentre el cos es corromp,

uns altres ulls

acullen aquell somni.

“El Senyor va crear l’ésser humà de la terra

i a la terra el fa tornar”

ECLESIÀSTIC, 17.I

Les mans de Déu

són clares com el vent

i tèbies com la sorra,

engendren les arrels

i enlairen l’arbre,

encenen les estrelles,

desen llavors de temps

al ventre d’una dona,

dibuixen les constel·lacions.

Les mans de Déu

t’han lliurat el desig

i les paraules,

tensen als ulls

el gest de la mirada,

et permeten la tendresa

i l’odi.

Les mans de Déu

són fèrtils com la sang,

necessàries com l’aigua,

fan que et bategui el cor;

t’han creat de la terra

i a la terra et retornen.

“La manera de vestir, de riure

i de caminar revelen la condició d’una persona”

ECLESIÀSTIC, 19.30

L’odi és antic

com la paraula aspra

o la mirada que anhela descobrir,

el gest pretensiós

o el somriure plàcid.

Quan tries un vestit,

expliques com voldries

que els altres et veiessin,

però quan camines,

i en l’esforç i en la joia,

potser contradictori,

sense adonar-te’n,

et mostres tal com ets.

Sigues benèvol a l’hora de jutjar

i generós a l’hora de viure.

“Quan els pares moren, és com si continuessin vivint

perquè deixen rere seu un fill que se’ls assembla”

ECLESIÀSTIC, 30.4

Us cal mirar-los,

saber que són a prop.

Tenen els dits com tu

i els ulls àvids d’aprendre,

i el somriure joiós, com tu abans el tenies,

i el seu plor i el seu gest

s’assemblen tant als vostres!

S’engendraren de nit,

de la llavor del temps

que els vostres cossos duien.

La vida fèrtil

us ha eixugat els llavis.

Com la cera o l’argila,

com un fil que s’ordeix

i s’esfila,

un Déu desconegut teixeix de nou

el vell sender

sense cansar-se’n mai.

Perviureu al record d’unes mans

que solien buscar-vos.

Cercaran al mirall

una imatge perduda,

silent,

que sabran que els pertany.

Es desaran la pell

enmig de les onades,

evocaran el mar,

el seu blau tacte líquid.

Inventaran manyagues.

Diran uns mots

per retrobar la veu,

per salvar la memòria

d’uns ulls que ja són seus

i que l’oblit encalça.

“L’alegria del cor és vida per a l’home

i la joia li allarga els dies”

ECLESIÀSTIC, 30.22

Disposa els teus sentits

per a cada gest.

Arrela’t en la llum

que inaugura els colors.

Deleix-te per gaudir

dels mots que has heretat,

dels llibres que t’esperen,

de la música límpida

d’aquells qui et precedeixen.

Alegra’t de la fruita,

dels llavis que acullen el teu bes,

del mar inassolible,

del Déu indesxifrable.

Instaura en els teus ulls

el blau ressò de l’infinit.

“Déu va crear el vi perquè fos la joia dels homes”

ECLESIÀSTIC, 31.27

El tast càlid del vi

que et nodreix la mirada

d’un goig vitenc de terra,

el lent frec entre els llavis

de la carn i la pell del raïm,

l’aroma antiga de la fusta,

la joia dels colors,

un llarg corrent de noms i pells colrades,

dels aspres camps de ceps

que el Sol eixuga,

de vinyes que s’enfilen.

El tacte roig,

com un mar encalmat,

davallant per la gola.

“Sí t’han fet cap de taula, no te n’envaneixis”

ECLESIÀSTIC, 32.I

Si t’és donat de fer de cap de taula,

no te n’has d’envanir:

agraeix la confiança que t’ha estat concedida,

procura ser-ne digne.

Sigues curós amb la forma amb què actues

perquè tothom en pot estar pendent

i en rebrà el benefici.

Respecta els altres

perquè tothom mereix ser respectat,

esforça’t a ser just

i malda per bastir un espai solidari.

Quan t’equivoquis

—ningú no és infal·lible—,

esmena el teu error

sense fer-ne escarafalls.

Sigues benèvol i escolta el que et proposin,

deixa que els altres t’ajudin a encertar,

i no improvisis, si no t’és necessari.

No perquè siguis davant de tots els altres

sabràs dir sempre el mot més oportú.

“Digues molt amb poques paraules,

fes com qui sap i calla”

ECLESIÀSTIC, 32.8

Si dius mar, dius el mar,

i les onades i les roques,

i immens, i aigua salada,

i una dansa de blaus i verds i grisos.

Si dius Sol, dius l’astre,

i la llum i l’escalfor que se’n desprèn,

i dius esfera i la blavor del cel,

i totes les estrelles,

i el ponent i l’albada.

Aprèn de cada mot

el rastre dels sentits

que els dies hi han desat.

No parlis a l’excés,

sigues precís,

venera el goig d’anomenar.

“Com l’argila a les mans del terrisser,

que l’afaiçona com vol,

així són les persones en mans del seu creador:

esdevindran el que ell decidirà”

ECLESIÀSTIC, 33.13

Déu ha engendrat la Terra

i hi ha creat, amb argila de temps,

el cos que fa segles que habites.

T’ha lliurat el desig i el dolor

i t’ha permès el somni.

A l’argila de temps,

que a cops es resisteix al gest de Déu,

hi ha un batec i un enigma.

El batec de l’argila

s’aferma i envelleix.

L’enigma roman inextricable.

“Els somnis són com una imatge reflectida”

ECLESIÀSTIC, 34.3

El somni és una porta oberta,

un ponent esqueixat que s’allargassa,

una estança des d’on el món reneix,

on la forma sorgeix i es descompon

com per l’efecte d’una llum intensa

que n’esmussa els contorns

i confereix a l’aire

la consistència d’un mirall immens.

El somni és el mirall

i la llum que hi ha darrere del mirall,

la vida que hi transcorre

i el retorn de la imatge.

El somni és on la màgia captura cada objecte

i on es vessa el vertigen dels actes desitjats.

El somni és el mirall

i la llum que hi ha darrere del mirall.

“La bellesa d’una dona omple els ulls de goig,

és el desig més gran que un home pot tenir”

ECLESIÀSTIC, 36.27

Els seus ulls

conviden els teus ulls

i els pits turgents

convoquen els teus llavis.

La seva bellesa

és un vi saborós,

el tast fresc de la fruita,

la textura de l’aigua,

el blau perfil del vent.

Per la seva bellesa

els homes s’han odiat

i han engendrat i han destruït la vida.

La dona és una veu

amarada de llum i de memòria,

un àmbit mineral,

un riu crepuscular,

l’enyorança d’un somni.

“El cor és l’arrel dels pensaments”

ECLESIÀSTIC, 37.17-18

El cor és el batec

i el record del batec,

i és l’ombra de l’onada.

S’hi arreceren la por

i el corrent del desig,

el goig de viure

i l’odi destructor

—tots els dies coneixen

com l’home mata l’home.

L’habiten les arrels del mot

i l’esperança,

l’íntim alè que nodreix el teu cos,

el ressò d’uns ulls que has oblidat,

els dies ja extingits,

l’oblit de tu que creix inexorable.

“Els dies de la vida de l’ésser humà es poden comptar,

però els dies d’Israel són incomptables”

ECLESIÀSTIC, 37.25

Els homes i els paisatges,

més enllà de la mort personal,

configuren un àmbit persistent;

el temps i les paraules

hi edifiquen un llibre ple de veus;

s’hi entreteixeix un somni,

una història heretada

que s’eixampla,

una obra compartida,

un espai solidari

on conflueixen voluntats diverses.

Déu t’ha donat unes arrels de sang

i el rostre d’una mar que t’habita.

Efímer ets,

construeixes un poble

que perdura.

“No t’abandonis a la tristesa;

aparta-la pensant com tot s’acaba.

No t’oblidis que la mort no té retorn”

ECLESIÀSTIC, 38.20-21

Tot i Haydn o Bach,

tot i Miró i Van Gogh,

malgrat el Déu que et mira,

la teva veu és fràgil:

s’esquinça com un núvol

quan el vent de les hores adverses

enderroca els teus somnis,

et va llescant el pa de la memòria

i et cisella el gest.

Arreu la mort

i en unes mans exhaustes de temps,

arreu el dolor que et corseca.

Als ulls cansats

t’ha anat creixent la llàgrima de fang.

No t’abandonis, però, a la tristesa.

T’escau la llum

d’ençà que els ulls

te l’oferiren per primera vegada

i que una dansa de tactes

et recorre la pell

quan t’endinses al mar

o et poses un vestit de llavis.

“En la vida d’una persona són coses necessàries:

l’aigua, el foc, el ferro i la sal,

la farina de blat, la llet i la mel,

el vi, que és la sang del raïm, l’oli i el vestit”

ECLESIÀSTIC, 39.26

Et cal l’aigua,

com li cal a la terra

per donar els seus fruits,

i el foc que t’escalfa

i et fascina,

i els metalls

per fabricar-ne objectes,

i el blat i la sal

per fer-ne el pa,

i l’oli per untar-lo,

i la llet i la mel

perquè et nodreixin,

i el vi

perquè t’alegri els ulls,

i el vestit que t’abriga,

i tantes altres coses.

El teu cos ja ho sabia

el dia que vas néixer,

que tot això et caldria,

i sabia potser

com t’endinsaves en un somni

d’imatges i paraules,

d’il·lusions heretades,

de quimeres possibles.

D’aleshores ençà

has conegut la construcció del temps,

has sentit el dolor

i has tastat el desig.

Ara aprens a mirar

el llindar d’aquest somni.

“Podríem dir encara moltes coses, però no acabaríem.

La conclusió es aquesta: ‘Ell és tot’”

ECLESIÀSTIC, 43.27

Déu és el temps

i és també la matèria del somni,

l’esfera de la Terra

i la llum del Sol,

i, amb el col·lapse de núvols de pols,

construeix les estrelles.

Déu és el vent

i l’origen del vent,

i és també la tendresa,

i els sentits que s’encenen,

i l’origen de l’aigua,

i el pa i el vi,

i el mar i els cims més alts.

Déu està sol,

com la nit

—tan sol com tu ho estàs endins de tu—,

i va teixint

sense repòs

la vida.

QUMRAN

La descoberta l’any 1947 de set rotlles que havien estat desats dins de gerres per beduïns de la tribu Ta’âmireh, en una cova de Khirbet Qumran, a tocar de la Mar Morta, i les que amb el pas del temps es van anar fent en altres coves de la mateixa zona, ens han permès de conèixer l’existència d’una comunitat, sorgida potser d’una escissió del moviment esseni, que ara fa dos mil anys es dedicava a l’estudi i la interpretació de la Bíblia. Als rotlles de Qumran figuren llibres bíblics, literatura exegètica, regles de la comunitat, textos litúrgics, literatura poètica, textos astronòmics… El conjunt dels manuscrits recuperats, escrits en hebreu, arameu i grec, constitueixen la biblioteca de la comunitat de Qumran.

“Al principi Déu va crear el cel i la Terra”

GÈNESI, I.I

Abans del mot,

de parar les estrelles sobre l’èter opac,

quan l’espai era un punt

on convergia la matèria.

Abans que una ment

intentés de comprendre,

que fluïssin dels cossos

llavors d’uns altres cossos;

abans del desig i la frisança,

de l’arbre i el peix,

del fred i el primer dia.

Era al principi,

l’univers s’eixamplava:

vas dibuixar-hi el cel,

vas crear-hi la Terra,

vas fer que la vida s’hi engendrés

com l’ona inexhaurible.

Era al principi,

vas començar a somniar.

“On eres tu quan vaig crear la Terra?”

Targum de Job
JOB, 38.2

Ni jo ni aquest deler de fer

que m’omple els dies,

ni la mà que completa el meu gest,

ni els ulls que riuen

dels fills que hem engendrat.

Res d’això no existia

quan vas crear la Terra.

Ets anterior al temps

i arreu hi ha el teu silenci;

interpreto tan sols un instant

d’aquell somni que llavors et va néixer.

“Déu digué: que existeixi la llum.

I la llum va existir”

GÈNESI, I.3

Com un foc escampant-se,

com un llamp esquerdant l’horitzó,

la solitud del món

es va tenyir de blau.

“Va separar la llum de les tenebres i va afermar

l’aurora amb el coneixement del seu cor”

HIMNE AL CREADOR, COL. XXVI.II

Vas estrènyer entre els dits

l’immens núvol de pols,

en vas formar l’estrella

perquè en ragés la llum

damunt l’èter opac.

Vas modelar el planeta,

vas encendre-hi l’aurora.

I amb unes mans de sang

vas forjar un cos efímer

que engendrés altres cossos;

vas desar-hi la mort,

l’avidesa del tacte

i un enigma

que hom no sap desxifrar.

“Tot ha estat gravat en presència teva

amb el cisell del record

per a un temps sense límit

en l’època dels anys eterns”

HODAYOT, COL. IX.24

La vida és un vestigi

del somni que engendrares

abans que el temps

comencés a transcórrer.

L’eternitat llavors no interpretava

la successió d’imatges que canvien.

Emergeixo del somni

perquè es plasmi el vell gest

que els cossos nus

en el corrent dels anys

han encarnat amb joia,

vivint com si es tractés

d’un acte irrepetible.

La vida és el batec del gest,

un blau alè sense distància.

Els ulls naufraguen.

“Has estès el cel com una vela”

SALM, 104.2

Un vent còsmic empeny

endins de l’univers

la vela que has estès,

el vell tapís,

una magrana atapeïda d’astres,

de mons que només intuïm.

Els ulls s’hi aboquen:

rere una lent

l’immens eixam d’estrelles,

l’espai àvid de temps

on els planetes

ocupen el seu lloc.

No ens pertany l’horitzó:

vençuts pel pes de cada nit,

tornem la nostra ment

a la casa i la pell,

a l’oblit i l’espera.

La vela que has estès,

la distància insondable

ens expliquen qui som.

“Has creat la Lluna, que assenyala les festes,

i el Sol, que coneix el lloc on s’ha de pondre”

SALM, 104.19

Has endreçat el cel.

Vas desar-hi la Terra

i el seu satèl·lit blanc,

que n’il·lumina les nits

i hi crea les marees,

i ordena els mesos.

I vas desar-hi el Sol,

una estrella de gas incandescent

que, en emergir per l’horitzó,

instaura el dia

i assenyala l’inici de les estacions.

Quan s’escampa la nit,

els ulls s’aboquen

al teixit inacabat dels astres;

hi cerquem,

rere l’ombra fràgil d’una llàgrima,

engrunes d’un refugi on el dolor s’encalma,

el punt on el batec del somni s’atenua.

L’horitzó ens retorna la mirada,

cremem tendreses.

“Mireu el mar, immens per totes bandes; són

incomptables els animals que s’hi belluguen”

SALM, 104.25

El mar és una plaça,

l’horitzó que no cessa,

un llençol de paraules sense temps,

l’antic mirall del vent,

el somni alliberat.

El mar és l’oblit que retorna,

un núvol blau abans del núvol,

el gest de l’aigua i la sal ardent,

l’escenari on el cicle s’inicia

i un immens cementiri.

El mar és un color,

un misteri de llum que el silenci devora,

la dimensió on el tacte s’alenteix.

“Què podré dir, que encara no sigui sabut?

Què podré anunciar, que encara no hagi estat contat?”

HODAYOT, col. IX.23

No assajaré de dir

veritats ignotes.

Aspiro al mot que acull

contra el pes de la mort

que ennuega la llum de la mirada.

Parlo de mi, de Tu,

d’aquells qui em llegiran,

en pronuncio el nom,

en canto el gest.

Evoco la joia del migdia,

els colors del capvespre,

el tast de cada pell,

el goig de cada fruita.

Escric el tall del vent,

la nuvolada sagnant,

l’ombra del tacte

en el record esquiu;

conto el que sé,

una remor d’un món

que ens construeix,

somni endins,

dins una oculta veu.

“Jo, criatura d’argila,

qui sóc jo?

Pastat amb aigua, entre qui seré comptat?,

quina és la meva força?”

HODAYOT, col. XI.24

Un efímer batec

per on transita el somni,

uns ulls castanys que proven de somriure,

l’argila humida que el teu gest afaiçona,

la sang que hem heretat,

l’aroma persistent,

el desig,

les formes del dolor que hem conegut,

els dies que es fatiguen

damunt la pell dels anys,

un imprecís record de mi mateix.

“No pertany a l’ésser humà el seu camí”

REGLA DE LA COMUNITAT, col. XI. 10

L’ordit de mans,

un territori de vides que s’encreuen,

uns ulls d’ametlla que anhelen altres ulls;

el gest estès dels llavis,

la manyaga entre els dits.

No ens pertany el camí,

ens empeny temps endins el teu somni;

habitem records evanescents

i la por que la mort ens esculpeix

quan n’escoltem el nom,

en percebre’n el pas

rere el silenci d’unes mans.

Triem sense saber,

assaborim la llum,

el tacte,

les onades de núvols,

la fermesa del vent,

la creixença i la nit de cada dia.

“Format ha estat de pols,

menjar de verms serà la seva fi”

REGLA DE LA COMUNITAT, col. XI.21

Les teves mans,

la textura del Sol damunt la pell,

el gest de la matèria;

la terra arrenca a bategar,

es propaga,

sagna,

se’n consumeix la llum.

La pols s’escampa,

hi ha un nom escrit a l’aigua,

uns altres ulls reprenen el teu somni.

“Ets tu qui manes a l’àliga que voli tan alt

i al voltor que niï a dalt dels cims?”

Targum de Job
JOB, 39.27-28

Vola l’àliga.

llisca entre el vent que alena,

habita l’aire nítid,

la llum pausada

sobre el mirall dels cossos;

nia als cims el voltor,

interpreta l’instant,

escriu als ulls

un horitzó intangible,

la intensitat del dia.

Imaginem un ordre,

irrompem en el teixit dels anys,

lluitem contra el teu somni.

Cap vida no ens pertany.

“Prou sé que l’esperit ha estat format per

la teva mà i, que el que durà a terme,

ho has establert fins i tot abans de crear-lo”

HODAYOT, col. VII. 17-18

L’esperit es propaga,

habita pells,

dibuixa rostres,

és el color de l’ombra

i una veu opaca,

la polpa del raïm

i el plaer dels llavis,

se’t desprèn dels dits

per exercir el teu somni

en un gest infinit,

impertorbable.

Duu un nom de sorra

escrit als plecs de llum

i un nu batec de sang.

“El poble errarà perdut en els seus dies

i se sentirà perplex”

TESTAMENT DE LEVÍ, frag. 9, COL. I.7

El poble erra perdut.

L’han esbrancat a còpia de derrotes,

se n’ha aprimat l’alè;

s’ha eixamplat l’esvoranc

que n’afebleix la idea.

Ara aprèn dels seus límits,

escolta el seu batec;

fidel a si mateix,

s’avesa a altres mirades

des del saber

dels dies

i les morts.

L’error és tan antic

com l’aigua.

Escolta,

el poble recomença,

l’esforç és persistent,

no expira la paraula,

respecta el traç de cada veu.

“Déu es va irritar contra ells i els va fer lliurar

a les mans de Nabucodonosor, rei de Babilònia”

PSEUDO-DANIEL, frag. 3.2-3

Hem comès el pecat de la supèrbia.

L’afany sense mesura,

la lluita dels homes contra els homes.

Ha vençut l’enemic,

ens ha sotmès i ens ha esquinçat el somni;

l’intent de destruir ens ha destruït.

Reposa la ferida,

escolta la saba que et nodreix,

estima l’aigua

i el trajecte del vent,

els colors que es fonen

i l’ombra que raja aquesta tarda,

gira els ulls al rostre que no veus,

a la llum densa que inunda aquest ponent,

acull les mans,

l’odi no dóna victòries duradores.

“No mor la teva esperança, oh Sió!,

ni la teva espera serà oblidada”

HIMNE A SIÓ, col. VIII.I-2

Rere el ponent,

la nit es bada,

un degotim de llunes,

d’estrelles blaves

i planetes nus,

d’espais inabastables.

Rere la nit,

l’albada dels colors,

un horitzó llanós

que la llum tiba.

El pols del vent,

l’èmfasi dels ulls.

L’alè cansat,

les hores blanques,

el dolor irreductible,

la sal voraç del temps,

la temptació de desistir.

La pell reclama el somni.

No abandono l’espera.

“Va venir cap a mi en tota la seva bellesa

quan finalment la vaig descobrir”

HIMNE A LA SAVIESA, col. XXI.II

Dorm el mirall

on les paraules duen

ressons dels dies.

Els camins de les mans

esbaldeixen records,

la pell de l’alba.

Els peus escriuen

retorns de sorra;

la mar xopa el migdia.

La tarda escura l’horitzó,

s’esmicola el mirall,

restauro absències.

S’apaivaga la llum,

el capvespre es desborda,

tragino somnis.

L’oblit s’endú

la fatiga de l’aire,

em solca els ulls.

“Camina en l’huracà i en la tempesta,

i els núvols són la pols dels seus peus”

Pesher Nahum
NAHUM, 1.3

Camines dins la llum,

deses els colors

sobre les formes,

construeixes el gest,

imagines records.

Ets la veu que batega

al cor de les onades,

la nuesa dels cossos,

l’univers expandint-se,

l’espiga i el guepard,

el núvol i la nit,

la ploma i el botó de l’ull,

la ràfega i la brisa;

habites a la mà i a l’horitzó.

“El Senyor assaona els arbres més alts,

els cedres del Líban que ell plantà”

SALM 104.16

En vas plantar

fa ja molts segles

les llavors

a les muntanyes del Líban

i a l’Hermon,

el lloc sagrat

on sorgeix el Jordà;

vas endinsar-ne les arrels

en una terra fèrtil,

vas dur-hi la pluja,

se’n va alçar la capçada,

se’n va estendre el brancatge;

n’eres la saba i la resina,

en dibuixaves l’ombra.

El poble que hi vivia en va fer un símbol,

l’odi n’ha enderrocat les cases i les vides,

va derruir el teu arbre.

Ara el paisatge aspreja.

“Allà vaig veure uns arbres agrests

que desprenien un perfum d’encens i mirra”

HENOC, frag. 2, 28.5

A tocar del Golf d’Aden,

ben a prop del desert,

vas fer conèixer a Henoc

l’indret on has fet créixer

unes plantes llenyoses

que exsuden la resina de la mirra,

i els arbres antics

amb els troncs clivellats

on raja la llàgrima groguenca,

el perfum de l’encens,

l’olor de l’alba i el capvespre,

la flaire grisa d’escorça,

l’alè que esdevé un bàlsam

sobre la terra àrida,

vora la mar ardent,

sota una llum salvatge.

La teva mà,

el tacte eixut

i l’aroma plaent.

“Arbres de vida a la font secreta,

amagats enmig dels arbres d’aigua”

HODAYOT, col. XVI.6

A l’origen del somni,

hi ha un arbre i una font.

L’arbre és el temps

i és el tast de la terra,

la llum de la matèria,

la fruita i la llavor,

l’arrel del gest,

una onada de fulles

al blau perfil del cel.

La font és l’aigua

i el trajecte,

la remor de la vida bategant,

la saba i la saliva,

l’alè del mar,

la pluja que teixeixes,

el panteix de la nit.

Raja l’aigua a la font,

creixen les branques i els dies,

s’acompleix el teu somni.

“Qui, entre tots els humans, pot saber

l’extensió del cel o la seva altura, o com se

sosté, i quin és el nombre de totes les estrelles”

HENOC, col. V, 93.22-23

Ens has desat

en el pinyol dels ulls

i al gest obert que duem a les mans

un tast exigu de l’eternitat,

una espuma de temps.

Sota la pell suau d’aquest ponent,

la immensitat del cosmos

i, en l’horitzó nocturn,

la meravella sense fi dels astres.

Fràgils,

bastim recers d’efímeres tendreses,

guardem en un racó ocult de la memòria

el dolor als ulls dels cossos que agonitzen.

Que ens habitin les vides

i els colors de les hores,

que ens sotragui el vent,

i el mar ens aculli.

“I jo, què sóc?

De la pols em vas agafar

i a la pols tornaré”

HODAYOT, col. XXIII, frag. 2.4-5

Una gerra de fang,

batecs làbils de llum.

Badem la pell i els ulls

als espais del teu somni:

la roja ferida de l’alba, l’esclat blanc del migdia,

el ponent que es dessagna.

Un gest de terra

que s’adorm entre els llavis del mar.

Llavors de temps

que arrelen dins l’aigua.

Una veu cisellada pels dies,

un oblit incessant que ens devora;

a la pols tornaré,

sota l’ombra del cedre.

“M’envolten les onades de la mort,

el Sheol és al meu llit”

HODAYOT, col. XVII.4

Els ulls i la pell

es decandeixen,

he servit el teu somni

i ara es vincla el ponent.

Assaboreixo el pa,

frueixo de l’aigua i la llum,

del vi i la música,

de la pell i els records.

Dono a cada gest

la intensitat de l’últim mot.

S’adorm la ment

i el dolor s’escampa.

La mort m’arriba com un núvol,

silent i inexorable;

jeu al meu llit

com un retorn;

evocaré Sió,

deso el meu temps

entre les teves mans.

“Jo et recordo, oh Sió!, per beneir-te;

t’he estimat amb totes les meves forces.

Que el teu record sigui beneït per sempre.

És gran la teva esperança, oh Sió!:

vindran la pau i l’esperança de la salvació.

Generació rere generació habitaran dins teu”

HIMNE A SIÓ, col. XXII.I-3

Sió és el nom del turó

i és el temple,

l’esperança d’un poble

amb els ulls afligits.

L’odi és l’estigma

la por heretada,

una onada de sang

en el camí de les generacions.

És el temps del perdó.

Ara cal que aquest mot sigui dit,

que la pau es proclami

i que tothom la invoqui.

Somies l’univers,

dibuixes l’horitzó.

A Qumran

hi ha unes coves soles.

La teva mà

té una vall enfonsada,

una cremor de sal i Sol

que abrusa el temps;

hi has desat una llàgrima.

Ens mires

amb un gest cansat.

El somni persisteix.

CARLES DUARTE I MONTSERRAT (Barcelona, 16 de setembre de 1959) és un poeta, lingüista i polític català.

La seva poesia, en què es fan presents d’una manera constant el paisatge i les referències culturals del Mediterrani, té com a temes centrals la tendresa, el somni i l’oblit. La seva obra ha estat traduïda a diverses llengües i ha merescut, entre altres, els premis Rosa Leveroni, Vila de Martorell, Crítica «Serra d’Or» i Crítica Catalana. És cavaller de les Arts i les Lletres de la República francesa i el 2007 va rebre la Creu de Sant Jordi.

Ha publicat una quarantena de llibres de poesia, entre els quals destaquen El Somni (2000), El Silenci (2001), El centre del temps (2003), Tríptic hebreu (2002), Els immortals (2004) o Alba del vespre (2013). La seva poesia ha estat antologada en els volums La tierra y el sueño. La terra i el somni. Antologia 1984-2000 (2000) i S’acosta el mar. Poesia 1984-2009 (2010). També ha publicat llibres de narrativa.

Com a lingüista ha treballat amb els professors Joan Coromines i Antoni M. Badia i Margarit i ha publicat llibres de lingüística històrica i de llenguatges d’especialitats.

Fou secretari general de la Presidència de la Generalitat de Catalunya (1999-2003). Ha estat vicepresident de l’Associació d’Escriptors en Llengua Catalana, president dels premis literaris Recvll de Blanes i director de la Fundació Lluís Carulla. Va ser president del Consell Nacional de la Cultura i de les Arts, dirigeix la Institució Cultural del CIC i és president de la Institució Francesc de B. Moll.

Notes

[1] Columna, febrer de 1996; octubre de 1996, març de 1997. [Torna]

[2] Premi de poesia Cadaqués a Rosa Leveroni 1995. [Torna]

[3] Premi de Poesia Vila de Martorell 1996. [Torna]