Aquest llibre recull el conte premiat (Escut, original de Montserrat Morera Escarré) en el 24è Premi de narrativa curta per Internet TINET (Premis Literaris Ciutat de Tarragona 2020-2021) i una selecció dels millors relats que s’hi van presentar.

Diversos autors

Escut i altres contes

Premi de narrativa curta per internet Tinet - 24

ePUB v1.0

BreivaX 06.04.25

Títol original: Escut i altres contes

Diversos autors, 2021

Edició digital: BreivaX (v1.0)

ePUBCat base r1.3

Índex

Escut
Montserrat Morera Escarré

La set
Laura G. Ortensi

Calerons
Ester Cánovas Parés

El parc de roures
Xavier Vidal i Alemany

Els sis dits de l’enyor
Ferran Garcia Moreno

Els trets
Frederic Roig Boada

En trànsit
Manuel Pérez Alegre

Enderrocs
Carles Xiberta Codina

Les fulles mortes
Miquel Pasqual Garcies

L’escapada d’en Simbad
Ramon Ferrerons

L’uniforme
Núria Comajoan Serra

Maig, juny, juliol
Tati Cervià Vidal

Revinclada
Xavi Ballester Fàbregues

Shenandoah
Mireia Toda Cosi

Tots volem la pau
Rosa Gurrera Martínez

ESCUT

Montserrat Morera Escarré

GUANYADORA DEL 24È PREMI DE NARRATIVA CURTA PER INTERNET TINET

Les quatre de la tarda del 17 d’agost de 2017.

Un raig de sol encén les butllofes de vidre que envolten l’escut de la Boqueria i l’entrada de la Rambla es guarneix amb una pluja de colors. El reflex fa la rateta a una noia que des de rere el mostrador d’una parada de peix acaba de mirar l’hora al rellotge de la banda de la Gardunya.

Un mar de caps s’acosta a les platges de les parades sota la mirada protectora de l’escut amb els colors de la ciutat de Barcelona. El groc i el vermell projecten la claror tornassolada sobre els llobarros i els molls, fins i tot el gel picat agafa una tonalitat rosada. La xicota no havia vist una cosa semblant.

La Hala, pantalons i samarreta negres, llueix un davantal blanc amb farbalans ribetats de vermell.

—Viiiiiu i freeeesc, mira com belluga, neeeena!

No sap que diu el mateix que l’Eulàlia, que tenia el millor lluç del nord, no té ni idea que porta un davantal com el de la Lola, la reina de les llagostes. Tampoc que els seus crits estan units per un fil invisible que lliga totes les dones que han venut a tots els mercats del món, que han carretejat caixes, han esbudellat peixos, conills i pollastres, han esmolat ganivets i han tallat, trinxat i embolicat tota mena de viandes.

El davantal de la Hala reflecteix també els colors de l’escut, com si fos una peça més del vitrall, encastada dins la filigrana de forja que, com un brodat, fistoneja l’entrada principal. La parada on treballa fa cantonada amb el passadís central i és el melic del seu món. La noia és una espurna de llum més dins la bola de cristall del mercat i se sent com si habités una bombolla de sabó gegant, un lloc propi on tot és eteri i lleuger. Somriu.

Un quart de cinc.

De cop, està enfeinada. Acaba de vendre un rèmol i té gent al davant fent cua. Les mans dins els guants de plàstic negres escaten, esmoquen, tallen, pesen, emboliquen i tornen canvi amb rapidesa. Un rínxol d’atzabeja s’escapa de la cua de cavall que li recull els cabells. Ara el reflex dels vidres emplomats de l’entrada posa color al tatuatge de henna que porta al braç esquerre. El regal dels divuit anys que li acaba de fer la jalti. És un ull dins d’una mà de Fàtima, una hamsa o amulet, adornat amb una mena de penjarolles semblants a les que fan la il·lusió de subjectar l’escut del mercat.

Una olor diferent de la del peix distingeix la parada de la Hala. Es diria que el tatoo desprèn olor de henna, de canyella i de gessamí. Com si algunes de les aromes del mercat de Tànger, prop del qual va néixer, rebrotessin ara al lloc on treballa. Potser li van quedar gravats a la pell abans que la tieta, la seva jalti, se l’emportés a Barcelona, després que se li morís la mare. Als set anys es va lliurar de ser una ventafocs sense fada ni príncep blau i va començar una nova vida al Raval.

La hamsa la protegeix de qualsevol mal, aquell ull que tot ho veu la fa sentir afortunada. Es treu els guants i es mira les mans que escaten i tallen tan bé com dibuixen. Sota el taulell hi té una llibreta amb els fulls de paper gruixut atapeïts d’esbossos al carbó i a la ploma de racons del mercat. Fins i tot hi ha un dibuix amb ròtring de l’escut que espera uns tocs d’aquarel·la.

Dos quarts de cinc.

El mar de caps ha minvat una mica i la Hala no té clients. Una pausa. Busca la llibreta i un llapis de punta tova. Sobre el paper, el rellotge de la paret de la Gardu-nya es fon amb l’escut de l’arc d’entrada a les Rambles. Meitat meitat. Li surt una mena d’ull de ciclop: el temps que passa es projecta dins l’escut de la ciutat que vigila la Rambla des d’una mitja lluna de cercles transparents.

Torna a tenir clientela i deixa la llibreta. Es posa una altra vegada els guants. El sol ja no li fa la rateta, les coloraines projectades damunt els peixos s’han esvaït i la resplendor que comença a caminar cap a la posta només frega la part alta del sostre ondulat. Encara fa calor.

Aquesta és una de les últimes tardes que treballa. Aviat, cap a aquesta hora, començarà el curs a l’Escola Massana, just darrere d’aquest rellotge que tant es mira. Ja ho té tot preparat, des dels llibres a la mitja dedicació fins a la feina que l’ajudarà amb les despeses fins que no arribi la beca que li han assegurat. Tot està lligat com aquesta cua de rap que acaba de preparar per a una clienta de tota la vida. Està a punt de fer realitat el que no gosava ni somiar: podrà guanyar-se la vida pintant, dibuixant, esculpint o esmaltant. El treball a la peixateria la fa sentir poderosa, mentre que l’ull que porta tatuat i l’escut que li envia els seus colors li ofereixen protecció.

Falta poc per a les cinc.

La Hala està concentrada: ara uns trossos de tonyina, ara un lluç de palangre, ara mòlleres o seitons. Està tornant canvi quan un núvol tapa el sol esbiaixat i una rauxa de llevant porta el so d’un rum-rum potent i d’uns catacracs i bum-bums inaudits. Un tsunami de gent entra al mercat des de les Rambles. Es diria que un tornado, que cada vegada fa més gran el seu forat negre, s’apodera dels passadissos laberíntics. La remor de mil onades i l’udol d’una tempesta substitueix la simfonia de sons habituals del mercat.

La Hala es toca l’ull dibuixat dins la mà de Fàtima i es mira l’escut de la portalada. Han desaparegut els colors. Sent un espetec rotund que podria ser un tret i, tot seguit, uns crits que posen la pell de gallina. La Puri, la peixatera veïna, s’acosta i totes dues s’aboquen a la cantonada de la parada per esbrinar què passa. Tothom pregunta el mateix, tothom corre i no sap per què. El temps es dilata, fins que un vell amb boina i petit com un gnom crida aixecant el bastó:

—Una furgoneta atropella tothom que baixa per les Rambles!

I una noia amb una criatura al coll proclama:

—Un infern! Morts i ferits!

El mar de gent s’ha convertit en riuada el·líptica, tothom vol fugir i no sap a on. Arriba una noia amb un trep al cap i passa un home que plora arrossegant un nen que xiscla. Tots volen fugir de l’ull negre de la mànega que xucla vides. La boca de la Boqueria ha quedat fosca, l’arc de l’entrada fa la impressió que trontolli. La Hala es mareja: les formes es difuminen, les perspectives es trabuquen i ha de seure al tamboret que té la Puri sota el taulell.

El ritme del mercat s’atura: només se sent bategar un silenci trencat per una sirena.

Els ulls plens de boires de la Hala es fixen en un xicot: porta una samarreta de ratlles i travessa el passadís central des del carrer de les Cabres. Li sembla que fa una llambregada al tatuatge de la mà de Fàtima que mostra orgullosa al braç. Les mirades coincideixen un instant i ella sent una fiblada al moll de l’os. Aquell noi fa posat de fedayin: el que sacrifica i se sacrifica. Es frega els ulls, perquè això no pot ser. El vertigen l’està fent imaginar fantasmes. Quan torna a mirar, el jove es fa fonedís entre els porxos i enfila decidit cap a la Gardunya, movent els braços com si portés una dalla a les mans.

La Hala s’aixeca i un udol li surt de les freixures, li esclata a la gola i li aleteja a la llengua: lalalalalalalala. És el mateix so vibrant que com un fil lliga totes les víctimes des de Bengasi fins a Nova York, des de Beirut fins a París, des de Madrid fins a Istanbul, des de Christchurch fins a Barcelona. No té ni idea que és el crit de qui sap que han petat totes les bombolles tornassolades i que la vida és un pes mort. Allarga el zaghreet, tombant la llengua, amb un lililililililili, com va fer per primera vegada quan va morir la mare, sense endevinar que és el clam desesperat de qui intueix que no hi ha hamsa ni protecció possible.

Només calla quan creu percebre com l’escut es desprèn de l’arc de ferro de l’entrada, s’esberla amb estrèpit i els vidres esquitxen tot el mercat.

LA SET

Laura G. Ortensi

MENCIÓ ESPECIAL DEL 24È PREMI DE NARRATIVA CURTA PER INTERNET TINET

T’adorms en companyia d’escarbats, a plena nit et visita gent morta, ets insomne si no vas prou begut, i amb la ressaca desitges morir-te.

Sebastià Alzamora, La netedat

Ningú no pregunta per què ja no et poses vinagre a l’amanida. Per què durant trenta-dos anys havies ruixat les tomates i els cogombres de líquid bru i ara t’estàs de fer-ho. Ara, enciam amb oli d’oliva: recepta vídua i sense condiments, tot cap a dins amb resignació espartana. Però ningú no pregunta per què has abandonat la mostassa, el quètxup i els precuinats. Cap inquietud, cap mirada inquisidora, cap paraula fora de lloc. Per què abaixes el cap quan la gent s’atipa de menjar i acompanya el pollastre amb no sé quina salsa àcida? Tant li fa. Escurçar la llista de certes ingestes és una renúncia que fa bonic, fàcil d’assimilar. Tothom ho pot atribuir a la voluntat de fer dieta o d’assentar el cap, per fi, d’una vegada, que ja toca. Si no vigiles, tindràs colesterol; si no controles, se’t fotrà el fetge com un ànec; surt a fer exercici o criaràs panxa d’aquí a quatre dies. Doncs ja està, ja ho heu aconseguit, calleu, garants de la moral alimentària. Mireu quina amanida i quin got d’aigua tan formosos, deixeu-me entrar al temple dels homes com cal, dels que no tenen cap judici pendent amb Bacus.

Ningú no pregunta per què ja no et poses vinagre a l’amanida, però tu comptes els dies de fam, de set i d’abstinència com un pres preventiu a la cel·la d’aïllament. Fins quan, fins quan, fins quan. Fins quan les manilles al cap i a la gola. Fins quan aquesta merda d’existència en què res no desentona. Fins quan aquest enclaustrament social a contracor. Fins quan la sensació d’haver-te convertit en un monjo dominic amb remordiments i molta, molta set. Quant ha de durar, l’agonia? Anys, lustres, dècades? T’hi hauràs d’estar tota la vida, atrapat en la dieta dels bons minyons? Podràs suportar-ho sense fotre’t un tret? Ara en fa dos-cents dos, de dies sense vinagre, i a tu et sembla que hi ha hagut un buit, que has deixat de ser tu, que tothom et diu amb la mirada: “Desferra, desferra, desferra.”

Però la gent et somriu amb tranquil·litat aparent i, sobretot, ningú no et pregunta pel vinagre. Ningú no ho pregunta perquè no en vol saber res o, potser, perquè en el fons ja ho sap tot i li és més còmode apartar-se de la lletjor amb el cap sota l’ala. Hi ha la vida prèvia, l’instant d’abans, quan al diccionari encara no hi has incorporat expressions com centre d’atenció i seguiment, síndrome de codependència, medicació antagonista o teràpia de grup. Quina placidesa… Tot va bé mentre et penses que Antabús és el nom d’un grup de punk que rima amb autobús. Tot va bé mentre ignores els prospectes i els —letals— efectes secundaris.

Com ho expliques, a la gent, que fa dos-cents dos dies que et fots la pastilla gorja avall? La píndola que es deuen haver pres centenars de milers d’alcohòlics abans que tu. Quants se’n deuen haver sortit, després d’anys sense prendre vinagre ni glopejar col·lutoris? Quants s’hi han quedat, tips de parafernàlia i vençuts per l’olor de cervesa? Hi ha estadístiques? Ho saben, els de l’amanida vídua, que t’hi podries quedar si et duguessin un paquet d’Estrella Damm o et preparessin un sofregit amb brandi? Ho saben, que tres glops de vinagre et podrien fer ingressar a l’hospital? És la funció de la pastilla guardiana. Una gota d’alcohol et pot matar, fica-t’ho al cap: si beus, demà no et despertes.

Ho saben, els fans del menú equilibrat, tot això? Ho saben, i tant que ho saben! Però això que et passa a tu, Ivan, és lleig, destorba i fa molta vergonya. Tu sacrificat, que ja has fet prou el brètol a la vida. Un cop l’any, això sí, segurament per Nadal, quan ja vagin mig pets, et recordaran que tu no pots fer com ells, que ets diferent, perquè hi va haver un moment en què vas travessar la ratlla i quan la travesses, la ratlla, ja no hi ha marxa enrere. Tens un diagnòstic, Ivan. El diagnòstic. Alcoholisme. Etilisme crònic per als refinats. Ets alcohòlic, Ivan. Un borratxo exemplar que menja amanida verda i que espera que passin les festes per donar-se la recompensa que necessita. Te l’has guanyada a pols. Dos-cents dos dies són massa dies. A la merda el tractament i a la merda les pastilles guardianes. Ja vindrà a recollir-te la mare, la psicòloga o el veí de sota xiuxiuejant coses com recaiguda, malaltia crònica o s’han tornat aproduir uns quants consums.

I quan aterris al món, de cop, diràs que no és culpa teva, que va ser cosa del Quim, el tros d’imbècil que a mig sopar de Cap d’Any va deixar anar: “Mireu que original, l’Ivan, que brinda amb Coca-Cola. Fot-li una mica de whisky, home, no siguis modest.” Que tu no hi vas tenir res a veure, que tu no ho volies, no ho volies, no ho volies, que tu només tenies molta set.

CALERONS

Ester Cánovas Parés

Eren quarts de cinc quan a en Manel li va sortir la primera moneda. S’estava afaitant, li va venir una picor a l’orella i amb la punta del dit va notar-hi una cosa freda. En acostar-se al mirall, va caure dringant sobre la pica una moneda de cinc cèntims.

—Glòria! Glòria! Corre, vine!

—Vees, a què ve tanta cridòria?

En Manel li va explicar la qüestió tot perplex.

—Però, mira! Si encara està una mica bruta de cera!

Al principi la Glòria no se’l va creure, però l’episodi es va anar repetint cada dia d’aquella setmana. Cinc cèntims per aquí, deu per allà, el diumenge fins i tot va caure una moneda de dos euros. Al final no va tenir més remei que acceptar-ho.

—Quines coses de fer, Manel, és ben bé que ens fem vells.

La Glòria i en Manel eren casats des de feia tres dècades, i es tenien molta paciència l’un amb l’altre. Ell no rondi-nava per aquella mania de la seva esposa d’embetumar cada dia les sabates, deixant la casa pudent, i la Glòria ja s’havia acostumat al volum irrisori al qual escoltava el televisor el seu marit. Ara, això de les monedes era una cosa ben estranya.

La Glòria va rentar un pot buit de melmelada i cada dia les anaven posant dins. A final de mes, ja havien reunit 17,34 €.

—Escolta’m, què et sembla si ho gastem en unes postres? —va proposar en Manel—. S’ha de celebrar, no, això?

—Vols dir que ens les acceptaran, aquestes monedes?

—I ara, què et penses? Que les falsifico? Si són ben bé de veritat!

Van comprar unes lioneses de crema, i encara els van sobrar 8,14 €. En menjar-se l’última lionesa, li van caure dues monedes de 2 €.

Quan el pot va tornar a ser ple, van rentar-ne un altre. Els van posar de costat, al prestatge de sobre la nevera. Al llarg de l’hivern van anar apuntant, dia rere dia, quants diners li anaven sortint i en quines situacions. Li solia passar molt quan es dutxava, també quan s’ajupia per posar-se els mitjons. Mai al carrer, sempre dins de casa. De vegades també li passava tot menjant, i fins i tot un cop que feien l’amor. La quantitat era variable i no semblava seguir cap patró: 5 cèntims, 20, 1 euro, 10 cèntims, 2 euros, 1…

—Escolta’m, t’has fixat que mai t’han caigut monedes d’1 o de 2 cèntims?

—I què en faríem! Només valen per fer pes al moneder, aquestes.

Quan va acabar l’hivern ja tenien set pots plens de diners. Quan la Glòria rentava el vuitè pot, de llenties, en Manel va decidir que ja n’hi havia prou. En va buidar tot el contingut a la cartera que feia servir per anar a treballar i va agafar la jaqueta.

—Ionvastuara?

—Ben poca cosa en farem, de tanta ferralla! Vaig al banc.

Va obrir un compte d’estalvis i va tornar a casa amb un interès del 3,5%. Quan l’hi anava a explicar a la Glòria, se la va trobar mirant-se al mirall de ben a prop. S’havia tret les arracades i tenia una lupa sobre la pica, al costat de tres bastonets plens de cera i un rosari.

—Au, ves! Que em tens enveja, ara?

Ella es va estrènyer el cinturó de la bata i va fer veure que s’estava pentinant. En Manel no va insistir, però ho va entendre.

L’endemà va servir-se de la seva nova font d’ingressos per comprar-li no un, ni dos, sinó tres rams de flors.

—Home, però no ho veus, que les flors es panseixen amb un tancar i obrir d’ulls! I tants anys de matrimoni i encara no ho saps, que els lliris em fan esternudar?

Però en Manel no es va donar per vençut i, després de passar per la bodega a comprar-se un bon anís, va anar a veure la sabatera.

—Caram! No et deixes caure gaire sovint, tu, per aquí! Toquen sabatilles noves?

—Mira, no, buscava unes sabates per a la senyora. Ja et saps el número, oi? Em fio més del teu gust que del meu.

En Manel va tornar a casa amb un parell de mocassins sota el braç, i aquest cop la va ben encertar. L’endemà, ella els va estrenar per anar a comprar el pa.

—Tu creus que durarà gaire, això?

—Mira, mentre duri, ens n’aprofitarem! No saps pas quin abric que he vist a l’aparador de la Montse…

—Dona, que ja n’hem gastat molts, aquest mes.

Una moneda rodolant per la seva camisa fins a terra va tallar la conversa per un segon.

En Manel cada vegada sortia menys de casa, no volia ni imaginar-se què pensaria la gent si li passés al carrer. Les monedes queien unes quantes vegades al dia, de vegades tres o quatre de juntes. Després d’un any estudiant el cas, ja anaven endevinant què provocava les monedes. En treia moltes de juntes quan esternudava, així que van començar a posar més pebre als estofats i a no encendre la calefacció.

—Quants han set, avui?

—11,25.

Amb en Manel pràcticament reclús, era la Glòria la que s’encarregava de fer tots els encàrrecs al carrer, i ho feia lluint les millors gales cada temporada. Estrenava sabates dos cops al mes, i sovint amb una bossa de mà i el moneder a joc. S’havia acostumat a sentir comentaris allà on anava i, fora de molestar-li, cada vegada hi estava més avesada. Va agafar el costum de seure a prendre el te a la plaça del poble cada tarda, fent-se la distreta mentre seia com una nina. Mirant revistes li va agafar la dèria dels barrets de plomes, i de tant en tant baixava a la ciutat amb tren per fer-se amb les mudes dels millors aparadors de Passeig de Gràcia.

—Escolta’m, no creus que hauríem de començar a pensar en fer alguna cosa de profit amb els diners?

—Dona, no es…

—Tornant de Barcelona he vist una torre en venda al Figueró que no estava gens malament.

—Comprar-nos una torre? Amb quines em surts! No en tens prou amb els vestits?

—No estaries millor en una casa amb jardí per on poder passejar?

En Manel estava fart de les mateixes quatre parets així que, encara que la idea no l’emocionés, no va poder rondinar gaire. Sempre li havien dit que era un home de geni, però és veritat que cada vegada tenia menys ganes de perdre el temps amb discussions. Si a la dona la feia feliç, doncs som-hi. L’única condició que va posar va ser que tinguessin una minyona, perquè ell ja no estava amb ànims de passar-se la meitat del dia grapejant per terra, recollint les monedes que s’escampaven entre els mobles.

La mudança va ser més feixuga del que esperaven. La Glòria li va comprar un barret amb orelleres i li va cosir una butxaca interna a l’orellera esquerra per evitar cap accident en el transport d’una casa a l’altra. Així i tot, en Manel va estar patint tot el viatge, i estava tan esgotat quan va arribar a la nova casa que va caure rodó al llit mentre la Glòria acabava d’instal·lar-se.

Quan l’endemà va llevar-se, no podia obrir la porta del dormitori. Va intentar forcejar-la, sense sort, i quan se’n va cansar va sentir les passes de la Glòria a fora.

—Escolta, obre’m! Recollons, ja haurem de fer venir el fuster! Ja et vaig dir que no era bona idea!

—Senyor Casasses, soc la Mercè, la minyona. La seva senyora ja ha sortit.

—Molt bé, molt bé, però pots obrir-me per favor?

—Tinc instruccions estrictes de no fer-ho. La seva dona li ha deixat el tabac i una ampolla d’anís a la tauleta, vindré al migdia a portar-li el dinar.

EL PARC DE ROURES

Xavier Vidal i Alemany

Va passar el tou del dit pels lloms arrenglerats. Li encantava aquella sensació de pell contra pell. L’encisava el relleu de les lletres, la capa lleugera de pols, la literatura que emanava de cadascun d’aquells llibres. Estava cansat, però la classe havia anat molt bé. Als alumnes els entusiasmava aquell conte d’en Cortázar. Es quedaven captivats amb la perfecció tècnica amb què l’argentí canviava l’eix del relat i jugava amb els personatges i el lector. Any rere any, cada novembre, el fet de portar a l’aula Continuidad de los parques generava un moment d’eufòria. Els seguidors del curs de seguida entraven en l’ambient màgic del parc de roures, la butaca de vellut verd i l’inevitable assassinat passional que confonia i atrapava els lectors.

Va recórrer amb l’índex la lleixa dels iberoamericans, evocant els universos que s’hi amagaven. Paladejant-los. Havia gaudit cada llibre desenes de vegades. Mai no es cansava de rellegir-los. Va recordar en Quiroga. Solia citar les paraules del mestre quan els alumnes li deien que mai serien capaços de fabricar un engranatge de la perfecció matemàtica d’en Cortázar: “resistiu-vos tant com pugueu a la imitació, però imiteu si l’impuls és massa poderós”. Alguns dels seus deixebles s’hi resistien, però la majoria acabaven copiant els enginys del geni argentí. Quan els hi corregia els textos, no li importava si havien mimetitzat l’artefacte literari de Cocó o no. L’important era que el text funcionés.

Va mirar cap a la cuina del saló estant. Li arribava una aroma deliciosa de ceba i all sofregits. Era el primer acte d’un sopar que pressentia amb un final excepcional. Calculava que tenia més d’una hora abans que la Cati servís el rostit que ompliria cada racó de la casa amb l’aroma de xai, romaní i pebre. Va decidir rellegir unes quantes pàgines d’alguna d’aquelles joies que tenia a tocar dels dits. Així faria passar més de pressa aquell segon acte de la preparació, que sempre se li feia llarg, tant en la cuina com en la literatura.

L’índex va aturar-se a Cien años de soledad. Era la tria perfecta. Va separar-lo de germans i cosins literaris i va asseure’s a la butaca de pell marró, la que més li agradava i la companya de lectura perfecta, de cara a la finestra i d’esquena a la cuina on la Cati feinejava. No hi havia cap plaer comparable a la immersió en els mons construïts amb les paraules. La remor dels ocells piulant més enllà de la finestra va animar-lo a gaudir de l’obra. El so del vent entre el bosc d’avets a l’altra banda del vidre va fer-li de coixí per a la lectura.

Obrí el llibre per un punt a l’atzar. La droga de García Márquez se li va escampar per les venes a l’instant com una gota de tinta en un got d’aigua. Les imatges van emanar dels mots amb naturalitat. La vista se li anà movent per les frases, corrues de formigues que el transportaven d’una banda a l’altra, d’escenari en escenari. Va notar el fang espès dels carrers de Macondo llastrant-li les sabates. La humitat amarava el vent que venia del bosc i l’aiguamoll, i se li ficava als ossos com un corcó incorpori. Un silenci de tardor omplia l’ambient. Només algun gall gosava aixecar la veu enmig de la quietud. El soroll travessava els carrers sense deixar més rastre que l’eco al seu pas. Va omplir-se els pulmons amb aquell aire cent vegades aspirat i olorat en soledat.

La porta era oberta i no calgué trucar. No semblava haver-hi ningú. En posar el peu al rebedor va sentir el soroll de les seves pròpies sabates rebotant per les parets emblanquinades. L’olor de fum va avançar-li la presència que s’acostava des del fons de la casa com un ramat de cabres, lluint el desordre del seu somriure.

—Fa cara de tenir set —va dir-li la dona amb els braços plegats, com si el conegués de tota la vida—. Vol que li posi un vas d’aigua freda?

Va desaparèixer sense esperar resposta i ell es va quedar tan bocabadat com captivat per una criatura fascinant, que desprenia sensualitat i exhalava desig a cada moviment. Va seguir-la fins a la cuina, on Pilar Ternera omplia una gerra d’aigua. N’hi va atansar un got ben ple amb la seva mà de pell torrada. Sempre havia estat enamorat d’aquell personatge que se l’emportava com un huracà cada vegada que apareixia davant dels seus ulls. Es begué l’aigua d’una glopada. El pols li tremolava. Amb la mirada entelada per l’emoció, repenjà el palmell contra la paret. La calç de la superfície se li enganxà als tous dels dits. Se’ls va mirar amb sorpresa. Aquella calç, era aquella calç!, s’adonà de sobte, excitat. Es repassà la pell amb la punta de la llengua per omplir-se la boca amb el sabor que feia embogir la Rebeca a casa dels Buendía. Pilar Ternera es va espantar en veure-li cara de boig mentre tastava la calç. Llavors canvià l’expressió i semblà adonar-se que aquell home no era qui havia pensat.

—Què hi fa a casa meva? —La dona el va observar amb una sobtada incomoditat.

Una onada d’entusiasme va pujar per la gola del professor: allò que no podia ser de cap de les maneres estava passant. Va començar a riure com un boig, sense control, de pura alegria. Se sentia pres per la torbació de tenir a tocar un personatge que el captivava des de la primera vegada que havia llegit aquella obra. Recordava haver-se masturbat d’adolescent imaginant-se com Pilar Ternera era posseïda per Aureliano Buendía, el seu germà José Arcadio i tants altres. El record el va esperonar i va acostar-s’hi, va agafar-la per la cintura amb fermesa i li feu el petó tantes vegades somiat i desitjat. L’havia agafada per sorpresa, però la dona va reaccionar de seguida, l’empentà per alliberar-se’n i va retrocedir unes passes. Esverada per la reacció d’aquell estrany aparegut al seu saló, es va posar a cridar demanant ajuda. Els xiscles trencaren l’encanteri i l’home quedà desconcertat. Ràpidament, però, va entendre que ja no podia quedar-se a casa de Pilar Ternera i fugí tan de pressa com les cames l’hi van permetre.

En arribar al carrer, mirà a dreta i esquerra. L’agitació li empentava la sang a les venes i li negava el pensament. L’assaltà un desig desbocat d’anar a veure la figura més enigmàtica de tot Macondo. Necessitava trobar-lo. La inquietud, l’alegria, ¡’expectativa, tot li omplia el cos. Un foc de ficció li impulsava les cames.

Va córrer en direcció al bosc i, abans d’arribar al final del poble, va veure el pati amb el castanyer. I la corda al voltant del tronc. El vell panteixava i a ell el cor li retrunyia amb força. S’afanyà a arribar a la part de darrere de la casa, a l’entrada del jardí. Respirava a batzegades, captivat pel que estava veient. Era allà, lligat, amb la barba blanca i l’olor de fongs tendres, de serena antiga i de sol i pluja. Sempre s’havia pensat que l’arbre on el tenien amarrat era més lluny de la casa. L’excitació li va recórrer el cos com la llança encebada travessant el coll de Prudencio Aguilar. Una i mil vegades havia imaginat què li hauria preguntat a José Arcadio Buendía d’haver disposat de l’oportunitat. I ara el tenia davant seu, a tocar dels dits. El vell va regirar el cos adolorit, que feia pujar i baixar de pes a voluntat, i el va saludar amb un moviment de cap. Al professor li va fer tota la llàstima del món. Només li semblava un presoner maltractat. Llavors li preguntà a aquell home savi i obsessionat per la ciència:

—Per què va destrossar el taller aquell divendres funest?

José Arcadio, subjecte amb la soga per la cintura, li agafà la mà, el va mirar estranyat i va respondre:

—Hoc est simplicisimum. Perquè no era divendres, sinó dilluns. El temps s’havia aturat i jo l’havia de tornar a posar en marxa. Ho entén, oi?

Al professor se li va il·luminar la cara en comprovar que ell estava encertat i que les rebuscades interpretacions simbòliques dels especialistes en l’obra de Gabo anaven errades. Tenia ganes de cridar d’eufòria, però llavors va veure la ferida de la corda en la cintura de José Arcadio. Va sentir el dolor en la seva pròpia carn. Cap teoria literària ja no importava el més mínim davant de la realitat. Quedava emmascarada pels sentiments de debò, per la llàstima, per l’olor de fems i la sang seca que tacava el cànem de vermell. Va intentar deslligar-lo, pres per un sentiment de compassió i ràbia. El vell va mostrar l’estupefacció en el rostre perquè no entenia què feia aquell estrany. Mentre feinejava i perdia l’alè en la tasca, sense obtenir cap resultat positiu, el catedràtic es preguntà si tenia dret a canviar els fets d’una obra que era perfecta. La tendresa que li inspirava, però, era superior al respecte artístic que un professor de literatura havia de tenir.

El nus era simple, però semblava impossible de desfer. No podia desnuar la corda, per molta energia i voluntat que hi posés, i aleshores, en aixecar la mirada, va veure que Pilar Ternera s’acostava a la casa dels Buendía. L’acompanyava el capità Roque Carnicero, armat amb una escopeta. José Arcadio li va dir de seguida que marxés perquè no portaven bones intencions. El professor tenia mil preguntes a fer al vell i volia alliberar-lo del castanyer, però no s’hi podia quedar. El tret a l’aire del capità omplí cada racó de Macondo.

—Haurà de fugir —va dir-li José Arcadio, assenyalant cap a l’altra banda del poble—. És un malapeça, el Carnicero. No el matarà, no. Si l’enxampa, el lligarà a un castanyer fins que es podreixi!

Va sentir els crits d’en Carnicero mentre travessava la casa dels Buendía cap a l’altre cantó, mirant de sortir per la porta del carrer. En passar pel menjador va veure el daguerreotip de José Arcadio Buendía, però la veu de

gos del capità l’insultava i no podia parar-se a admirar-lo. Despenjà el retrat, se’l ficà sota la camisa i sortí com un llamp de la casa. Va córrer cap a l’extrem contrari del poble. Es demanà com se’n sortiria, d’aquella situació tan insospitada, perquè no podia seguir corrent per sempre, això semblava clar. La comitiva que el perseguia era cada vegada més gran. Es posà la mà sota la camisa, entre el pit i el daguerreotip. Tot era real. S’ensumà el palmell que li havia agafat José Arcadio. L’olor era inconfusible, i encara conservava restes de calç.

Se sentia en perill. I aquella era una sensació que no tenia res de literari ni una gota de ficció. Va forçar-se a repassar mentalment cada capítol del llibre, però no aconseguia trobar la manera de sortir-se’n. Se li feu evident que no podia caminar fins a Riohacha o Barranquilla. Ni tan sols sabia si hi hauria res més enllà dels aiguamolls.

El pànic va fer-li mal als ossos. Fugia d’una banda a l’altra sense rumb ni sentit. Notà la gola seca i polsosa mentre se li anava mullant el front. Estava segur que Roque Carnicero el trobaria tard o d’hora i el lligaria, pensant que era boig. Es va amagar al jardí de Pietro Crespi, que afinava una pianola en una habitació interior de la casa. El catedràtic tremolava de por, amagat al roser, al costat de la taula on encara hi havia un vas de llimonada i el barret de palla del músic. Reflexionà que a Macondo les coses no estaven endreçades com en el seu ideari, que la imaginació era traïdora i fal·laç i que la realitat era molt diferent de com se l’havia figurada. Que el mapa no era el territori. Sentia la remor de la partida que el cercava. No li feia por morir, sinó compartir corda amb José Arcadio Buendía. Llavors l’assaltà la certesa que l’única manera d’escapolir-se era la mort. Però no era fàcil morir a Macondo. Aureliano Buendía havia escapat a catorze atemptats, a setanta-tres emboscades, a un tret al pit que es disparà ell mateix i que l’havia travessat sense tocar-li cap punt vital. Ser allà era el somni de qualsevol amant de la literatura, i més encara dels seus companys de Departament, però ara l’aterria la idea de quedar-s’hi per a sempre.

Els crits dels perseguidors omplien els carrers seguint les ordres disciplinades del capità. En Pietro Crespi va deixar d’afinar la pianola en sentir l’enrenou. Era qüestió de temps que el descobrís i avisés tothom que l’intrús s’amagava al seu jardí. Presa del neguit, es concentrà a recordar tots els detalls i informacions de l’obra que li poguessin ser útils, buscant una solució. Llavors hi caigué. Necessitava una arma, i no per enfrontar-se al Roque Carnicero. Recordà les dues pistoles que José Arcadio Buendía tenia amagades al rober de casa seva i que l’Amaranta havia agafat quan l’exèrcit va atacar Macondo.

Confiant que la idea funcionaria, va treure el cap per damunt del roser i va veure que registraven casa per casa pel carrer del davant. En complet silenci, s’aixecà, s’entaforà el barret de palla d’en Crespi, va obrir la porta del jardí i va caminar de tornada fins al pati del castanyer.

José Arcadio Buendía el va mirar sorprès, repenjat en el tronc de l’arbre:

—Ah, veig que no l’han pres? No trigaran, en Carnicero és com un llop, no abandona mai un rastre!

—Les pistoles encara són al rober? —va preguntar el professor amb inquietud.

—Sempre. Qualsevol dia poden tornar els militars.

Li va agrair la informació amb una barretada i va entrar a la casa. No hi havia ningú, tots devien ser amb la partida que l’empaitava. Obrí l’armari de fusta i en aixecar la roba del primer calaix va veure-les, argentades, antigues i carregades. Somrigué i les va traure. S’assegué al costat de la finestra, sobre el llit que feia olor de roba acabada de rentar, i deixà el barret sobre la vànova. Els perseguidors s’acostaven, en Pietro Crespi l’havia vist marxar. Va amartellar la primera arma i se la posà a la boca. Els regalims de suor li degotaven per l’esquena i el front quan cargolà el dit al gallet. Els crits arribaven ja des del pati del castanyer. Va sentir la veu aspra i pudent del Roque Carnicero. El pols li tremolava quan va prémer el gallet amb tota la força de la desesperació. El martell va picar contra el cartutx, però no va passar res. Es van sentir les botes de muntar del capità entrant a la cuina des del pati, a tocar de l’habitació on era. Amb els ulls esbatanats, va llençar la primera pistola sobre el llit i va amartellar la segona. El contacte del canó als llavis el va fer estremir. El perseguidor li cridà des de la porta:

—Deixi anar l’arma!

El professor va reunir tot el valor que li quedava i premé el gallet. L’explosió de pólvora aixecà un petit núvol de fum. El soroll del tret es barrejà amb el crit descarnat de Pilar Ternera que va precedir el cop somort del cos inert en caure a terra.

Assegut, el professor es va eixugar la suor del front i passà la mà amb suavitat pel vellut verd de la cadira de braços. El va sorprendre el tacte i, sobretot, el color: la butaca no era marró ni de pell. Aleshores rumià sobre els detalls del lloc on havia tornat i es va esbalair en veure per la finestra els roures del parc. Els roures, sí, n’estava segur, eren roures i no avets.

Aleshores deixà anar tot l’aire dels pulmons, va somriure i es relaxà en comprendre on era de veritat. Ja no calia patir més, d’allà segur que se’n sortiria perquè el punyal apassionat que l’havia de matar ja se li acostava en implacable silenci per darrere. Va estrènyer amb força el daguerreotip sota la camisa i s’ensumà el palmell blanc de calç, esperant que aquesta vegada la mort sí que el tornés a casa.

No va percebre cap rastre ni olor del rostit de la Cati, que ja l’esperava sobre la taula del menjador.

ELS SIS DITS DE L’ENYOR

Ferran Garcia Moreno

Me n’he adonat que sempre que m’ha passat alguna cosa dolenta el dia abans ha plogut. Com allò del meu fill, per exemple. Era un dijous i el dimecres va ploure. Potser per això, quan la Rut em va explicar que volia fer una festa, vaig mirar el cel. Un parell de núvols solitaris avançaven, lentament, cap a l’horitzó.

Jo li vaig dir que no em semblava una bona idea, que la Lili gairebé no tenia amics i que es posaria molt trista si no venia ningú. Ella va fer aquella ganyota seva. Vindran i s’ho passaran molt bé, va dir. Jo vaig intentar somriure.

No va venir ningú. La Rut havia engalanat el pi negre amb cintes de colors que ballaven amb la brisa suau. Havíem fet entrepans de Nutella i bols de fruita. La Lili va seure a la taula. Era absurd fer veure que allò era una festa, però la Rut, de vegades, és molt tossuda. Jo no deixava d’observar la Lili. Quan la Rut va treure el pastís, la nena va posar les mans sobre les estovalles de plàstic. Eren de color blau fosc i plenes d’estels blancs. Les havia comprat el meu fill, abans que passés allò. Havia pintat una de les estrelles de color vermell i li havia dit a la Lili que, d’entre totes les llumetes de la nit, ella era la més bonica.

La Rut va anar encenent les espelmes mentre li explicava que havia de demanar un desig. No és el meu aniversari, va dir la nena. Ja ho sé, però es pot menjar pastís i bufar espelmes igualment, oi? La nena va concentrar-se en una de les flametes. Just abans de bufar les espelmes va tancar els ulls fortament i va posar les mans sobre l’estel vermell. O això, si més no, em va semblar a mi.

La primera vegada que li vaig veure aquell gest, ella es gronxava. Li agradava anar al parc infantil cap al tard. Tot i que no m’ho va dir mai jo sé que era perquè, a aquelles hores, no hi havia ningú. La Lili no sempre havia estat una nena solitària, s’hi havia anat tornant a poc a poc. A la Rut li preocupava aquella melangia que semblava haver cobert a la nena, com les heures cobreixen els arbres. Jo sabia que no era altra cosa que enyor, però mai l’hi vaig dir així, amb aquesta paraula. A mi em preocupaven altres coses.

Per què aquestes fulles són com agulles?, em va preguntar un dia. En tenia un grapat entre les mans, algú les havia portat al parc des de la pineda. Eren marrons i seques. Jo vaig mirar cap als pins del Pujoló. Em van semblar més grossos, més foscos, més a prop del cel. No ho sé, vaig dir. Encara ara m’ho pregunto.

Al parc hi havia altres coses: un tobogan gastat, una caseta de fusta, un balancí vermell, però ella sempre agafava el gronxador. Jo seia en un banc, davant la nena. Aquell dia, amb les manetes fortament agafades a les cadenes del gronxador, vaig notar com la Lili deixava el cos mort. El gronxador va anar perdent inèrcia i es va anar aturant, molt lentament, mentre ella clavava els ulls en un punt que hi havia al meu darrere. Aleshores, mentre el balanceig moria, va fer el gest i, com he dit, era la primera vegada que el veia. No només en ella, que també, vull dir que era la primera vegada que veia un gest així. Vaig girar-me cap a on apuntaven els seus ulls. La Rut venia cap a nosaltres, caminava per la vorera. Somreia i saludava tímidament amb la mà. Quan vaig tornar a mirar la Lili, el gest havia desaparegut, però la nena seguia totalment quieta, com el gronxador. Un núvol solitari va enfosquir-nos breument.

Després d’aquell primer dia, al parc infantil amb el gronxador, la Lili va tornar a fer aquell gest altres vegades. Li vaig preguntar la Rut si hi havia algun problema amb la Lili. Ella em va mirar aixecant les celles. Què vols dir? No ho sé, potser us heu enfadat per alguna cosa. Em va dir que no i jo la vaig creure, però bé hi devia haver alguna raó per a aquell gest. La Rut semblava no adonar-se’n, però jo sí.

Érem a la banyera. Sovint em demanava que la banyés jo. Li agradava especialment quan li feia un petit massatge allà on el coll s’ajunta amb l’esquena. La nena, amb els cabells xops i caient-li endavant, tancava els ulls i es deixava fer. Deixàvem que l’aixeta gotegés una mica. La Lili em deia que allò li agradava, i jo notava que aquell repic l’asserenava. Confiada i relaxada la Lili estava molt bonica. Mentre li feia el massatge, l’hi vaig preguntar. Vaig notar com es tensava tota. Potser fou perquè ja tenia tota la cara plena de gotetes d’aigua, i qui sap si unes gotes criden les altres, però va plorar. Feia molt de temps que no ho feia. Sanglotant, es va tapar el rostre amb les manetes arrugades. Jo em vaig col·locar al seu davant i la vaig abraçar, mullant-me el pit i les mànigues. A mi m’ho pots explicar, li vaig dir. Soc la teva àvia i hi ha coses que només es poden explicar a les àvies. Ella va mirar-me. Vaig retirar-li un floc de cabells que se li havia enganxat al front. Em fa mal, va dir-me. Qui? Ella. Qui és ella, tresor? Però no va dir-me res més. Va inspirar fort, com si volgués absorbir tot el que havia passat en aquell minut i mig, i va dir-me que ja acabava ella sola.

Quan va desaparèixer la navalla em vaig espantar de veritat.

El meu fill sempre duia una navalla a sobre. La feia servir per a l’hort. Tallar cordills, fer punta al llapis de fuster que duia penjat a l’orella tothora, fer forats als tubs de plàstics per al gota a gota, coses així. El meu fill era la persona més noble, pacient i riallera del món. La Rut era igual que ell, una preciositat. Feien una parella adorable. Tothom ho deia. I la Lili, com deia la Rut, era un àngel. Quan el meu fill va morir, la Lili va demanar-nos la navalla. La Rut no volia donar-l’hi però jo la vaig convèncer que no passava res. Era un record del seu pare. Jo mateixa me l’hagués quedada si no l’hagués demanat la Lili. Aquella navalla era més el meu fill que el seu rellotge (que ara portava jo) o l’aliança de casament (que ara duia la Rut al dit gran). Li vàrem comprar una capsa folrada de vellut blau cel i la Lili va desar-hi la navalla. Era a la seva habitació i se la mirava molt sovint. Obria la tapa, la tocava, es quedava uns instants com absent i després la tancava de nou.

Des que va començar el gest, quan ella no hi era o estava distreta, jo anava a l’habitació de la Lili i comprovava la navalla. Aquell matí vaig obrir la capsa i no hi era. L’hi vaig explicar a la Rut. Ella va dir que no em preocupés, que la Lili l’agafava de tant en tant. De veritat que no te n’adones de res? De què?, va dir la Rut. La teva filla. Què li passa? Ho preguntava sincerament i vaig ser conscient que, realment, no veia el gest que sovint li dedicava la Lili, ni que, mentre el feia, es quedava absent, com si alguna cosa la xuclés món enllà.

Li vaig preguntar a la Lili on era la navalla i em va contestar que no ho sabia. Mentir és una cosa molt lletja, vaig dir. No dic mentides, jo. Doncs on és? Ella va fer que no amb el cap. Jo vaig continuar renyant-la una estona, no només per la navalla sinó fent-li veure que sabia que li passava alguna cosa i no m’ho volia dir i que allò era tant o més dolent que dir mentides. Potser vaig alçar massa la veu perquè es va obrir la porta de l’habitació. Era la Rut. La nena va mirar-la de fit a fit. Va eixugar-se una llàgrima que començava a treure el cap i va donar-me la mà. Per què em fas mal? Mirava a la seva mare. La Rut es va quedar de pedra. Què dius? Per què em fas mal? Mal? Quin mal? Tu em fas mal, va dir la nena. La Rut va mirar-me. Si és perquè t’he renyat aquest matí… No vull dir renyar, vull dir fer mal. La Rut va seure al llit, a tocar de nosaltres dues, va estirar el braç i va acaronar la cara de la Lili. Ella es va tirar enrere. Quan t’he fet mal, jo? A les nits. Quina nit? Moltes, jo dormo, tu entres a l’habitació i em fas mal.

Vàrem intentar explicar-li que allò eren malsons i que els somnis no són reals. Ho semblen, ho semblen molt i molt, de fet, però allò no passa de veritat. No és que no existissin, existeixen, era només que no eren d’aquest món, sinó d’un altre. La nena va repetir, una vegada i una altra, que no eren malsons, que, quan li feia mal, estava ben desperta. Vàrem xerrar-hi una estona més, intentant fer-li entendre que s’equivocava, però a partir de cert moment va deixar de parlar. Passada una estona ens va demanar que la deixéssim sola i això vàrem fer.

A la cuina, vaig fer una cafetera. Em creus, oi?, va dir-me la Rut, amb la tassa fumejant entre els dits. Vaig dir-li que sí.

Aquella mateixa nit et vaig trucar, recordes? T’ho vaig explicar tot i tu em vas dir: confies en ella? En la nena? No, en la mare. Jo vaig pensar-hi. I doncs?, vas dir-me. Sí, conec la Rut i és impossible que li faci mal a ningú i encara menys a la nena.

L’endemà vaig parlar amb la Rut. Li vaig explicar allò del gest tan estrany que feia la nena quan ella no se n’adonava. Li vaig explicar les poques coses que la Lili m’havia dit, entre sanglots i silencis. Li vaig explicar que sabia que ella no li estava fent mal, però que a la nena li passava alguna cosa i que calia actuar, d’alguna manera. Malgrat el que t’havia dit per telèfon, que confiava en ella, ara et confesso que no del tot. La Rut va mirar-se les mans. Les tenia sobre la taula i a cada frase que jo deia, ella estirava més i més els dits, com volent-los separar del seu cos. Creus que soc mala mare?, em va preguntar. No, és clar que no. Faig el que puc. Ho sé. Saps que ni una sola vegada m’ha preguntat pel seu pare? Ho sabia, sí. Potser ha arribat el moment de demanar ajuda a algú, vaig dir-li.

Vàrem decidir portar la nena amb el doctor Ariza. La Dolors, crec que la coneixes d’aquell dia que vàrem coincidir al Castell d’en Boix, me’l va recomanar. Que la va ajudar molt quan li va passar allò a la seva neta, que el dol infantil és diferent de l’adult. La primera visita era un dijous i el dimecres va ploure.

Aquell matí de dijous la casa estava silenciosa. Vaig fer cafè, ja saps com m’agrada l’olor de cafè en llevar-me. Mirant per la finestra, vaig adonar-me que les tires de colors del pi negre ja no hi eren. Amb la tassa a les mans, vaig sortir al jardí. La pluja del dia abans va fer que els peus se m’enfonsessin dins el fang.

Les cintes havien estat tallades amb tisores i en quedaven els nusos de les branques i un parell de pams de tela, que el vent el feia tremolar. Vaig girar-me i vaig mirar la casa. Les persianes de l’habitació de la Lili estaven, encara, abaixades. El vent del matí em va fer venir calfreds, em vaig abraçar i vaig entrar de nou. Vaig deixar la tassa de cafè a la taula de la cuina i vaig deixar de respirar un instant, intentant escoltar alguna cosa.

El degoteig de l’aixeta de la banyera.

El passadís encara era en penombra. Un feix de llum entrava des de la cuina i il·luminava, de biaix, una de les fotografies que hi havia penjades a la paret. El meu fill somreia i al seu darrere, la Rut. La Lili, molt petita, descansava entre els braços de la Rut. No me n’havia adonat fins ara. El meu fill. Aquell gest.

La porta de l’habitació de la Rut era oberta.

Vaig entrar-hi.

Les cintes, la pell i la fulla de la navalla.

ELS TRETS

Frederic Roig Boada

Ets sents feliç. Molt feliç. Has acabat de menjar. Llavors surts a fumar la cigarreta sota la porxada del mas, que pertany a la teva família des de fa segles. Abans de seure en una de les cadires que tens repartides al voltant de la taula rectangular de fusta de roure, camines una mica fora de l’aixopluc i t’estàs una estona contemplant la façana amb orgull. Observes la teulada. Sota el triangle que formen les teules encadenades hi ha l’antic rellotge de sol. Una barra de ferro surt de la boca d’un drac pintat a la paret. Al voltant, separats en semicercle, hi ha dibuixats un seguit de números romans que indiquen les hores quan l’ombra s’hi posa a sobre. Sota els números hi ha dues paraules misterioses: Regnum Coelestia, i a continuació una data, 1520. Et gires i et col·loques d’esquena a la casa. Passeges la mirada pels voltants amb complaença. T’arriben les remors de les fulles del bosc proper, d’on brollen flaires d’espígol, farigola i romaní. S’hi barreja la inconfusible olor benèfica de la palla i les petites alenades de l’aroma dolç de les figues. Infles el pit, inundes els pulmons de vida i tornes amb parsimònia sota el porxo amb els sentits replets de bellesa. T’asseus a la cadira, et buides les butxaques i escampes la troballa per damunt la taula. El tabac, el paper de fumar, els mistos, la navalla, el rellotge de butxaca i la clau de casa. Agafes un full de paper de fumar i hi aboques el tabac. Emboliques el tabac amb el paper. Te’l poses a la boca. L’encens. Aspires i deixes anar el fum amb lentitud. Absorbeixes amb golafreria la felicitat de trobar-te acollit pel silenci de la tarda-vespre, trencat a batzegades pels cucuts que encara volten i els pocs estornells i pit-roigs que retornen a correcuita cap als nius. Just davant veus la pallissa on el Magí s’ha fet un fart d’apilar palla. El Magí, el teu noi. El teu noi galdós, alegre i treballador. El teu noi, que ha crescut i ara t’ajuda a la masia, ajuda la teva dona, ajuda la família com sempre heu fet durant centenars de generacions que us han precedit. El teu noi, que a poc a poc es fa un home i cada dia que passa te l’estimes més. Al costat de la pallissa, pocs metres cap a la dreta, observes com la figuera orgullosa i centenària estén amb delicadesa una ombra acollidora sobre el banc que vau construir plegats. Sota la figuera vas ensenyar el Magí a clavar claus i a cagar-te en tot quan no encertaves la cabota. On vau construir el banc de fusta, del qual més tard gaudiríeu d’allò més. Li vas ensenyar a crear objectes útils i a fer coses útils, la regla d’or de la subsistència a pagès. Després, acomodats tots dos al banc, heu assaborit cada tarda a l’hora de berenar les figues xafades sobre una llesca de pa i us heu netejat la boca amb un bon traguet de vi de taula dolç.

El temps passa ràpid, i aviat veus el Magí assegut amb la Clara, la noia de Can Garreta. T’agrada guaitar-los mentre es fan moixaines i besos furtius. Contemples dues ànimes senzilles i treballadores, i penses que tot va bé. Els observes des de la finestra del menjador. Els mires des de la cadira. T’omple d’orgull, perquè saps que es casaran. Saps que abraçaràs els teus nets. Saps que així la nissaga de la teva sang continua.

El teu noi creix. Arriba el dia que et demana que vol fumar. Fa mal, li respons. Pare, ja soc un home, et contesta. Llavors li ensenyes a embolicar el tabac. L’encens. Li passes la cigarreta. Estossega una bona estona. L’endemà tornes a muntar-li la cigarreta. Ho torna a provar. Torna a estossegar i rieu plegats. Ho intenta la resta de la setmana, fins que n’aprèn. Llavors sortiu tots dos a fumar asseguts a la cadira inclinada i repenjada a la paret, amb els polzes agafats als elàstics i la cigarreta penjant a la comissura dels llavis. Gaudint del silenci. Gaudint d’estar al costat del teu noi, com dos homes. Contemples la pallissa, les oliveres plenes a vessar d’olives verdes i eixerides. El banc sota la figuera. La figuera ufanosa que, amb l’ombra, abraça el banc. Omples els pulmons d’aire, satisfet per tot el que has construït amb les teves mans. Satisfet pels somnis de tot allò que encara et falta per continuar. Deixes anar l’aire. Al cap d’una estona arriba l’Hermínia, la dona i la mare, amb tres tasses de cafè, i se t’asseu al davant. Us observa amb els ulls brillants, sense paraules. De tant en tant dius alguna cosa intranscendent. No cal xerrar gaire, saps que us teniu els uns als altres. Saps que has nuat uns vincles que venen de lluny, que et lliguen al present i que continuen cap al futur en la inesgotable cadena de la vida.

Fins que arriba el dia que una ficció forana t’imposa un relat que no entens i no vols entendre. Un relat que t’explota a la cara, et polvoritza el present en dos segons i t’esmicola el futur en mil bocins. El Magí ha crescut. És el teu orgull. Ha crescut tant que ja és un home. Però fer-se un home és la teva dissort, és la vostra tragèdia.

Arribeu en camions. Amb cinturons creuats sobre el pit, plens a desbordar de bales. Feu ostentació de la força, amb fatxenderia. Baixeu. Us apropeu. Em fiteu amb insolència, segurs que em teniu agafat pels collons. M’apunteu al pit amb els mosquetons sense miraments. On és el noi, exigiu. Què li voleu, respons. La República el demana, contesteu amb fatuïtat. Et mareges, el món s’enfonsa sota els teus peus. Una opressió al pit t’ofega i t’impedeix respirar. La ràbia i les ganes d’escanyar-los es fa tant present que has de fer un esforç sobrehumà per no caure al parany. No saps com explicar que encara no ha crescut prou, no saps com fer arribar dins uns cervells assedegats de barbàrie que és el teu noi i té l’univers al davant. No té l’edat, assegures amb un bri d’esperança. Els herois no tenen edat, contesteu. T’ensorres del tot. Saps que és mentida, que l’edat no us importa gens als embogits del moment. Saps que esteu abduïts per uns ideals incrustats, sense conèixer-ne el significat. Tens molt clar que sou uns aprofitats de les circumstàncies i no permetreu cap tracte de favor. No veus cap sortida per contrarestar els que us heu deixat manegar pels poderosos. Per derrotar el feixisme, contesteu, per forçar-te a abandonar l’oposició en aquest desgavell. No ho has aconseguit. Per sobre de la teva vida, la teva terra i la teva família suren les vostres idees incomprensibles. Idees que els fràgils us creieu. Idees que els forts us permeteu utilitzar per afeblir els dèbils. No ho pots evitar. Els mosquetons et continuen apuntant. Obligueu el Magí a pujar al camió i us mireu tots dos sense entendre res. Us l’emporteu. L’Hermínia crida, plora i el manté agafat fins al camió. No el deixa quan arrenca. Corre al costat, agafada a ell, i el camió l’arrossega un bon tros fins que es desenganxa del canell del Magí, cau i queda estirada a terra. Us allunyeu cantant a les barricades amb la inconsciència que heu trencat una família, i aneu a trencar-ne d’altres. T’hi apropes i li neteges la cara bruta de fang, beneïda per les llàgrimes de la impotència i ennoblida per la sang de les ferides. L’esguardes directament als ulls i t’aboques a un pou de tristesa infinita que et destrossa l’ànima en mil fragments introbables.

Fa moltes hores que heu marxat i tu no has parat de donar voltes a la masia sense saber què fer. No saps on anar. Tens el cap tèrbol. Et dirigeixes al camp d’oliveres i el travesses una i una altra vegada. No entens què ha passat. Fins que no pots resistir més i et plantes davant les oliveres i, a cop de bastonades, les crides, les trenques, les colpeges sense parar una a una, a totes les branques, a totes les soques. Les olives verdes les fas caure sense aturador, amb desfici, com una pluja verda de vòmit trist. Has format una catifa enorme d’olives que trepitges, les esclafes amb ràbia sense parar fins que n’hi tantes d’aixafades que rellisques sobre l’oli que desprenen i caus i plores i crides i demanes l’impossible. Al cap d’una estona, amb els llagrimalls buits, t’adorms sobre el llit greixós de destrucció. El sol despunta i et lleves desorientat, desconcertat. Només esperes un impossible. L’última esperança.

T’arriba la notícia. El Magí no torna. El Magí és un heroi. L’impossible no ha estat possible. Ja no et queden oliveres per trencar ni força per cridar. No et queda cor per premsar ni llàgrimes per vessar. Han passat els dies, les setmanes i els mesos, i la boira negra que t’envolta no s’esvaeix. El mas l’has transformat en un lloc deixat i trist. Només et transmet un dolor insofrible. La pallissa et genera una ràbia que ja no saps on descarregar. La figuera t’inunda de tristesa el cor. El banc t’assenyala el fracàs d’haver crescut. L’olivar t’envolta d’una inabastable buidor. El dolor, la ràbia, la tristesa i la buidor penetren a través de la pell, traspassen els ossos i t’arriben al cor i a l’ànima, i de mica en mica et van endurint i petrificant. Prems les barres i serres les dents amb la força de la rancúnia que s’escampa com una malaltia per cada racó i et corseca i et destrueix la consciència. La tristesa et talla la respiració. Just quan tens la corda preparada, agafada i nuada al coll, quan dubtes si continuar amb la vida, si pretens sobreviure, si vols mantenir el record, fas un esforç sobrehumà i voles a correcuita cap al llac. Has d’arribar al llac, on tot és dolçor, on el Magí sempre és infant, no creix mai i tot esdevé un malson prescindible.

L’hivern t’envolta i es barreja amb l’hivern interior. Corres i corres sense parar sobre l’estranya reverberació lumínica que sorgeix de la superfície del camí gebrat i emblanquinat. Avances per damunt d’una catifa gelada com el teu cor insensible. Com la teva existència, que ha esdevingut d’una fredor insostenible. Camines sobre un terra de pedretes dures i unides per fils de gel que esclafes en trepitjar-les i provoques el mateix so tancat que els trets. Els maleïts trets. Els trets dels humils per salvar els poderosos. Els trets dels ignorants per sustentar les veritats supèrflues dels savis. Els trets que desfan vides, així com amb les trepitjades deslligues pedres.

Ja arribes. Alces la vista. Entreveus els plataners que t’indiquen el llindar del llac. Al lloc on s’estreny, fa una corba, s’eixampla i forma una petita i tranquil·la llacuna per un cantó, i una lleugera esplanada riberenca per l’altre. A mesura que la humitat et penetra amb insolència per sota la roba i l’olor d’aigua de llac i d’en-canyissats humits se t’endinsa als narius, arribes on el terra s’estova i el cor et comença a alleugerir els batecs barroers. T’apropes a l’esplanada arrecerada sota l’ombra dels plataners. Arribes a les piles de pedres on planteu les canyes. Al costat de les pedres hi ha el banc, també de pedres acoblades amb ciment antic, construït des de fa centenars d’anys per algú de la família, el nom del qual has oblidat en la llunyania dels temps. Tothom que arriba a l’esplanada sap que és el teu banc, el banc dels Cucurull. Allà seus amb el Magí. Guaites la punta de la canya per controlar si es corba i endevinar si han picat.

Aquest matí, no hi ha ningú. En dies feiners, els nois són a l’escola i els pares treballen al camp. Aquí us trobeu els caps de setmana tots els pares que heu decidit trenar llaços subtils de complicitat amb els vostres fills al costat del llac. Sou pocs, però ben avinguts. El Ciscu amb el “pardal”, com anomeneu el seu fill. El “manetes”, el pare dels bessons. La noia de Can Garreta amb son pare. I tu i el Magí. En aquest racó humit del llac has resolt els problemes de la infantesa del Magí, has minimitzat l’obertura a l’immens i desconegut món adolescent i has temperat les pors de deixar de ser infant. Esglaó rere esglaó has reforçat el llaç paternofilial i has imbuït el xic de fortaleses interiors. Aquí has vist saltar les truites i contemplat com canvien els colors del llac en l’esllanguit transcurs del dia, de les setmanes, dels mesos, dels estius i dels hiverns. Rieu, pesqueu, xerreu i us escolteu. El llac et remulla el cor. Recordes el Magí, que ha pescat una truita enorme. Tan grossa que l’has exposat unes quantes hores al bar del Pasqualet perquè la gent del poble verifiqui que allò que expliqueu als veïns és veritat. Per tot això retornes al llac. Per oblidar el desastre durant uns segons. Aquí t’hi trobes bé, a pesar de l’absència. Aquí tens records dels feliços anys d’infantesa i dels pocs que ha estat un xicot amb xicota.

Retornes al mas. A pas lent i cansat. Creus que t’has recuperat, que has vençut l’oblit i has guanyat la mort en vida per honorar un record. No saps fins quan pots resistir. Passes pel costat de les oliveres, que segueixen tristes, malmeses i sense olives. La negror s’ha fet senyora de les terres. Les boires i la tenebra ho han cobert tot, encara que sigui un dia assolellat. Traspasses el porxo, entres al menjador i seus a taula. Sense paraules, perquè ja no saps què tens. L’Hermínia para taula amb els tres plats, com si res no hagués passat. Serveix les menges.

Llavors, guaita la porta amb distracció. Espera el miracle. L’increïble és la raó que l’aguanta en vida. Tu saps que això és impossible. Tu no aixeques els ulls del plat. No gires el cap vers la porta. No tens esperança. Ha succeït. Sense demanar-ho. Maleïda sigui l’hora dels homes!

La carta de Comandància l’has deixat sobre el bufet, coberta de pols. No l’has obert. Han passat els anys. Aquí t’ha arribat i aquí l’has abandonat. T’ha guanyat la dissort. El maleït dia que els designis dels humans t’han malferit el cor, t’han estroncat la vida, t’han desfet la família, t’han assassinat el futur.

EN TRÀNSIT

Manuel Pérez Alegre

Ulls clucs. No em puc moure i estic nu. Nu? Sí, sí, estic nu, però… per què?

El cap em dona voltes, estabornit. No, tampoc no és això. És… estrany: Soc conscient de la foscor, de la meua nuesa i d’estar estés, immòbil, sobre una llitera metàl·lica desconeguda. Una llitera que per lògica ha d’estar freda, però que, ara per ara, no em transmet cap sensació. Ni fred, ni calor, ni res. Però no només la llitera. Ni la llitera ni cap altra cosa que m’envolte. Cap olor, cap soroll. res que em done alguna pista d’on soc. Com si tinguera el cos i tots els sentits anestesiats. De fet, no sé per què tinc la certesa d’estar en algun lloc si és com si no estiguera enlloc. Tal volta somie. Sí, potser és això: un malson. Com quan somies que et trobes al mig del carrer sense roba. La sensació és la mateixa: tot és llunyà, alié, com si fora espectador d’un somni que no sé si és meu o d’un altre. Tot i que, ben mirat, considerar-me “espectador” en la meua situació, tal volta és una mica pretensiós.

En qualsevol cas, i suposant que no somie, on soc? Què faig i com he arribat ací? Si almenys poguera obrir els ulls i veure on em trobe… És evident que no he vingut voluntàriament, perquè dic jo que ho recordaria. I no és així. L’últim record que tinc és anar en el cotxe conduint cap a casa. L’hora?, no era molt tard, però tenia pressa. Hui és el natalici d’Irene, la meua dona, i li he dit que arribaria enjorn a casa. Hem fet plans aquesta nit: sopar íntim i després al teatre. Havent eixit de comptes, a mi el pla no em fa gens de gràcia, però a ella li fa tanta il·lusió que l’obra amb el seu actor favorit arribe a la ciutat que, tot i sospesar la possibilitat que a mig espectacle calga eixir corrent cap a l’hospital, fa vora dos mesos que vam comprar les entrades. Sí, ja ho sé: sé que no ha de passar res, però no puc evitar-ho. Soc així. Per això, supose, diuen que les manies no les curen els metges.

És curiós com, ara, visualitze l’escena en el meu cap amb absoluta nitidesa, com si estiguera vivint-la en aquest mateix moment: la carretera està gairebé buida. El fet d’eixir d’hora t’estalvia un munt de trànsit de tota la gent que, treballant fora de la ciutat, tornem cada dia de la feina cap a la llar. No hi ha molt de trànsit, com deia, si més no d’automòbils. De camions, n’hi ha més: enceten viatge, havent carregat, o tornen a base amb la feina feta, tal volta cap a un altre encàrrec. Un tràiler que circula pel carril contrari fa un estrany. Què fa? El conductor s’ha adormit. No sé per què ara ho sé, però ho sé: s’ha adormit. El camió circula sense control i està travessant la mitjana envaint el meu carril. Déu meu!

Ara ho entenc. Hòstia! És això: la carretera, el camió… L’accident. Les imatges són ara intermitents, fragments confosos que imagine corresponen als moments de consciència, intercalats amb una angoixant obscuritat: arribe fent voltes a un arbre que hi ha al mig d’un bancal. Fosc. Em trauen del cotxe. Quanta sang! Fosc. Els sanitaris intenten reanimar-me dins d’una ambulància amb llums i sirenes activades. Fosc. Esquivant altres vehicles a gran velocitat, arribem a l’hospital on ja m’esperen. Fosc. El quiròfan és ple de gent. Fosc. Un home que no veig em posa una mascareta que emet una olor peculiar. Deu ser l’anestesista, perquè perd la poca consciència que em quedava. Fosc. Els metges, abatuts, abandonen el quiròfan deixant-m’hi a soles. Pel que sembla, les ferides eren tan greus que no han pogut fer res per mi.

Hòstia! És això?: he mort? Llavors ara soc a l’hospital, o al tanatori, o qualsevol altre lloc d’espera i magatzematge de cadàvers? Merda! La meua dona. La meua dona esperant-me a casa per anar a sopar. L’aniversari. Havíem fet plans. Pobra. I el meu fill, perquè segons el ginecòleg és un xic. Ja no podré conéixer-lo. Haurà de créixer sense pare, almenys sense el seu pare biològic. Amb una mare que ara està esperant-me, sola en casa, esperant-me. preparada per. Uf. Sé que està esperant-me, però. ara no recorde per a què. Però m’espera, d’això no hi ha dubte, i no sap que ja no tornaré mai, que acaba d’esdevindre vídua, una vídua amb una criatura que naixerà òrfena de pare. I ella ara. per què m’espera? Què és el que anàvem a fer? Ostres! No ho recorde. No sé què em passa. Trobe que estic entrant en xoc. El cap se m’està ennuvolant i sent com el cor em batega accelerat per l’ansietat que. Un moment! Batega? Com que batega? Però. Aleshores no he mort? Encara soc viu? Se n’han anat donant-me per mort? He d’alertar a qui siga, avisar la meua dona. Espere que no siga massa tard. Una notícia així, en el seu estat. Tant de bo ningú no li haja dit res encara i continue esperant-me per. Bé, per al que siga. Ja li ho preguntaré. El més important ara és anar-hi amb ella. En veure el meu estat no m’ho tindrà en compte perquè. A veure, algú està esperant-me. Això ho sé. Però no sé qui, ni per a què. I que no em tindrà en compte, siga qui siga? És important? Clar que. el que sí que és important, a hores d’ara, seria saber on soc. On soc i què faig ací, perquè no en tinc ni idea. Potser si sabera qui soc, això em donaria algunes respostes: Qui soc, on soc, per què estic nu i per què, tot i que ja em puc moure, no puc obrir els ulls ni parlar. I què és açò que tinc a l’estómac?

Pel que fa al lloc, percep la foscor i la humitat. i una entranyable calidesa. M’agrada, m’agrada molt. No soc capaç d’explicar quant m’agrada. Em sent lliure de tot, protegit, estalvi. Però aquesta pressió. Com volent fer-me fora. No! Per què? No vull! No se m’acudeix que puga haver-hi res millor del que tinc ací dins. La sensació de placidesa, que res no és més important que l’ànsia de viure. Però és inútil, alguna cosa em diu que és l’hora. M’espenten de nou. No vull, però reconec que és cert que ja és l’hora i no puc fer res per evitar-ho. Escolte uns crits familiars d’esforç i de dolor, i una veu llunyana: “Molt bé, estàs fent-ho molt bé.” I més crits, i més veus que ara, de sobte, trobe indesxifrables i ja no puc entendre-les: “Vinga, Irene, una vegada més. Que ja el tenim.” Tornen a espentar-me mentre quelcom m’agafa del cap i tira de mi amb cura. Hi ha llum, molta llum. I fa fred. M’agafen pels peus, el cap per avall. Rep un batecul. Vull plorar.

ENDERROCS

Carles Xiberta Codina

L’enderroc havia començat mesos enrere. El de l’edifici, també. Es veu que tenia problemes estructurals, calia desmuntar-lo i fer-lo de nou. Més o menys això és el que li havia dit el gestor. El seu pare l’havia advertit, barrejar amistat i calés no és un bon negoci. Però és en Joel, pare, no fotis! Els operaris baixen bigues, descollen portes, aterren envans. Lentament, van desvestint l’edifici, despullant-lo davant els seus ulls vidriosos, en un impúdic estriptís de grava i pòrtland.

Si los espejos del salón

no están rotos, lo estoy yo.

Gràcies a les darreres circumstàncies, havia recuperat un vell costum d’estudiant: es llevava amb temps abans de la primera classe, engegava la ràdio, es preparava un cafè llarg, sense sucre i en tassa gran i se’l prenia assegut a una cantonada de la taula, tot mirant l’edifici del davant. Li agradava espiar els tràfecs matinals dels veïns, les seves rutines, les seves manies. Els nens del quart fent el ronso.

La parella del segon discutint, ja, de bon matí. Les noies del cinquè esmorzant i saludant-lo, enriolades. El paio del primer que s’ha tornat a adormir. I la del tercer —ai, la del tercer!— sortint de la dutxa sense gaires manies ni tovalloles. Ara, però, les coses han canviat: els veïns ja no hi són i ell ha substituït el contingut de la tassa.

A remolc de les onades

a embranzides vas deixant

el que ens va costar tant: tota una vida.

Quin oceà t’ha tocat per empassar-te?

Quin oceà has triat per oblidar-me?

—Has de començar de nou, tirar endavant. No n’hi ha una altra, començar de nou!

Començar de nou. Aviat estava dit.

—Ho sento molt, però les coses estan com estan i jo no puc fer-hi res. La situació és delicada, ja ho sap. El banc li agraeix la seva confiança en nosaltres tots aquests anys, però ara mateix no es donen crèdits a qualsevol.

Fills de puta.

Money, it’s a crime.

Share itfairly butdont take a slice of mypie.

Money, so they say,

it’s the root of all evil today.

Li podia demanar diners al seu pare, és clar. Li podia demanar diners al seu pare? Ni de conya. Si la mort de la mare no els havia distanciat prou, la seva relació amb la Maite va eixamplar més la rasa que els separava. “Aquesta noia no et convé.” No, si al final resultarà que el meu pare té raó en tot, hòstia. Va ser un dia que va tornar abans d’hora a casa. S’havia suspès una reunió que el seu soci havia insistit molt que era millor que hi anés sol. “I així aprofito per enllestir uns assumptes pendents”, li havia dit. La situació, de tan tòpica, fotia riure. Va girar cua rabent, violentat, quasi sense temps de sentir l’“això no és el que sembla” que creia suposar havia sortit dels llavis de la seva dona. Es va passar la nit voltant bars, discoteques, locals que no sabia ni que existien. No estava enfadat; estava incòmode, avergonyit, se sentia estranyament culpable. Com si no hagués entrat a casa seva sinó a casa d’algun veí de l’edifici del davant, algun dels que espiava cada matí. Va beure, va beure molt, va beure coses que no sabia ni que existien. Va fer amistats estranyes que el van convidar a fumar, a empassar, a inspirar. Va arribar a casa que ja clarejava, amb el cervell emboirat i el fetge donant-li puntades a l’abdomen. Suava alcohol, plorava alcohol. Ella ja no hi era. Es va adormir entre uns llençols que feien olor de sexe i engany.

Sents com s’apaga el teu univers,

els batecs del teu sol s’extingeixen,

sents com la por inunda el teu cos i estàs sol.

I estàs sol.

De l’edifici del davant ja no en quedava pràcticament res. Només la paret que servia de façana i la del lateral esquerre, abraçada al bloc de pisos contigu. Així i tot, encara ensenyava alguns secrets: rajoles de bany tan passades de moda que ja tornaven a estar-ho, estucats inversemblants, pòsters oblidats. Aquella nit li havia tornat a sagnar el nas. Ja no li importava. Assegut a la cantonada de la taula, només el preocupava saber què se n’havia fet dels antics inquilins. Els nens del quart seguien fent el ronso, els del segon encara estaven junts? On esmorzaven les noies del cinquè? El del primer sentia el despertador? A qui s’exhibia la del tercer? En tindria prou per passar la setmana? No, no, no! En necessito, en necessito més. Aquesta nit sortiré.

…per camins de pols, per un congost de pols,

com un llop que fuig d’un eixam de trons,

hauré buscat sopluig, hauré bramat dolgut,

atrotinat per algú com tu.

Una nit arriba a casa, obre la finestra, obre portes, respira. Respira. Obre armaris, obre ampolles, respira, inspira, s’agita. Respira. Salta. El trobaran damunt la runa, al costat d’un contenidor gegant, el cap esberlat. Riuran, els operaris se’n riuran i faran com si res. Aniran desmuntant l’edifici, li passaran per sobre, la pols l’anirà cobrint fins a confondre’l amb la terra, que l’anirà xuclant fins a fer-lo seu, convertint-lo en adob vital, en nous fonaments. I serà feliç. Es desperta suat.

Good night said the nightman,

we are programmed to receive.

You can check out anytime you like

but you cant never leave.

Un camió refila tot fent marxa enrere. D’aquí a pocs minuts començarà a abocar el ciment a les rases perfectament traçades que hauran de servir de fonaments del nou edifici. El gota a gota li refresca les venes. El capatàs

repassa el plànol, el metge repassa l’informe. El pare rep la notícia. Sobredosi?

—Què has fet, fill?

—Esperava que tu m’ho diguessis.

I el ciment va caient.

LES FULLES MORTES

Miquel Pasqual Garcies

Les feuilles mortes se ramassent à la pelle, les souvenirs et les regrets aussi, mais mon amour silencieux et fidèle sourit toujours et remercie la vie.

Avui he anat al tros, a la fi. No hi havia tornat encara, feia tres setmanes. Ho he trobat tot abandonat, la terra vol cura continuada, no pots oblidar-te’n ni que siguin uns dies. Els arbres mustis, l’hort d’un to groguenc, de set, la verdor vol aigua seguit seguit. La planta també necessita menjar abans de donar el fruit. Hi havia, sobretot, moltes fulles escampades, fulles del nisprer, de la figuera, totes ben seques, una estora immensa envoltant la soca, talment una petjada d’ombra.

Ombra. No hi ha sol als meus records, tot és una clapa fosca i tenebrosa. Mai no havia viscut una situació com aquesta. No sé com reacciona la gent, jo mai no m’havia plantejat què faria davant la possibilitat de perdre’t, però és més fort del que m’haguera pogut imaginar. Surt de casa, vaig fins al forn, caminant d’esma, just perquè les meves cames saben el camí de memòria, no soc conscient de les passes, és pura inèrcia. El forn, la botiga són els dos llocs que em provoquen sortir de casa cada dia ni que sigui per uns minuts. Aviat torn a recer, faig voltar la clau de part de dins com si tengués por d’alguna visita inoportuna. Fa dues setmanes que no he obert les persianes, em fic al llit cada dia sense haver-lo estirat, no he canviat encara els llençols, els teus llençols. He fet brou, ahir vaig fer brou, és l’única cosa que puc empassar-me, el pa s’endureix dins el calaix. L’altre dia en vaig fer una bossa ben plena i la vaig donar a na Catalina, la veïna, per a les gallines. Quan em va obrir la porta va voler animar-me però no en va saber, només veure’m em va dir: Vatua el món, Lluís, quines ombres més mortes!

L’endemà em va dur ous, grossos, d’aquells que tenen un rovell com el cul d’un tassó. Encara hi són, dins la gelera. Em faig cafè cada dia, això sí, una tassa de cafè amb llet em fa bé. Avui m’he acabat les galletes fluixes, una de les poques coses que aconseguesc menjar-me. He anat a la botiga i no en tenien, m’ha entrat com una ràbia sorda, he girat de cop i he sortit fora sense dir res, ni gràcies, ni un trist bon dia. Na Joana, la madona, no m’ho tendrà en compte, és rebeca però bona persona, tu ho saps. Volia també comprar fruita i en aquell moment ni me n’he recordat, he sortit escapat com si m’haguessin pegat una clatellada. Quines reaccions!, absurdes, infantils, no em reconec. Quan he tornat a casa ha estat quan he pensat que em convenia venir a la terra i collir llimones, fins avui no m’havia atrevit. Tal vegada ha estat aquesta ràbia sobtada la que m’ha donat forces per fer el camí, tot i saber que aquesta vegada tu no m’hi acompanyaries.

Em feia por no trobar-t’hi, no veure’t arremangada tirant poalades d’aigua a la carrera o fent foc a la foganya per torrar dues tallades de xulla. Quan he obert la barrera ha xisclat, hauré d’untar-la amb oli. L’herba s’havia ensenyorit de la part de davant de la casa, els fenassos, les fenolleres, l’herba molla que volta l’empedrat. Hi ha feina, però haurà d’esperar, serà un altre dia. Avui només volia venir i reviure’t, alenar fort i aconseguir que els narius s’omplissin de la teva aroma, de la presència que deixares després de tants d’anys. Aquesta casa ets tu i ara és ben buida.

He obert de pinte en ample els dos portals i les finestres, feia olor d’humitat. La casa necessitava orejar-se. A les darreres pluges, fa gairebé un mes, van fer vint-i-dos litres, seran bons per a l’aljub. He anat al llenyer, hi ha tot el pi que tallàrem abans de l’estiu. Amb quatre branques primes i un parell de pinyes he començat el foc, hi he posat tres troncs petits i tot d’una ha partit.

El foc estira, he estat de quedar-me assegut davant i mirar-lo en silenci, com fèiem tots dos després de dinar fins a quedar mig adormits, la becaina de deu minuts que ens tornava la vida i l’energia.

M’hi he resistit, volia passejar al costat dels arbres i regar una mica. Voltar tot el tros és com un ritual, tu ho saps, com si fes falta revisar cada detall, comprovar que les pedres de les parets mitgeres hi són totes, que no hi ha cap esbaldrec, que els solcs no han canviat de sentit, fins i tot que les esparregueres es mantenen als mateixos racons de la tanca. Ai las! El vent ens ha tomat un ullastre, el que hi havia més enmig, just aferrat a la paret de l’enfront, una arrabassada neta, d’arrel, els ullastres en tenen poca, de rel. S’havia fet gros, ho recordes?, i havia crescut ben dret. De fet, per això l’havíem deixat créixer, per aprofitar la soca quan fos gruixada. En farem una taula, vares dir tu un dia, esclafint. Quan he recordat les teves paraules he estat d’aixecar de cop l’arbre, tornar a situar l’arrel dins la terra i apuntalar-lo, els ullastres aferren de nou sense dificultats, però no ho he fet, l’he deixat a terra i he contemplat el joc de colors de tota la capçada plena de fulles que combinen el verd intens i aquella tonalitat grisenca que així com li pega el sol llueix com la plata. L’ullastre a terra, qui sap si no va caure també el mateix dia que tu partires.

A mesura que passava el temps he estat content d’haver vengut, sentia recobrar les forces i fins i tot crec que alguna carussa traïdora, vestida d’un somriure polissó, se m’ha dibuixat a la cara. Un bri d’alegria que durant les darreres dues setmanes havia desaparegut per complet. Quan he acabat la volta, caminant d’esquena a l’ullastre caigut, m’he dedicat a omplir la senalla de fulles seques davall la figuera i després he fet el mateix al nisprer. Dues senallades ben plenes que he deixat al costat del foc, dins el cabàs. Ha estat quan he decidit abocar-me un tassonet d’herbes dolces i asseure’m. És el primer glop d’esperit d’ençà de tu.

Assegut davant la flama viva he començat, un cop més, a revisar la pel·lícula de la nostra vida, tots els anys que hem estat junts. Però ara no m’ha omplert la tristor com tots aquests dies passats, ans al contrari, cada imatge teva era un motiu de joia, cada paraula teva era un record dolç, cada esguard teu era una injecció encoratjadora. Els records, les imatges, eren més i més intensos a mesura que anava cremant les fulles mortes que cruixien mentre el foc se les cruspia amb avidesa convertint-les en espurnes i cendra. Amb els ulls clucs i els llavis tímids he resseguit un cop més la cançó d’Yves Montand —amb aquest t’hagués fet el salt, deies rient—, un xiuxiueig per tu i per jo,

C’est une chanson qui nous ressemble.

Toi, tu m’aimais et je t’aimais

Et nous vivions tous deux ensemble, Toi qui m’aimais,

moi qui t’aimais.

Avui, ara, he entès que sí, que ets morta, que ja no hi ets, però he entès també que el teu record no m’ha de restar ganes de viure, les fulles mortes fan revifar el foc.

L’ESCAPADA D’EN SIMBAD

Ramon Ferrerons

Havia escrit en una columna cinc paraules amb erra, però no se’n recordava. També havia tocat les xinxines, que eren com uns platerets minis, i es deien xinxines, explicava la Jennifer amb la cara pigada abocada a l’obertura que separava els seients davanters, al costat de l’espatlla dreta de sa mare, furgant amb dits inquiets l’ànima d’un coixí. El senyor Narcís els feia estudiar unes coses ben difícils. Corxeres… i blanques i negres. I dibuixava un ninot a la pissarra que tenia nusos a les cames, als genolls, i es feien i es desfeien, que era igual que un nino de suro que hi havia en un carretó, que era la corxera, i aquest, si el portava abans que els altres comptessin fins a deu, li donava sis punts i el nino treia caramels per la boca. Ella tenia dotze punts, eh?

Que molt bé, reina, així li agradava, va fer la Susanna assajant un to entusiàstic del tot incompatible amb les cabòries que la tenallaven i que tenien a veure amb un monstre de tres caps: el primer, que l’endemà faria justament dos anys que el marit, advocat, que és com es disfressa el dimoni quan pren cos, s’havia emportat el seu egoisme i la seva panxa, una mena d’Armadura Solar posseïdora d’un enorme poder, a algun indret desconegut; el segon, per si no fos prou, que se sentia d’allò més estressada, i el tercer dels caps, compendi de ruïnes, que anava de dret cap als quaranta.

Llavors va resultar que feia una mica de por.

Ja gairebé no recordava quan havia deixat de ser un drama recollir la Jenny de l’escola i no creia que la nit abans hagués tingut oportunitat de veure cap escena a la tele de sang i fetge. De què havia de tenir por, doncs?

És que, mami, era el carrer.

Ah, potser s’estimava més que hi hagués molta gent i cotxes i sorolls i fum? No s’adonava que, precisament perquè no hi havia ni una mosca, serien a casa en dos minuts?

El fet certament insòlit que no hi hagués el més mínim moviment pel carrer costerut pel qual, de tornada de l’escola, arrossegava el cotxe que s’ofegava, engegant i aturant-se constantment, es devia a la retransmissió televisiva, tot just començada, d’un transcendental encontre futbolístic Madrid-Barça —un “derbi”, en diuen ara— que, amb l’interès afegit que una lesió als abductors havia relegat a la grada el blaugrana Furnival Jones, dit ïElefant pel seu físic poderós i no a causa de cap trompa, semblava haver aconseguit que la gent s’escolés pels embornals deixant només enrere, en la superfície, els semàfors regulant el trànsit del no-res, carcasses de cotxe abandonades, unes façanes que bé podrien haver estat de cartró pedra i l’utilitari que ella conduïa pel desert.

Que no li agradaven els deserts, va assegurar la Jen-nifer brandant enèrgicament les trenes.

Com molts altres dies en aquell punt de la ciutat, enfilat a la muntanya de regalades fonts entre el Port i Hostafrancs, a l’ombra d’una fortalesa en què ressonen encara avui les descàrregues de successius escamots d’execució, i en aquella mateixa hora si és que no estava de baixa xipollejant en les aigües fangoses d’una depressió que l’obligava a encolomar de seguida la nena als avis, o patint els embats d’una dermopatia crònica, amb especial incidència al regató dels pits, que de tant en tant es revifava, la Susanna, pobra, estava rendida.

Destinada com a galiota al Servei de Gestió Administrativa d’una galera de forçats, imponent com una muntanya sagrada, que tan sols al terrat disposava d’un gimnàs cobert, un mirador, tres palmeres i una infermeria, abans de saltar a les cinc de la tarda per la borda, s’havia deixat les pestanyes a l’ordinador, fet fotocòpies, tot i que no era feina seva sinó dels conserges, que es passaven el dia xerrant i fent el ronsa, atès unes quantes trucades, dinat a correcuita previ càlcul de les proteïnes, les calories, els lípids i els hidrats de carboni que podia ingerir, les ungles, els idil·lis i els escàndols dels habituals de la premsa del cor… En fi, que se sentia com a les potes dels cavalls i a sobre sentia un rau-rau, de manera que aprofitant la pausa d’un disc vermell, va ficar la mà entre les rampoines de la guantera fins a identificar a les palpes una xocolatina que, un cop desembolicada, es va partir amb la Jenny.

Que mirés, gairebé ja hi eren, va dir en aturar-se davant un altre semàfor poc col·laborador, ara a la plaça de Giuliano Brocca, una plaça circular a l’anglesa amb cinc o sis grans arbres de fust recte i una paret de fullam frondós que semblava un decorat, a cosa d’uns tres-cents metres del seu domicili.

Amb l’esperança que minvessin els pensaments negatius per minut que l’assaltaven, la Susanna feia lliscar la mirada pels conjunts de llenceria, homewear, tops i cu-lots, camisoles per dormir del gran aparador d’una botiga que feia cantonada, quan va veure de cua d’ull sorgir una forma de color de gos com fuig del teló verd de l’espai central de la plaça, i apropar-se per l’altra banda al cotxe. Però es va negar a cedir a l’impuls de tombar-se. Entre els penques que es llançaven a empastifar-te el parabrisa i, gastant una mala lluna ostensible, exigien la propina, i els perdularis malgirbats i llantiosos que paraven la mà sense més ni més, la tenien tipa. Ben tipa, la tenien.

De cop i volta, va ser com si la humanitat, incloent-hi les tribus perdudes d’Israel, rugís i celebrés immediatament festa major fent rajar el cava, ballant i fornicant davant el vedell de plasma i alta definició: corria tan sols el minut novè d’un partit que havia de passar a la història —que la història no és sols explosions, bales que xiulen, cadàvers amuntegats, foc i espetarrecs de flames…, és també futbol—, i tot i que mare i filla no ho sabien i, és més, tant se’ls en donava, en un vendaval ofensiu i gràcies a un xut duríssim des de fora de l’àrea, que havia agafat desprevingut el porter contrari, el Barça avançava el seu rival al marcador. Només quan van començar a anar de baixa els esclafits dels petards, el colpeig de terra i parets amb objectes contundents i el so de les botzines, es va adonar que la nena estava arrupida al terra i somicava cobrint-se el cap amb el coixí.

Que què diantre feia, li va preguntar sense alarma real i sense mirar-la, més que res per tràmit. Que amunt. Va, ximpleta, aixeca’t. Ara li agafaven cagarines pel futbol?

En Simbad era alt, potser hagués fet dempeus metre setanta, encara que ho encobrís el costum que tenia de desplaçar encorbat, en forma de taula i com si patís d’artritis, els seus 170 quilos, la cara del color del xarol, amplis i envoltats d’arrugues els badius que formaven la V de la Victòria, un dentat semblant al del porc i al de l’home si passem per alt els ullals, que farien empal·lidir un vampir, el front inclinat al biaix cap a les celles que emparaven, com ulleres submarines, uns ullets molt junts de ninetes color terrós contra el fons entre blanc i groc de l’escleròtica: un individu que podia haver passat per l’Àngel de la Mort.

És clar que, més enllà de caminar a les fosques com els jutges malvats del salm 82 (81 de la Vulgata) i la majoria de nosaltres, no complia els requisits que se solen associar amb l’home, però que no fos capaç de servir-se del llenguatge oral ni encara menys de l’escrit o que no el preocupés gens qui governava o deixava de governar, no vol dir que se’l pogués tractar com a una calaixera. Tampoc observen aquests requisits uns éssers nats de dona que solen ser baixets i tenir uns peus grans i girats cap enfora, pell blanquinosa i seca, ventre inflat, cap amb forma de pera i cara embotornada, orelles de pàmpol, nas xato i ulls petits, llavis gruixuts i llengua amb tendència a sortir de la boca, amb tan poca noció de les pròpies necessitats que fins i tot se’ls ha d’alimentar.

Ni un autista, aparedat de per vida en ell mateix. Ni, pobrissó, un nounat. I, què me’n dieu, d’alguns dels veïns de casa vostra? Com assegurar que tenen una cosa semblant a una ànima dins seu?

Entitats filantropicocientífiques de l’estranger com ara la TIH, l’anomenada de la qual es devia sobretot a la filmació clandestina per un càmera freelance en un dels seus laboratoris d’un experiment sense fi (una ameba grossa com un puny que, en un tanc ple de líquid espès, es dividia cada pocs minuts i moria també en pocs minuts després d’alimentar-se dels seus mateixos cossos morts), se l’haurien rifat ben segur de conèixer-ne l’existència, però passava que en Simbad, des d’alguna selva equatorial, amb un fotimer d’espècies arbustives parasitant-se, un embull d’enfiladisses i lianes, fruits exòtics en baia i en drupa, herbes altes, plantes criptògames epífites i animals de ploma i animals de pèl, sense haver complert els dos anyets, quan encara tenia un floc de pèls blancs a la regió anal, havia vingut a parar d’estranquis, segrestat per uns caçadors cruels, a aquest cul de món en què ni la filantropia ni la ciència no desgraven fiscalment. De manera que res.

I per resumir: l’havia adquirit, fent els ulls grossos a la flagrant irregularitat administrativa, el Centre d’Investigacions Antropològiques, una entitat de futur incert en tant que pública i dependent, a sobre, de Madrid, per sotmetre’l a diversos experiments mentre era observat, fotografiat i gravat en vídeo a través d’un fals mirall, fins que la manca de recursos va fer impossible continuar amb el projecte, i va ser revenut als Nyogros Sinergè-tics, franctiradors de l’extremisme ecologista local, que el volien convertir en una bandera i cridar l’atenció del món sobre la qualitat de persones dels grans simis, que els feia creditors dels drets reconeguts internacionalment a l’home (i a la dona), desitjable i legítima igualtat cap a la qual calia avançar mentre es comprovava cada dia que, en paraules del líder dels Sinergètics, “els goril·les són iguals, però menys”.

El cas és que, després d’anys de coexistència forçosa amb aquells friquis, feia cosa de dotze o catorze hores que en Simbad havia aconseguit escapar de la gàbia en què el mantenien i sortir al món.

Però havíem deixat la Susanna preguntant a la nena si ara li agafaven cagarines pel futbol.

Aleshores, o magnum mysterium!, va veure al costat mateix del cotxe l’enorme forma negra, tot músculs com cables d’acer, i se li va glaçar la sang: la finestra… era mig oberta.

A terra!, va ordenar en format crit com si l’altra no hi fos ja.

Després d’unes inútils estrebades del cinturó, la Susanna va aconseguir desempallegar-se’n i es va deixar caure de mig cos cap a la dreta, va fer girar frenèticament la manovella, que Déu diu ajuda’t i t’ajudaré, i el vidre va començar a pujar mentre sentia i no sentia un xiscle de la Jennifer que ascendia des de les profunditats.

Amb prou feines s’havia redreçat i posat la mà, que tremolava ostensiblement, damunt la palanca del canvi de marxes, quan va esclatar el vidre de la finestreta que acabava de tancar. Esglaiada, i sentint com la seva filla es posava a sanglotar, va arrambar l’esquena a la porta de la seva banda, que si més no per allà era probable que no l’escometés cap altra cuca fera, i es va repetir en veu baixa que no podia ser, que no podia ser, atuïda i cega de cop i volta a tot el que no fos el gran braç fosc que s’introduïa al cotxe per sobre l’escampadissa de vidrets, i ni a això, perquè en sentir els grunys desficiosos de l’indiscutible rei dels simis, ja sense esma per a res més, va tancar els ulls a un món en veritat inhabitable.

Va seguir un silenci opressiu, sense comptar els batecs descordats del propi cor, fins que va tornar a fer ús de la visió: com sorgit del pitjor malson, de les calderes mateixes de l’infern, un cap enorme s’havia ficat per la finestreta del conductor. Es mossegava nerviosament els llavis amb grans dents grogues i la va mirar un moment amb uns ullets de gat guspirejants.

La Susanna va tenir llavors un esvaniment que potser sigui escaient qualificar d’oportú, d’enviat pel cel, si és que això significa alguna cosa, una mena de col·lapse compassiu. Va caure de costat fins que el cap, en positura una mica forçada, es va recolzar en l’altre seient frontal mentre la Jenny notava alhora que li desapareixia de cop la protecció coixinària, deixava de sanglotar, s’enroscava encara més en el cor de les tenebres, i, amb prou feines respirant, es convertia en pedra.

El pacífic animal va retirar el cap i part del pit musculós i gairebé sense pèl de la finestra. Va subjectar amb les incisives el coixí, fruit de la seva rapinya, i es va separar del cotxe de quatre grapes sense cridar l’atenció de ningú perquè no hi havia el que es diu ningú, si es descompta un motorista al qual va obligar d’un bon tros lluny, xano-xano com ell es desplaçava, a reduir la velocitat —devia anar a més de setanta— i que el va prendre distretament per un gos gros, d’aquells que sense com va ni com ve es poden llançar a la jugular d’un que passeja.

Un “aaaai!…” impressionant sorgit dels pulmons d’una frustrada multitud invisible, que responia al desaprofitament, per manca de col·laboració per l’esquerra, d’una ocasió claríssima per desnivellar encara més el marcador a profit del Barça, li va causar un momentani desconcert que el va fer mirar cautelosament entorn, superat el qual es va plantar d’un bot a l’espai liminar entapissat amb gespa i va creuar una paret de fulles re-moroses. Allí, entre els arbres, invisible des de l’exterior, es va dirigir al niu ovalat que, amant com tots els de la seva espècie de la vida reposada, s’hi havia preparat i que envoltava una mena de barana baixa feta amb branques blegades, tan entortolligades com un cos amb corretges de bondage. Llavors s’hi va cagar dins.

Sols després es va ajeure sobre el tou d’herba i de fullam del mig, i damunt les pròpies bonyigues, calentes com castanyes acabades de torrar. Tot seguit, repenjant el cap a la blanor flonja del coixí robat, sol com el Noi Cabra en una penombra que creixia, es va disposar a dormir plàcidament.

L’UNIFORME

Núria Comajoan Serra

La humitat enganxada als ossos em desvetlla del son lleuger que m’ha dut la matinada. Em mig incorporo i m’espolso l’uniforme rebregat sense que el cap sobresurti de la trinxera. Faig fàstic. Fa deu dies que no em puc treure ni un segon aquesta segona pell. Un uniforme que el primer dia lluïa amb l’orgull de qui se sap defensor d’una causa noble i que avui se m’enganxa al pit i em mareja amb la seva pudor. Pudor de suor, pudor de por, pudor de vergonya. Por d’una mort prematura que m’impedeixi acomplir els meus somnis ja quasi enterrats. Vergonya de la mort infligida en suposats enemics tan espantats com jo.

Comença a clarejar. Amb els primers raigs de llum veig com van obrint-se els ulls dels meus companys. El silenci del trenc d’alba sabem que és una pau efímera, però per breu no és menys volguda ni esperada.

Cautelós, m’enfilo per un cap de trinxera i m’escapo al meu racó de bosc preferit. Només m’he allunyat un centenar de metres més de les tropes enemigues, però l’alzinar que ja em sento quasi meu m’embolcalla i em protegeix uns instants. Aquests quatre arbres enmig d’aquesta terra erma que ens ha tocat defensar em semblen un autèntic miracle, i em fan sentir proper a una casa, la meva terra, que se’m comença a fer borrosa. Els plaers no són senzills de trobar enmig d’una guerra, però aquestes petites treves matinals i el so del vent removent les fulles són per a mi el que més s’hi acosta.

Recolzo l’esquena, adolorida per la llarga absència d’un matalàs com Déu mana, sobre l’escorça aspra de la meva alzina preferida. Si ens quedem gaire més dies en aquest racó de món la seva ombra em farà servei. Busco entre les meves escasses pertinences repartides entre butxaques i mitjons i trio bloc i llapis per poder escriure quatre ratlles. Són les noves rutines de la guerra… Ja que menjant i rentant-nos no perdem gaire temps, he decidit fer un diari de vivències, i amb la primera claror del dia detallo la cruesa del dia anterior. No vull oblidar mai ni una sola de les baixes, ni una sola de les ferides, ni un sol dels trets disparats. Que el dia a dia no aconsegueixi vinclar-me, que l’horror no pugui ser mai habitual.

Ahir vaig matar un home, només perquè duia uniforme enemic. Hi ha dies d’espera, dies de tràmit i dies de batalla. I dins els dies de batalla, dies en què dispares sense saber si la teva bala té destí. Però ahir vaig matar un home, el vaig veure caure, només perquè duia uniforme enemic.

Aixeco la vista del paper i la llum del nou dia m’enlluerna. O això és el que penso però els sentits òbviament m’enganyen. La llum ve de l’oest. Tanco el bloc i el guardo juntament amb el llapis dins el mitjó esquerre i així, amb un sol moviment, puc treure la pistola del 9 que ara sempre m’acompanya. L’empunyo mentre m’incorporo enganxat a la meva estimada alzina, convertida en escut i amagatall. No entenc com l’enemic pot haver arribat a l’alzinar, si al mig hi ha la nostra trinxera. Potser un desertor? La rereguarda? Un nou esquadró? Trec el cap i l’arma al mateix temps, de rere l’arbre, lentament i sense respirar, intentant esbrinar-ne l’origen, però els ulls encara no se m’han acostumat a aquesta estranya llum. Mig aclucant els ulls aconsegueixo distingir una figura humana a uns 150 metres, just a l’altre cap de bosc. Sembla que camina lentament cap a mi, amb un ritme pausat i segur, i no aconsegueixo entendre d’on surt la llum, que sembla que vingui de just darrere seu. Em torno a refugiar al meu amagatall, necessito uns segons per pensar. Sembla un soldat sol. Surto, disparo i problema resolt. Però i si és dels nostres? La llum no m’ha deixat veure la seva indumentària, només és una ombra. Potser és temerari però hauré d’esperar que s’acosti més. I si corro fins a la trinxera? Si va armat, aquesta ja no l’explico. Respiro, compto fins a tres i torno a mirar.

S’ha anat acostant. Porta uniforme. Un informe tan brut com el meu. Tan rebregat que als meus ulls els costa veure si és dels nostres o dels altres. I la llum, la llum no ve del darrere, no ve d’enlloc, o ve d’ell. Què dimonis és això?

L’apunto amb la meva arma, deu estar a uns 70 metres, el tinc a l’abast. Començo a suar i el pols em tremola. Ell no sembla que porti cap arma, o almenys no m’està apuntant. Però és que no té mans amb què apuntar-me. La llum del dia es va aixecant i amb la claror ho veig més clar. El que se m’acosta no és un soldat. És el seu uniforme. Un uniforme enemic. I d’on n’haurien de sortir peus enemics, mans enemigues i un cap enemic al qual disparar només en surt aquella estranya llum que segueix acostant-se.

L’aire s’ha congelat. No aconsegueixo empassar oxigen. El cor batega cada cop més impacient, com si es volgués escapar. Amb la mà dreta vacil·lant col·loco la meva arma entre els pantalons i el cinturó, rere l’esquena, i aixeco les mans. L’horror es va apoderant de mi, lentament, paralitzant-me múscul a múscul i aconseguint que no sigui capaç ni d’avançar, ni de retrocedir, ni de demanar auxili, ni de defensar-me.

L’uniforme segueix apropant-se inexorablement, com la mort, com la culpa. I quan el tinc a una sola passa es deté. Deté el seu avenç i em fita amb els seus ulls de llum. Abaixo els braços i el repasso detingudament. Sento una estranya calma que m’envaeix i tanco els ulls, fins que noto una forta sacsejada.

I de cop, aquell nou uniforme enganxat al meu pit. Brut com l’anterior i amb una pudor que em mareja. Pudor de suor, pudor de por, pudor de vergonya. I una nova pudor enganxada a la pell, la pudor de la traïció.

MAIG, JUNY, JULIOL

Tati Cervià Vidal

Maig

Sent fred. Estira cap amunt el cobrellit prim que just va canviar ahir, pensant que el temps faria el tomb definitiu cap a la bonança, i s’hi arrauleix. L’epidermis eriçada, nua, sota la trama de cotó, és una constel·lació de milers de punts que respiren alhora. L’estança està immersa en l’obscuritat. Blau gris rere la finestra, blau cobalt el son del marit.

Al capvespre, ha caigut una pluja menuda i ralentida. A mitja nit, l’aigua comença a caure amb més intensitat. Quan les teules ressonen amb l’escomesa sorda d’un bon xàfec, li fica la mà sobre el pit.

—No tens son? —ell li pregunta amb la veu fosca.

Se li atansa i li ressegueix l’orella amb el seu dit rabassut. Li encanta aquella corba perfecta que conté un laberint diminut a dins. Li clava el membre a la cuixa. Ella li puja a sobre i s’hi balanceja amb lentitud. Fa un mes que no ho fan. Potser dos. S’encavalquen ara un, ara l’altre. Ell es perd dins el dèdal que l’acull. Ella imagina una mossegada en la pell tibada d’un nispro madur.

El marit torna al seu costat de llit, però li deixa com a penyora una mà sobre el ventre, molt a prop del pubis humit i s’abandona de nou al seu son blau, esfèric, de planeta llunyà.

A trenc d’alba la tempesta ha remès. A fora regna una calma pregona com el cor d’un volcà adormit. El rossinyol del lledoner esquinça el silenci. Pensa en el seu amant, en els cabells espessos color de coure, on enfonsa els dits i els fa sorgir com si fossin les pues d’una pinta de nacre. L’arruga profunda sota la cella dreta que s’enlaira cap al front. La mirada severa. Els llavis que dibuixen una línia d’ombra. És l’home vent. La història comuna es va començar a escriure en les pedres d’una abadia perduda prop de la frontera amb França. No recorda amb exactitud quan van parlar per darrer cop. Ja li està bé aquest silenci. Tantes vegades com s’ha proposat de deixar-lo, no se n’ha sortit. S’ha resignat a estimar-lo d’aquesta manera, a batzegades. A contracor.

Es calça les botes de muntanya i surt de la masia. Al seu pas, les gotes brillen com si una dama a la nit les hagués brodat en el teixit subtil dels somnis i s’hi haguessin quedat atrapades per a sempre més. No tardaran, però, a evaporar-se amb l’escalfor del sol. El camí desprèn olor de terra molla mesclada amb el perfum volàtil dels pins. Sent refilar el rossinyol amb més convicció, mentre un ocell desconegut intenta imposar-se amb un martelleig insistent. El món agafa embranzida quan ella s’endinsa en el corriol del mig, on la vegetació forma un túnel d’arquitectura perfecta, calidoscòpica.

Li tiben els bessons per l’esforç de pujar l’últim pendent. S’asseu sobre les arrels d’una majestuosa alzina surera. La més vella i retorçada. Respira profundament i es compassa amb aquest ésser que domina la terra dels pujols arrodonits i amables. Clissa la ciutat dels dos cloquers que, com un animal primitiu, intenta alçar-se. Allí va conèixer l’home vent, la literatura i la felicitat.

Juny

Les tomateres han agafat un fong. Massa pluja, remuga. I mira el cel com si hi pogués enxampar el culpable d’aquest desgavell. Càsum l’os pedrer, haurà d’anar a veure què en diu en Galderic petit. Aquell torracollons en sap un fotimer de guarir plantes. El troba esclovellant faves al pas de la porta, fumant un caliquenyo sota el ràfec de les ruïnes on malviu des que la mestressa el va deixar.

—Són unes males putes, ja t’ho dic jo! —el rep com sempre amb un renec dedicat a les dones o a les males herbes, qui sap!

—Deixa-ho córrer, gamarús, no hi faràs pas res. Quan una dona fuig, no hi ha déu que l’encalci. I digue’m què he de fotre per salvar les tomates.

—Ets un tros d’ase. Havies d’haver fangat quan era l’hora, coi! Ningú t’ha ensenyat que la terra respira? Ara, a més, la tens colgada d’herbotes. El trèvol és el pitjor, t’ho ofega tot i surt la malura. Fot-li fort amb el tràmec i veuràs com se’t reviscolen. Vols un traginyol de xarel·lo?

—Va, que almenys hagi valgut la pena el viacrucis que em fas passar cada cop que et vinc a trobar en aquest lloc maleït.

Torna a casa galtavermell i amb prou empenta per cavar almenys una reguera abans de dinar. No hi és, per variar. Deu trescar per la muntanya vestida amb aquells mallots. Redeu, que bona que està! De tant en tant, un arravatament li fa veure el sol i la lluna i la galàxia sencera. Però res dura per a sempre i ja no hi tornen fins al cap d’un bon temps, un mes anant bé.

Ja no en sap, de festejar-la. No és home de romanticismes. La cosa és molt simple. Neixes, creixes, t’enamores, et reprodueixes. Quan quasi tot et comença a fer ànsia o et fastigueja, et tornes un vell xaruc i no hi ha sant del cel que t’aguanti. Com en Galderic petit. Els fills fa estona que han aixecat el vol i ella no hi és. Càsum dena, no vol ni pensar-hi, de perdre-la per a sempre més! Què fotrà ell en aquell rellamp de casa, sol com una òliba?

Hi va haver un temps en què tot eren rialles i ganes de tocar-li la pell fina com la seda. Ai, les orelles de cargolina i quins pits! Ni massa grossos, ni massa petits. I aquell cuixam. Encara n’hi ha uns quants que la voldrien haver. Com el desgraciat que li diu versos. Massa que ho sap!

Rosseja als fogons un trinxat. Les aromes generoses de la cansalada viada, la verdura, els bocins de botifarra negra i el magre de vedella, el revifen. Para taula i amaneix una escarola tardana. Mentre en rosega una fulla que li amara la boca amb el gust amargant, arriba. Se saluden.

Ella emplena un vas d’aigua que xarrupa abans no vessi. Ell alça el porró i fa un trago llarg de vi. Se la mira de reüll. S’ensuma que el caire ha agafat un mal biaix. No en farà prou amb quatre cops de tràmec a deshora perquè la terra respiri.

Juliol

Sent una fortor agra com més s’apropa a la via. Travessers tractats amb betum oliós, baf de ferro i pixums de gat. Encara falten vint minuts perquè ella arribi. Busca una ombra que el protegeixi del sol despietat i d’aquella flaire nauseabunda.

A l’empara d’una figuera, mira la llunyania i pensa que estimar és un lloc, un paisatge com aquesta plana que només el mar detura. S’havien conegut a la facultat i havien sabut des del primer moment que es pertanyien. Era a principi de primavera quan la va esperar en aquesta estació de tren. Feia molt fred i bufava fort la tramuntana. Només volia estar amb ella, dur-la lluny de tothom. Ella i ell, fer-ne un món. Va baixar del tren i el va seguir dòcilment, carregada amb una motxilla d’on sobresortia un sac de dormir i una màrfega, pel mig de vinyes endormiscades. Cos de sirena. Cabellera fuetejada pel vent. Un somriure feliç, còmplice de totes les animalades que ell s’empescava per veure els seus ulls espurnejants.

En la distància, el monestir semblava una muda de pell de serp decadent i inservible. Van entrar al claustre. Ella se li va acostar i li va fer un petó. Les llengües van dibuixar un remolí. Dins l’església van estirar les màr-fegues on hi havia hagut l’altar, quan l’abadia era plena de monjos que traginaven botes de vi i mercadejaven amb el pes del pecat. Van abandonar qualsevol temor i es van lliurar a la dolcesa del primer cop. Els versos que aquell noi del país del vent li recitava li calaven els ossos i la construïen: “Deixa’t besar, i tu besa després / que és sempre als llavis que l’amor perdura.” Ella no ho sabia aleshores, però no es tornaria a sentir mai tan diàfana. Tots dos, abraçats, fosos d’amor, es mimetitzaven en les pedres que dibuixaven manats d’espigues.

Cada cop que es retrobaven, una sensació de plenitud, d’estar a casa, el recorria per dins. No s’explicava com havia viscut separat d’ella tant temps. Feia molts anys de la seva primera ruptura. Ella, el seu tot a què aspirava, havia de volar, créixer, fer-se gran, li va dir. I, a contracor, la va veure marxar.

Baixa del tren. És eterna. Es contemplen dins del bramul del vent. Fit a fit. Cor amb cor. Sospesen el desig, els anhels, la recança, els greuges de tants anys. Els dits d’ella li solquen els cabells. Estàs igual, li diu. Tu estàs preciosa, li vol contestar, però una vergonya pueril l’atura. Ajunta els llavis que segellen amb una línia finíssima el seu dolor i li agafa la mà. Anem.

Travessen camins vorejats de vinyes disposades en un ordre perfecte. Arriben a l’hostal on l’home de sempre, derrotat i gris, assegut en una cadira recolzada a la paret, els lliura indiferent la clau. Dins l’alcova, la despulla. Tot és delicadesa. El temps s’atura a cada detall i ella es deixa fer. “Da mi basia mille, / deinde centum, / dein mille altera…” Esbullem el compte, Lèsbia meva, que ningú sàpiga com ens hem estimat. El vent minva i les hores s’esborren.

Surten de l’hostal i fan cap als aiguamolls. Observen el tràfec dels ocells que en breus instants aniran a joc entre balques i canyissars. Agrons blancs. Un blauet els regala l’últim capbussó del dia i les cigonyes imprimeixen una rúbrica elegant en el cel rogent. Rauquen les granotes. La darrera llum s’aquieta. És el moment màgic. Riuen. Caminen cap a les dunes. La sorra se’ls clava com agulles als peus i apareix la lluna formant un riu de plata sobre les onades.

Li ha vingut a dir que s’està morint. Diagnòstic confirmat. Sentència de mort. Que ha valgut la pena viure per ella. Però se n’està. El mar ha dipositat una curculla rugosa, enorme, extraordinària, als seus peus. La recull i l’hi fica a la mà. És per a tu. Com tot el que soc. Si vols.

REVINCLADA

Xavi Ballester Fàbregues

Quan pronuncio la paraula Futur la primera síl·laba ja se’n va al passat.

Wislawa Szymborska

Ara i adés, els records se t’incrusten al cervell com una ràfega de metralla i l’espongen i el perforen i el fan supurar i l’agror de la memòria se t’escampa arreu del cos sense que puguis fer res per aturar-los, vet aquí els maleïts records de sempre:

El panot irregular de la vorera, la primera queixalada, el cruixit de la poma lluent esmorteint el brunzit del trànsit de la Diagonal, el peu esquerre trepitjant en fals la tanca groga que sobresurt damunt de la vorera amb la cinta blanca i vermella de plàstic indicant el perill per l’enèsim inici de les obres del nou tramvia, el turmell revinclant-se com un ressort enfurismat malgrat que d’ençà de la darrera visita al ginecòleg no dus tacons, el genoll doblegat cap al costat contrari, la cama enlairant-se els segons necessaris perquè el maluc no rebi la força de retruc de la passa, un gest rere l’altre com una dansa funesta i tu la ballarina maldestra sense tutú ni maquillatge a les galtes incapaç de recuperar l’equilibri, la caiguda endavant sense recolzar les mans enlloc per frenar l’aterratge, el somriure fugaç i cruel de dona prometent des de la marquesina de la parada de l’autobús l’eterna joventut a canvi d’una crema creada als laboratoris suïssos més avançats del món, el rebot de la panxa enorme just al cantell de la vorada, l’esglai de dolor mig ofegat pel pànic que gites de la gola mentre la mirada se’t perd en el cel sense núvols que giravolta embogit, ara damunt teu ara sota els teus peus, i de sobte la munió de gent envoltant el teu cos estès a terra, el cel desaparegut per a sempre, el trànsit aturat, veus amuntegades, ciclistes tafaners embotits en samarretes llampants, llavis que es mouen però no diuen res, un matrimoni infeliç que t’observa i cap dels dos no pot amagar l’alleugeriment en constatar que per una vegada no són ells els qui han caigut en la misèria, algú que treu un mòbil, clàxons impacients, un crit anònim d’indignació, la tarda desfent-se en pinzellades groguenques damunt les façanes, les taques verdoses dels plataners i el brancam mogut pel vent que atia la punxada de dolor com un corrent elèctric que neix del turmell esquerre, et repta cama amunt, t’enerva l’engonal, se t’arrapa a la panxa i l’oprimeix com una taràntula de mil potes, sirenes al lluny udolant el teu nom amb insistència, l’ambulància aturada a tocar dels teus peus, els pantalons de lli amarats no saps si de sang, pixum o restes de la pluja d’ahir a la nit, el llambreig taronja enlluernant-te els ulls, la determinació impersonal dels infermers, el fred llefiscós dels guants de làtex,

uns dits blaus que t’obren les parpelles, un punt diminut de llum groga que et perfora la nineta, uns ulls plans que miren els teus ulls i et pregunten com et dius, on et fa mal, si estàs marejada, si entens el que et diuen, si pots respirar, si estàs sola o acompanyada, la resistència irracional i inútil a deixar que ningú grapegi el teu cos indefens, l’opressió calenta del collaret d’espuma de poliuretà al coll, de nou el fred llefiscós, ara a la panxa, l’enorme panxa que segueix allà, enganxada a tu, l’angoixa concentrada al pit, la por de no poder omplir els pulmons, el pànic a perdre el que dus dins teu, la pesada sensació de derrota al pit, l’esfondrament absolut, però de cop el cos se t’enlaira com si fos el d’algú altre sense donar-te temps a resistir-te, a fugir, les corretges que et subjecten panxa i cames i braços, la poma mossegada damunt la vorera envoltada de coloms que la picotegen amb ànsia, l’agror que et puja per la gola, l’estómac buit que es contrau, però és incapaç d’expulsar res fora del teu cos, els bocins de cel esquarterat, les cares interrogatives, els rostres desconeguts i compassius, les veus compassives, les veus planyívoles, un gat negre que fuig de l’escena i t’interroga sobre la teva mala sort abans d’esmunyir-se sota els cotxes, però tu mai has cregut en això de la mala sort ni en la bona tampoc, les veus que busquen culpables perquè sempre n’hi ha d’haver de culpables, una última mirada d’esperança que es perd abans no tanquin les portes, ara ja ets dins, una mà de làtex, blava, però aquesta vegada calenta i fina que t’acarona el front, el crit de la sirena amortit, no t’amoïnis tot anirà bé, tots dos us en sortireu, però tu no et creus res perquè, envoltada de tubs, respiradors, esparadraps i xeringues, entens que et duen a tota velocitat a l’únic lloc del món on no vols anar, la punxada al braç dret, el tub estret i transparent que et connecta al sèrum, més paraules de consol com una lletania repetida mil vegades sense sentit, les teves mans subjectant-te instintivament la panxa adolorida, els ulls tancats per intentar sentir els seus batecs, les portes que s’obren, la sirena que ha emmudit, l’aire fred del carrer que no és cap carrer, una porta batent que s’obre d’una revolada, els teus peus al capdavall de la teva mirada, els passadissos blancs, les parets blanques, unes tisores dibuixades que exigeixen prou retallades, el sostre blanc, el rellotge d’esfera blanca, la fotografia descolorida d’una infermera amb còfia blanca demanant silenci amb un dit als llavis, una altra porta blanca batent, la llum blanca del fluorescent, la sala blanca, una bata blanca que s’atansa, les dents blanques del doctor en somriure’t abans de cobrir-se el rostre amb una mascareta blanca, el tacte lletós d’uns altres guants de làtex també blancs, més paraules tranquil-litzadores no-pateixis-estàs-en-bones-mans, unes tisores que amb precisió mil·limètrica et tallen els pantalons de lli, el cinturó elàstic de cotó, la brusa que et va regalar la mare, la suavitat d’una veu estranyament familiar tu-tranquil·la-ara-notaràs-una-petita-punxada, el plor silenciós que esclata dins teu, l’últim intent per aclucar els ulls i sentir els mateixos batecs que has sentit dia i nit, una vegada i una altra, dins teu, la petita punxada no tan petita, el cansament infinit, el regalim mut de les llàgrimes, la vista que se t’esborrona, el paladar que se t’asseca, els dits i les mans i els braços que es tornen de suro, el desmai, i després el despertar, una alenada intensa, dolça i àcida a la vegada, barreja de llimona i medicina, que t’omple els narius i et penetra fins a humitejar-te els llagrimalls, el tacte dels llençols freds i blancs i aspres, l’absència del temps i de l’espai, el tub transparent i estret que encara et surt del braç, l’estranya sensació de lleugeresa, però potser no és lleugeresa sinó més aviat pèrdua, i de sobte, com un cop de puny, la visió del teu turmell revinclat i immediatament l’instint i la por de posar les mans a la panxa sense panxa, i el crit ofegat i el plor a la gola i la humitat als ulls cansats i vermellosos i els núvols blancs a través de la finestra i un nou desmai i un nou despertar i la tornada a casa tots dos agafats de la mà, la casa buida, i amb tot ja fa més de tres mesos sense dir-vos bona nit abans d’apagar el llum i ja no pots suportar més aquest silenci acusador que us llenceu l’un a l’altre com una pedra punxeguda perquè tard o d’hora tots necessitem un culpable, i com n’és de difícil compartir el dolor perquè el dolor no uneix ni separa, el dolor senzillament constata l’absència del qui mai va estar amb vosaltres, només amb tu, dins teu, els seus batecs, el seu perfil a una pantalla blava i borrosa, i ara sols queda la buidor pregona que s’ha ensenyo-rit per a sempre més de la vostra habitació, la mateixa habitació on vau fer l’amor una tarda de març perquè, segons els teus càlculs, estaves més fèrtil que mai, a l’altre costat de la finestra plovia, us havíeu demanat festa contents d’estimar-vos i d’haver decidit tenir el fill que per una revinclada idiota mai no tindreu mentre descobreixes que la vida no es regeix per la llei del càstig i la recompensa perquè a tu et van castigar sense fill i encara no n’has rebut cap de recompensa, tan sols una habitació a tocar de la vostra empaperada amb sanefes de núvols blaus i globus taronges i un bressol en un racó que segueix buit i que encara no has gosat ni acostar-t’hi perquè cada vegada que passes pel davant no pots evitar un calfred esgarrifós i cada vegada que et disposes a menjar, abans de la primera queixalada, segueixes notant un bocí de poma entre les dents que no hi ha refotuda manera de treure-te’l malgrat que et raspalles les dents sis vegades cada dia i el maleït Ajuntament ni tan sols ha començat a aixecar les voreres de la Diagonal perquè les futures mares i els futurs pares que no sereu vosaltres puguin viatjar en tramvia a comprar vestidets nous i joguines.

SHENANDOAH

Mireia Toda Cosi

L’Helena encara camina. És un caminar nerviós, un caminar que fuig. Ja fa anys que va pujar a l’avió, només amb un bitllet d’anada. Les seves passes l’han portada a l’altra punta de món, amb les xiruques vermelles tan desgastades que, a vegades, li fan mal i la distreuen del rau-rau de la memòria. Un rau-rau constant que la va rosegant, consumint-la per dins, i per fora. La mare adusta, que mai hauria d’haver estat mare. El germà petit, aliè al fet que la mare no hauria d’haver estat mare. I el pare covard, que va fugir de la mare adusta. L’envaeix la sensació d’un ratolí nerviüt enfilant-se-li esquena amunt. Ara ella també fuig, com el pare, però ella fuig d’aquella tarda d’hivern a la platja. D’aquella tarda amb els castells d’arena del germà, dels rínxols barallant-se-li amb el vent de tempesta, i de la mare que se’ls mirava amb menyspreu. S’encongeix tota quan reviu la mà que es precipitava al buit, i l’esclat de sang que la seguí. El record imposa un crescendo fora de compàs al cor i el paisatge que l’envolta es desdibuixa.

Una fiblada de dolor als músculs cansats la desperta, com una enrampada. Tanca els ulls i inspira. Un, dos, tres. Expira i els obre. La boira s’ha aixecat i ha deixat al descobert la serra de Shenandoah, la bella filla de les estrelles. La seva majestuositat conjura la pau immanent a les muntanyes, oferint serenitat tot xiuxiuejant-li a cau d’orella. Se li presenta com un bàlsam guaridor i l’Helena es deixa seduir, volent-se deixondir del pes dels records, de la sorra feixuga xopa de sang, del xiscle eixordador del germà. Prou. Cal continuar endavant. Els records són nefands, són passes enrere. S’aboca a la promesa de la serralada, es recull els rínxols esbullats en un monyo malgirbat i s’estreny els cordons de les xiruques amb força, com si així segellés el passat. Durant unes hores precioses, la duresa de l’ascens compleix la promesa de serenor. La buida del tot per omplir-la amb el crec-crec de les fulles, el xiu-xiu de l’aigua, la fressa del vent. La muntanya l’acull amorosament. De tant en tant, alguna branca desvergonyida li esgarrapa la pell o li mossega el maluc, però l’Helena ho agraeix amb indolència. Són carícies matusseres que la fan més present. S’asseu i respira al capdamunt del pic més alt. Se l’enduu l’esvaniment suau de l’altitud que la va endormiscant inadvertidament. Es deixa fer, presa, camuflada entre els arbres, tornant-se pinzellada de tardor. Mandrosament, però, el sol es rendeix a la lluna amb un intermezzo de crepuscle. La il·lusió de calma s’esmicola donant pas a un paisatge canviant, com les fotos dels visors antics que amb cada “clic” mostraven una nova imatge. Ara els rojos evoquen sang, els grocs sorra i el vent salnitre.

Un fortissimo eixordador subjuga el pols i ja no se sent els pensaments, tan sols els records.

Obre els ulls que no se sabia tancats. S’havia fet de nit i la foscor l’envoltava. Em cal recer, es diu. Enfila el camí, a poc a poc, calmadament. Els arbres frondosos que suara l’havien calmada l’envolten, amenaçadors, com soldats preparant l’ofensiva. Apressa el pas, ja no tan a poc a poc, temorosament. Sent com la guerrilla d’esquirols, guineus i ossos la va rodejant. Corre, ràpidament, espaordida. Esquitxos robí banyant la sorra i la sang que li bull rere les temples, imbuint un vertigen inesperat. Esquitxos robí a les mans. Prou. S’atura, escolta el silenci. Un silenci que no és tan silenci, perquè sent aigua que clapoteja. En segueix el so, esperant que l’allunyi de la milícia del bosc. Troba un rierol i hi omple la cantimplora. Encara agitada, beu a bell doll i es renta la cara. Quan aixeca el cap, nota un fil d’argent que s’escola entre les fulles, precís com un llamp que busca la terra per consumir-s’hi. I allà, a la seva mort, hi jau una clariana curulla de llum, de la llum nua i desvergonyida de totes i cada una de les estrelles de la Via Làctia, que exhibeix amb exuberància insolent el doll que un dia va brollar del pit nu d’Hera. Mentrestant, a la terra, el clar el capitaneja un foc. Darrere del foc, quasi invisible, encastada a la pedra, s’afigura una porta del mateix roure vermell dels arbres.

—Qui ets?

El silenci es trenca i, amb ell, l’equilibri precari dels seus pensaments, precipitant la caiguda en una espiral desbocada. Ara ragen com un brogit. I si fujo? Només hi ha endavant i enrere. Davant hi ha una figura corpulenta, animal. Darrere, la terra amarada de sang, l’horror que s’havia escampat com l’arena d’un rellotge de sorra trencat. I aquell bram eixordador, que hauria gelat l’ànima absent del mateix dimoni. Les temples comencen a bategar-li amb un stentato ensordidor que li ofega el seny. Es mira les mans cobertes de sang. Aixeca el cap i veu la mare que trontollava, i el germà que tremolava, i el pare que no feia res perquè no hi era. Perquè havia marxat. Perquè era un covard. Perquè ja devia saber que la mare acabaria jaient a la sorra, davant dels fills, vestida de sang. La foscor de què fugia l’encalça i l’encercla. L’atrapa en un cercle que es va estrenyent, engolint-la, apagant-la. La clariana es desdibuixa com una columna de fum que desapareix.

L’Helena es desperta. No veu res, pensa que la fosca finalment li ha guanyat la batalla, potser fins i tot la guerra, però les temples ja no li bateguen, sinó que les tapa alguna mena de llimac llefiscós des d’on rodolen perles fredes i humides. Volent-ho tocar, s’adona que una presó càlida la té captiva, però el carceller bada els dits i cedeix servilment al seu prec de llibertat. La presó, tanmateix, és aspra, unes mans bastides per una pineda de pèls. També la sobta el caliu de la suavitat marmòria que s’esquitlla, tímida, entre les punxes d’eriçó que emparen els llavis. D’allà, ressegueix l’aspresa de la pell fins trobar uns pòmuls erosionats pel temps. Escala el contorn d’un nas com un bec d’àliga i, quan arriba a la punta del precipici, cau al buit, però la presó la caça al vol, estrenyent-li els ulls sense maldat, però amb fermesa, com qui renya un nen entremaliat.

—T’has despertat —assenteix, aliena a la foscor que la fa invisible—. No et moguis.

Sense saber ben bé per què, l’obeeix. La veu suau no es correspon als trets histriònics que acaba d’intuir, però és la mateixa que li havia preguntat qui era. El sent feinejar, el metall dringueja no gaire lluny de l’Helena i el so reverbera, com si fossin en una cova. Un flaix de llum s’escapoleix enjogassat d’un forn de llenya i llavors comença a distingir les parets cavades a la roca viva. El repic somort de fusta ressona i la foscor torna, seguida per les passes feixugues d’un gegant corpulentament humà.

—És un estofat de carn de cérvol, et revifarà. Em dic Èric, i tu?

Muda, no respon. La veu semblava haver-se-li ofegat aquella tarda vora el mar. Amb cada xarrup, se li escorre un xiu-xiu d’entre els llavis. L’Èric espera pacientment, indolent. L’Helena mai no n’havia menjat, de carn de cérvol; de fet, si hi pensa, se li regira l’estómac, però, al cap i a la fi, troba que té gust de vedella, potser un xic més aspra. I l’home de mans feréstegues té raó: la revifa i allunya el cor del crescendo permanentment imminent tot acostant-lo a un calando suau que feia temps que havia oblidat.

Mentre els ulls se li acostumen a la foscor, nota la llum argentada de la lluna, que s’escola pel pany i per les frontisses de la porta, tot trenant-se amb la tremolor daurada del foc, com ho fan les cintes de les gitanes en festa major. Amb timidesa, confirma el que les seves mans han vist: unes faccions malagradoses amb una nota discordant de dolçor. En acabar-se l’estofat, l’Èric li retira el plat i se l’enduu diligentment cap a la cuina, d’on torna per asseure’s a la vora del llit. Sense saber-ne ben bé el perquè, la presència d’ell li és un bàlsam que apaivaga la cremada del record. Sense dir res, se li aferra al braç i, estirant-lo com una criatura capriciosa, el força a ajeure’s al seu costat. Sense oposar-s’hi, indolentment, ell deixa que l’Helena se li aferri amb força al cos, com si s’hi volgués aixoplugar, i li acarona els cabells matusserament.

Així, les nits es van succeint, una rere l’altra, en silenci. La nit és amanyagar-se fraternalment primer. La lluna i les estrelles, i el brogit d’aigua, i la fressa del bosc. Sopar estofat, o gerds. I amanyagar-se amistosament després. Preparar, encendre i apagar el foc. Arraulir-se al llit. Furtar-se l’escalfor. I amanyagar-se amorosament més tard. Curar-se, créixer i oblidar. Agemolir-se per fer-se petita i amagar-se sota el redós que li és ell.

I els dies es van succeint de bracet amb les nits. Cada dia, l’Helena es troba aquells trets histriònics mirant-se-la més sovint, uns trets abrasius curulls de dolcesa. Un monstre que se la mira, amb la tendresa inherent als monstres. La tendresa d’Eros esguardant Psique. La de Quasimodo fitant Esmeralda. La de la Bèstia contemplant la Bella. Una mirada que escalfa un cor gebrat, tornant-lo rosada. Uns ulls que fan que el gel del ventricle dret es fongui i es converteixi en un doll d’aigua, com el de les riades primaverals: fort, impetuós, capaç d’arrossegar el dolor torrent avall. I a mesura que creix el cabal, també ho fa el ventre de l’Helena, com un delta que recull el turment i el converteix en quelcom, o qualcú, nou. I el passat ja no és passat, que ara són records d’una altra vida. I que caminar endavant ja no li cal, perquè ell esborra les traces d’una memòria enutjosa. I que ja no recorda els robins escampats sobre la sorra daurada.

I així se succeeixen les nits i els dies durant nou vides de la lluna, que creix i explota voluptuosa per després minvar, avergonyida. Amb el novè esclat, un bram trastorna la nit. Un bram que dona vida, i que alhora l’arrabassa. Un bram que parteix l’ànima. És el crit de l’Helena que li esclata el ventre, i també els records, que en lloc d’esborrar-se havien estat dormint. El fill lliscant-li humit per l’entrecuix li retorna el passat de què tant havia fugit. L’estupefacció de mirar-se les mans vestides de carmí i no reconèixer-se-les. Veu l’ampolla trencada que havia brandat aquella tarda a la platja descansant a terra. La pròpia mà, que l’havia sostinguda abans de precipitar-se al buit, posant punt final a la mare, al seu caràcter adust, a la sang i al dolor que havien allunyat el pare i ferit els fills.

Ara, els ulls de la mare, que no era mare, eren buits de tot i se la miraven sense mirar-se-la, com els ulls plens del germà, que no podien mirar-se-la, fixats pel dolor en una ganyota grotesca. El bram eixordador ple de dolor i soledat, un bram que ho entenia tot i res, com és natural en la mainada. I l’Helena recorda veure’s reflectida en el germà, en la seva desolació, i sentir la por del futur ple de sofriment que l’esperava. Així que l’hi va furtar, com la nit furta el dia, silenciosament i pietosa, creient fermament que el salvava del turment, vestint l’or amb més robins, espaordint tothom. I l’esgarip de l’Helena ara es torna sospir. I el sospir s’escapa dels pulmons cap als llavis, entreoberts egoistament, facilitant la fugida. L’aire cuita per convertir-se en l’alenada de la criatura que brama sobre el pit inert de l’Helena i sota la mirada consternada del pare, que no fUgirà i trencarà el cicle. Intentant trobar el mugró de la mare, el nounat s’esquitxa, i l’esquitx el bateja, com un altre esquitx batejà el cel amb la Via Làctia que ara els vetlla.

TOTS VOLEM LA PAU

Rosa Gurrera Martínez

Això s’ha d’acabar. No podem seguir així, o acabarem tots fent malves i aquí no hi quedarà ni l’apuntador. Ha arribat l’hora de la veritat: prou de patir, prou de fer patir. Farem el que hem de fer, i aviat tots plegats podrem descansar tranquils.

L’última vegada van ser ells. Ens van agafar per sorpresa. Era diumenge, i no un diumenge qualsevol: aquell dia celebràvem el casament de la xica del fuster. A l’home, amb tot allò de la reconstrucció del pont, li anaven prou bé les coses, i havia muntat un bon festot: teca i beguda a cor què vols, músics, ballaruca, jocs per a la canalla… vaja, de tot. Així que cap al vespre, traient el menjar i la beguda per les orelles, ja començàvem a estar una mica cansats de tanta gresca i a tenir ganes de tornar cadascú a casa seva a treure’ns les sabates, fer-nos una tisana o una sopa de farigola i anar-nos-en a clapar, que l’endemà era dilluns i sant tornem-hi, i tal com havien anat les coses ja tindríem el cap prou espès. Però vet aquí que, tot just quan anàvem a fer un pensament, sentim aquell rebombori carretera amunt. Eren ells, que baixaven com esperitats, armats amb tota mena d’eines i andròmines sorolloses: olles, cassoles, mans de morter, martells, aixades, pics i pales; i fins i tot serres i destrals. Feien un soroll de mil dimonis, i aixecaven al seu voltant un núvol de pols. En veure’ls o, més aviat, sentir-los venir ens va passar de cop l’ensopiment, i com que no estàvem per plantar cara a ningú vam arrencar a córrer cadascú en la direcció que Déu li va donar a entendre, de manera que en un moment la plaça va quedar buida de gent i feta una llàstima, amb les cadires tombades, les estovalles pengim-penjam i arrossegant-se per terra, tacades de vi i de salsa, i plenes d’ossos i de pells i de restes del pastís; les ampolles es van abocar, van caure, i el poc que hi quedava es va vessar, i les flors que havien posat de guarniment, rebregades i pansides, s’ofegaven en els bassiols. Les mosques es passejaven com senyores pertot arreu. Així ens ho vam trobar quan vam tornar, ja ben de nit, després d’haver rebut la pallissa més forta que recordàvem de memòria de poble, i d’haver adobat els ferits i haver-los deixat reposant al seu llit. Perquè, per més que vam córrer, ells encara corrien més; és clar, ells no anaven com nosaltres plens de teca, de moràpio i d’aiguardent. De morts en vam tenir dos: el vell de cal Meandre, que va tenir un cobriment en veure’ls arribar i es va quedar a la taula com un moixonet, i el Janot de ca l’Ase, que de tan gros i tan ple de tiberi no va poder córrer prou i només començar el sarau el van travessar amb una forca i va esclatar com una botifarra a l’ast. També van atrapar unes quantes dones, que xisclaven com truges, però de tant de vi com portaven al cos no es van saber defensar, i ells les van muntar com uns porcs, enmig de totes les restes del festí.

I és que els maleïts portaven la ràbia al cos; la que els havíem ficat nosaltres ara fa vora un any, aquell matí ben de matí que vam fer camí cap al seu poble i els vam enxampar vora el riu, que pescaven, i els vam deixar remullats com morros de bacallà. Un parell que no sabien nedar hi van deixar la pell, perquè als altres els teníem prou entretinguts amb dalles i rastells perquè no els poguessin socórrer. I prou que ho demanaven, els condemnats! No paraven de cridar i xisclar, com porcs a l’escorxador: socooooors… ajuuuuuut…!, fins que ja no van cridar més; havien begut massa aigua, vatua Déu! Mentrestant, els que havien aconseguit sortir sans i estalvis fugien com conills, bosc endins; com si els haguessin fotut un coet al cul. Alguns la van palmar dies després, de la galipàndria que havien enxampat. Sembla que l’aigua era molt freda. Què voleu, era febrer.

Sí, aquell cop ens la van ben pagar. I prou que ens ho devien, perquè l’estiu anterior ens havien mort tots els rucs i els bens i les cabres, i fins i tot algun gos, posant no sé quina mena de metzina als abeuradors. Valga’m Déu, els molt fills de sa mare! Havien vingut de nit, ben calladets, arrossegant-se per terra per no fer soroll. Com les guilles. Com les serps. Serpotes verinoses, això és el que són. L’endemà teníem el poble ple de bèsties mortes: ertes, panxa per amunt, amb el ventre unflat. I plenes de mosques; n’hi havia tantes que durant dies no ens les vam treure del damunt, i a tota hora les sentíem brunzir. Feina vam tenir a enterrar-les totes; les bèsties, no les mosques, vull dir. I el que ens ha costat de refer-nos: no ens ha estat fàcil, no, senyor. Així que, si l’any passat van anar de cap al riu, és perquè ells s’ho havien buscat. Ja em direu si no.

És clar que ells diuen que un any enrere havíem estat nosaltres els qui els l’havíem fotuda de l’alçada d’un campanar. Prou que ens en recordem: va ser allò dels pous; ara que ells, abans… Què va ser, abans? Allò de la mina, o allò del pont? Ja ens comencem a confondre. Qualsevol se’n recorda: ja en portem tantes. Ni tan sols tenim del tot clar què hem fet nosaltres i què han fet ells. De vegades, també, quan en parlem a la plaça ens ve al cap la pregunta que com va començar tot plegat. I no la sabem contestar. Les coses han estat així, entre ells i nosaltres, des que en tenim memòria. Ni tan sols els més vells no en saben donar raó. Això sí, se n’expliquen moltes, d’històries: que si tot ve d’un plet per unes terres, que si fa molts anys a una xicota nostra un d’ells la va deixar plantada al peu de l’altar i amb la panxa plena, que si un poca-solta va fotre’s del mort a un enterrament. Un d’ells, o un dels nostres? I el mort? De qui era, el mort? Ves a saber. També hi ha qui diu que tot ve d’una festa major que va acabar com la comèdia de Falset; o que si durant la guerra, ells. Però em sembla que això no ve pas del temps de la guerra, que ve de molt més enrere; si no és de la guerra del francès.

Així que ves, busca! Ja fa temps que no queda ningú que ho sàpiga del cert. Val més no donar-hi voltes, que tampoc no ho aclarirem. Les coses són com són; han estat així sempre, entre ells i nosaltres; quan naixem, ja ens hi trobem. És allò que en diuen una tradició.

Però ja fa temps que comencem a estar-ne cansats; cada cop som més els que pensem que ja va sent hora d’aturar-ho, de fer alguna cosa per poder viure tranquils. Diuen que una vegada, fa anys, no se sap ben bé com ni quan, quatre o cinc d’aquí del poble es van trobar amb uns quants d’ells a mig camí, al peu del pi gros, aquell que és de tots i no és de ningú. Que van mirar de fer un tracte, però no es van arribar a posar d’acord: la llista de greuges d’una banda i de l’altra era massa llarga, i ningú no volia afluixar ni un pam, vet-ho aquí. Que si tu, que si jo… que si tomba, que si gira… Sembla que al principi anaven prou bé, però que a poc a poc es van anar enfilant, es van anar encenent, i per més que se suposa que volien fer les paus per poc que no arriben a les mans, allí mateix. Diuen que de fet ja havien començat a arreplegar unes quantes pedres quan el nostre capellà (o potser era el d’ells), que formava part de la comissió, es va posar a repetir com una lletania que tinguessin la festa en pau; primer ni el sentien, però tant va insistir que van acabar per fer-li cas. De manera que uns i altres se’n van tornar cap a casa amb el cap cot i la cua entre cames, sense haver aclarit res. I tot va seguir igual.

Des d’aleshores no ho hem tornat a provar; i això que cada cop veiem més clar que la cosa no pot continuar així, que ja no podem més, i que, si ningú no hi posa aturador, tots plegats, uns i altres, farem la fi del cagaelàstics. Segur que a ells els passa el mateix: que també se’ls acut, de tant en tant, que tot està anant massa lluny i que potser ha arribat l’hora de dir prou, d’acabar amb tanta ràbia i tanta sang i tantes pèrdues. Sí, segur que tots n’estem ben tips, tant ells com nosaltres. Segur que tots volem la pau. Però ja em direu qui fa el primer pas.

Per això, després de molt de donar-hi voltes, hem vist que només hi ha una manera d’acabar-ho. Ni parlar, ni romanços: el que hem de fer és acabar amb ells. Caigui qui caigui. Encara que nosaltres també hi haguem de deixar la pell; de fet, del que tenim pensat no és fàcil que ens en sortim ben parats. Què hi farem. Aquests malpa-rits són el dimoni: mai no dormen, mai no descansen; segur que ja n’estan preparant una de grossa. I cada cop estan més enfurismats; volen sang, i si no hi fem alguna cosa no s’aturaran davant de res. No, no s’aturaran fins que hagin acabat amb tots nosaltres, o nosaltres haguem acabat amb ells. I, fet i fet, val més que siguem nosaltres, vatua Déu. Que els fotem ben fotuts, fins que no en quedin ni les cues; ja ho diu la dita: morta la cuca, mort el verí.

Ja fa dies que ho tenim tot a punt: les torxes preparades, els bidons de benzina ben amagats a l’estable vell de cal Ros. Sortirem quan es pongui el sol, sense fer soroll, arrossegant-nos com sargantanes entre els brucs i les ar-gelagues. Arribarem fins a les primeres granges, quan ells ja estaran dormint; i abans que els gossos tinguin temps d’ensumar-nos i dir aquesta boca és meva, nosaltres ja haurem buidat els bidons i haurem deixat la terra ben regada, ben xopa; haurem encès les teies, i les haurem llançat als horts i als pallers, que ja començaran a espetegar. I aleshores, avall! A sallar de valent, que els rostolls són secs i el foc correrà com la pólvora, i no l’aturarà ni Déu. Aquell que no corri prou, o que ensopegui amb una pedra i caigui pel camí, mala sort per a ell; perquè no en quedarà ni senyal. No, ben mirat aquest cop no tindrem morts per enterrar. Potser ni ferits. El foc, ja se sap, s’ho menja tot. I val més no pensar en el que pot passar si es gira vent i li dona per bufar cap aquí.

Ho hem pensat, ho hem sospesat, i ja està tot decidit. Avui a mitjanit la plana serà un mar de flames; demà, tot cendra. S’haurà acabat patir; per fi podrem descansar en pau.