Aquest llibre recull el conte premiat (Els Nigrants, original de Eloy Martínez Simón) en el 23è Premi de narrativa curta per Internet TINET (Premis Literaris Ciutat de Tarragona 2019-2020) i una selecció dels millors relats que s’hi van presentar.

Diversos autors

Els Nigrants i altres contes

Premi de narrativa curta per internet Tinet - 23

ePUB v1.0

BreivaX 06.04.25

Títol original: Els Nigrants i altres contes

Diversos autors, 2020

Edició digital: BreivaX (v1.0)

ePUBCat base r1.3

Índex

Els Nigrants
Eloy Martínez Simón

Els jardinets
Daniel Vargas Vargas

Amics desiguals
Roger Sunyer i Tacher

Auxili!
Edgar Cotes i Argelich

El límit dels mapes
Glòria de Castro Pascual

El llop i l’arròs caldós
Santiago Díaz i Cano

El segon amor
Georgina Argimon Maza

La conspiració de la «blatta orientalis»
Enric Casanovas Beltran

La mort d’Utopia
Guifré Illa Bachs

Perfum de terra
Teresa Guiluz i Vidal

Reflexos
Alba Romanyà Serrasolsas

Confessions
Núria Naval Bonet

La Bartleby
Joan Altimiras Ruiz

L’últim tren
Teresa Barba Martí

ELS NIGRANTS

Eloy Martínez Simón

GUANYADOR DEL 23È PREMI DE NARRATIVA CURTA PER INTERNET TINET

Ara fa una estona, mentre sopàvem, he preguntat al papa i a la mama si ells han vist mai un Nigrant. Sé que no ho hauria d’haver fet, perquè la mama sempre em diu que no pensi en els monstres, que serà pitjor, i molt menys abans d’anar a dormir, però jo mai n’he vist un i tinc molta curiositat per saber com són. Així que ho he preguntat de totes maneres. De seguida s’ha fet un silenci tens a taula. La mama ha fet veure que no sabia de què parlava, però el papa ha posat aquella cara tan seriosa que fa quan està trist o emprenyat, que jo mai sé del cert si és una o és l’altra, però totes dues em fan una mica de por i em posen trist a mi també. Aleshores, el papa ha abaixat la mirada, com si es mirés molt fixament el seu tros de xai, i no ha dit res durant la resta del sopar.

És clar, els papes, com tothom a la ciutat, deuen estar molt preocupats pels Nigrants. Fa temps que tothom té por, encara que no hi ha gaire gent que s’atreveixi a parlar-ne en veu alta. Jo de vegades somio que un Nigrant entra a casa i em mira des del fons del passadís. Mai aconsegueixo veure’l bé, però sento el soroll que fa l’aire quan entra i surt per les seves brànquies de tauró, i noto la seva pudor de mar, que és com la pudor que fan les barques velles del port, les que estan plenes d’algues, que són com plantes del mar, i on un cop vaig trobar un peix que estava molt quiet i trist, i ara crec que potser estava matat, com el meu iaio del Barça. Noto la pudor de mar i veig com la seva ombra allargada s’apropa a poc a poc cap a mi fent un soroll molt suau, com quan el gat de la veïna Nuri es fica al balcó de casa i juga entre les plantes. I per això m’agradaria preguntar al papa i a la mama si els Nigrants són una mica com el gat de la veïna Nuri, però jo crec que no, perquè el gat de la veïna Nuri és molt guapo i no fa por, encara que una vegada em va esgarrapar i em va sortir una mica de sang i vaig plorar molt, però la veïna Nuri em va explicar que és un animal, i els animals quan juguen de vegades fan mal però no volen ser dolents. A més, tampoc els ho puc preguntar, perquè crec que a casa meva està prohibit parlar dels Nigrants, tot i que mai m’ho han dit així.

Dilluns passat una dona que l’Arnau diu que és com la reina de la ciutat (però jo l’he vist a la tele i la veritat és que no porta corona, tot i que potser les reines de les ciutats no porten corona, perquè jo sé que l’Arnau mai em diria cap mentida) va dir que havíem d’anar amb molt de compte i que seria millor que ningú sortís de casa quan fos fosc. També va dir que aviat posarien més mesures de seguretat. Potser vol dir que posaran més senyors policies, i això que ara, pel carrer, hi ha molts més senyors policies que abans. Vull dir que, per exemple, abans, quan feia primer, només em trobava dos senyors policies en el camí al col·le, i un que duia un bigoti molt graciós sempre em deia hola i somreia. I ara, que faig segon, en trobo deu o vint, i la veritat és que cap diu hola ni somriu (el senyor del bigoti graciós ja no hi és). Suposo que ells també deuen tenir una mica de por dels Nigrants, encara que a l’hora de la veritat no tindran por, perquè la reina diu que els senyors policies ens protegiran dels Nigrants, i estic segur que la reina de la ciutat no pot dir mentides.

El primer cop que vaig sentir a parlar dels Nigrants va ser a la tele. L’home guapo de la tele va dir que dos Nigrants havien fet mal a un iaio i el iaio s’havia posat molt malalt i ara era a l’hospital. Però no vull dir el meu iaio, que no viu en aquesta ciutat, sinó el iaio d’algú altre que no conec. Després, un dia, mentre em tallaven els cabells a la perruqueria del senyor Pepet, que és un senyor amb un nom molt graciós però jo mai ric perquè la mama diu que seria lleig això, vaig sentir a uns senyors que no sé si també tenien un nom graciós o no, perquè no els conec, que deien que uns Nigrants havien tornat a matar una persona. I això de matar és com posar-se tan i tan malalt que ja no et pots moure mai més, ni jugar ni parlar ni tan sols obrir els ulls, i és com si el teu cap anés a un altre lloc. Jo ho sé perquè al meu iaio li va passar, vull dir el iaio que em va regalar la bufanda del Barça i que, quan plovia, sempre deia allò tan difícil de “plou poc, però pel poc que plou, plou prou”, que a mi em feia molta gràcia i un dia m’ho va ensenyar a dir.

La veritat és que jo al principi no sabia si els Nigrants eren animals, com els lleons o els gossos, o si eren monstres, com els dracs dolents (perquè he vist una pel·lícula on també hi ha dracs bons, i aquests no deuen ser monstres) o els monstres verds d’aquell malson que vaig tenir una vegada. Va ser el David, el noi gran que a vegades em trobo a l’autobús, qui em va explicar que els Nigrants eren uns monstres molt dolents i molt perillosos.

M’ho va dir un dia que me’l vaig trobar a l’autobús i duia a la cara un blau molt gran, com aquell cop que vaig caure amb el patinet. Jo li vaig preguntar si ell també havia caigut, i ell em va dir, fluixet, que havien sigut uns putos Nigrants, que l’havien atacat. Putos és com dir molt dolents, i el papa a vegades ho diu quan s’emprenya molt, però després demana perdó perquè és una cosa per dir a gent molt i molt dolenta, i només quan estàs molt emprenyat. Aleshores, jo li vaig preguntar al David si els Nigrants eren monstres, i ell es va posar a riure perquè devia pensar que jo era molt ximplet per no saber què eren els Nigrants, quan tothom en parlava a la tele i a tot arreu. Però després es va posar molt seriós, i em va dir que sí, que eren uns monstres molt dolents i perillosos, que fan pudor i ataquen en grup; i per culpa dels Nigrants el seu papa i la seva mama ja no el deixaven sortir de casa quan era fosc. També em va dir que venien de més enllà del mar, i jo ja sabia que a l’altre costat del mar, encara que no les vegis, hi ha ciutats com la nostra, tot i que més petites i menys guapes, perquè m’ho va dir una vegada la mama. Així que vaig suposar que deuen tenir aletes i brànquies com els taurons d’aquell documental que vaig veure una vegada, perquè si no, no podrien nedar i creuar el mar, que és molt gran. I ell va dir que sí, i quan li anava a preguntar si eren com els taurons, ja no em va poder respondre perquè ell havia de baixar en aquella parada.

Des d’aleshores, penso que deuen ser com taurons però que caminen i respiren fora de l’aigua perquè, si no, no podrien viure a la ciutat. I tot i que em fan molta por, també m’agradaria veure’n un. No entenc per què jo no n’he vist cap, si el papa de l’Arnau diu que n’hi ha moltíssims, i que aviat n’hi haurà tants que ja no cabrà la gent a la ciutat i les persones hauran de marxar a una altra banda, encara que elles hi eren primer i això és injust, que és com una manera de dir dolent.

Un dia la mama i jo estàvem mirant la tele, i a la tele va sortir un home molt emprenyat que deia que tres Nigrants li havien fet una cosa dolenta, però no vaig entendre quina. Jo vaig aprofitar el moment i vaig preguntar a la mama si els Nigrants eren com els taurons del documental, que ella l’havia vist amb mi. Ella es va posar molt trista i crec que també es va emprenyar una mica perquè no li agrada que parli de coses lletges i que fan por. Quan era més petit, a les nits tenia por i no volia dormir sol perquè, si tancava els ulls, me’n recordava d’uns monstres verds molt lletjos i molt dolents que sortien en un malson que vaig tenir, que és com una mentida dolenta que algú et fa mentre dorms, encara que sembla de veritat. I ella sempre deia que jo no havia de parlar dels monstres, perquè llavors me’n recordaria i tindria més por. I és per això que la mama no va voler parlar dels Nigrants i, a partir d’aquell moment, em va prohibir veure més l’home guapo de la tele, i ara només em deixa veure els dibuixos, i a més es guarda el comandament a la butxaca per assegurar-se que no canvio de canal, tot i que jo mai ho faria després que ella m’hagi dit que no em deixa, i ella ja ho sap, això.

Com que sé que el papa i la mama no volen parlar deis Nigrants, vaig pensar que potser li ho podria preguntar a l’home dels coloms. L’home dels coloms és un home que li dic així perquè ven menjar per a coloms al pare on vaig a jugar a les tardes, i per això sempre està envoltat de coloms, però no és el seu nom de veritat, que no el sé perquè mai me l’ha dit. L’home dels coloms és molt simpàtic, sempre parla amb mi i a vegades em regala una mica de menjar per a coloms, perquè la mama mai no em vol donar diners perquè l’hi compri. Primer ho vaig pensar i després un dia l’hi vaig dir, li vaig preguntar si ell havia vist mai un Nigrant. L’home dels coloms va fer una cosa molt graciosa que de vegades fa amb les celles, i després es va posar molt seriós, com si volgués fer-me un ensurt, i em va dir que ell era un Nigrant. Jo no m’ho vaig creure perquè l’home dels coloms és molt divertit quan parla i fa moltes bromes, que són com mentides bones, i un dia m’havia dit que ell era un colom i tots els altres coloms eren els seus germans, i jo sé que això era una mentida bona, perquè va ser molt divertida i vaig riure molt. A més, els Nigrants són dolents, i l’home dels coloms no ho és, encara que una vegada un dels coloms que ell diu que són els seus germans em va fer un ensurt i vaig plorar una mica, però això no va ser culpa seva. De totes maneres, vaig recordar el que havia dit la reina de la ciutat, i per si de cas no he tornat a parlar amb ell. A més, ara ja no vaig al parc perquè em fa por. I no em fa por pels coloms, sinó perquè l’Arnau, que a les tardes sempre ve amb mi al parc, em va dir que ell ja no hi aniria més perquè la seva mama li havia dit que allà hi havia molts Nigrants i era perillós. Llavors, potser l’home dels coloms sí que és un Nigrant; potser el David s’equivocava i els Nigrants no semblen taurons ni fan pudor ni hi ha cap manera de saber si algú és un Nigrant o no ho és, perquè jo anava al parc cada dia i mai he vist algú i he pensat que era un Nigrant. Però no vull pensar més en això, perquè si fos així, ja no podria saber qui és un Nigrant i qui no, i aleshores la meva profe que es diu Rosa, l’home simpàtic del forn de pa, l’Arnau o fins i tot la mama podrien ser Nigrants i jo no ho sabria. I això no ho vull pensar perquè em fa molta por i em poso molt trist.

Després vaig pensar que segurament estaven amagats. I la veritat és que al parc hi ha molts matolls, que són com plantes lletges perquè no tenen flors, i alguna vegada havia vist que es movien i havia pensat que seria un gat com el de la veïna Nuri, que li agrada jugar entre les plantes, però ara crec que devien ser Nigrants amagats. També vaig pensar que potser s’amaguen a les clavegueres, que és com una altra ciutat que hi ha a sota de la nostra i que sempre m’ha fet molta por, i per això ara sempre passo corrents per davant les clavegueres (vull dir les portes de la ciutat de sota, que són als nostres carrers i estan tancades perquè no s’escapin els Nigrants). I algun cop, mentre passava corrents, m’ha semblat escoltar el soroll que fa el Nigrant del meu somni quan l’aire entra i surt per les seves brànquies de tauró, i que és una mica com el soroll que feia el meu iaio del Barça una mica abans d’estar matat.

Fa uns dies vaig sentir a un home de l’autobús que deia que uns senyors policies havien matat uns Nigrants. Pel carrer i al col·le tothom en parlava, i tothom estava molt content però no ho deien en veu alta ni ho celebraven com quan el Barça guanya un partit, perquè devien tenir por que algun Nigrant els sentís i es vengés. De fet, des que els senyors policies van matar els Nigrants el papa i la mama tenen molta por. Jo crec que potser pensen que els Nigrants es venjaran pel que ha passat, i ens atacaran o ens robaran la tele. A mi em fa por que el papa i la mama estiguin tan espantats, perquè només els he vist plorar quan va morir el iaio que deia “plou poc, però pel poc que plou, plou prou”, i això em va posar molt trist perquè fins aleshores jo pensava que el papa i la mama no podien plorar. A més, em preocupa trobar-me un Nigrant i no adonar-me’n fins que sigui massa tard, perquè encara no m’ha dit ningú com són, i només sé que potser tenen aletes i brànquies, però d’això tampoc n’estic segur.

Però ara ja no tinc tanta por, perquè ahir el papa i la mama em van explicar que aviat anirem a viure a una altra ciutat. Diuen que aquesta ciutat és perillosa i no volen que ens passi res dolent a mi o al Walid, que és el meu germà però encara no el conec perquè està dins la panxa de la mama, que ara és molt grossa i rodoneta perquè hi pugui caber el Walid. Això m’ha posat una mica trist perquè trobaré a faltar l’Arnau i perquè aquesta ciutat m’agradava, però n’estic segur que a la ciutat on anem no hi haurà Nigrants i això em deixa més tranquil.

ELS JARDINETS

Daniel Vargas Vargas

MENCIÓ ESPECIAL DEL 23È PREMI DE NARRATIVA CURTA PER INTERNET TINET

A Joaquín Maristany del Rayo

Justament quan uns quants veïns vam començar a pensar que calia fixar el nom de la nostra comunitat, ens vam adonar que en alguns dels jardinets de les nostres places havia aparegut gent estranya.

Gràcies a una especial habilitat urbanística, tots els edificis del nostre districte estan orientats, per almenys una de les seves façanes, cap als nostres parcs, els quals, amb el pas dels anys, han adquirit un aspecte majestuosament civilitzat. I tanmateix, quan semblàvem més conscients del grau artístic i ètic dels nostres museus florals, van aparèixer del no-res uns éssers imprevistos.

Descriure l’aspecte d’aquests éssers és una tasca de gran dificultat poètica. Per això, alguns van jugar la carta de l’estranyament absolut, i van reforçar la creença en un hiatus biològic, però per alguna raó —entre elles es podria incloure el descrèdit de la ciència— es va abandonar aquesta drecera. En efecte, la temptació de trobar una diferència en la forma del cap o en la disposició de les extremitats no va resistir les escomeses de la realitat.

Després, tot i descartades aquestes puerilitats classifica-tòries, altres es van fixar en l’aspecte epidèrmic d’aquella gent, i van provar de copsar la fragilitat aparent dels seus braços eixuts, com de pergamí cremat, i l’angulositat de les seves faccions, incompatibles amb la lleugeresa de l’educació. Però, a l’últim, l’únic resum físic acceptable consistia a afegir que sobtava d’antuvi una cridanera lletjor.

Calia doncs buscar un altre sender. Amb el benentès que l’estranyesa d’aquella gent no era no humana, potser, van pensar llavors alguns, el seu capteniment era diferent. A primer cop d’ull, segons alguns informadors que deien que els tenien clissats i estudiats, aquella gent era impulsiva, irascible i venjativa.

Altrament, nosaltres vam continuar amb la nostra tasca fundacional, col·locant els distintius del nostre nom en tots els carrers, parcs i jardins del districte. Però, curiosament, com més avançàvem en el nostre propòsit, més creixia la quantitat de gent estranya que trepitjava matusserament els caminets dels nostres jardins.

Mentre es plantejaven solucions erudites a aquest problema sobrevingut, el malestar va augmentar. La presència constant, creixent i concentrada d’aquells éssers desanco-rats feia emmalaltir els nostres veïns, és a dir, feia apujar el convenciment que aquella situació posava en risc la salut dels nostres jardins. Els experts van començar a mesurar una distància que podríem anomenar estètica respecte de nosaltres: ells, els altres, tenien un aspecte obscur, opac, inharmònic.

A causa d’aquesta disjunció idiosincràtica, es va plantejar la possibilitat de l’expulsió. Aquesta alternativa no s’adeia, és clar, amb el nostre tarannà ancestral. I a més calia tenir present variables de caràcter geopolític: qui podia assegurar que aquelles onades de gent imprevisible no tinguessin el seu origen en una regió poderosa, almenys atenent a la marea de criatures que havia provocat?

Amb tot, el probable consens es va esquerdar davant del dubte que clivella tots els sentiments de puresa: i si ja s’havia produït una infiltració incurable? I si la presència d’aquella gentussa era prou extensa, o prou antiga, i ara ja era impossible destriar el gra de la palla? I si la mescla de palla i de fang havia format una tova inservible?

Sorprenentment, després d’un curt període de temps, alguns d’aquells éssers, si bé eren pocs, havien après la llengua, i n’imitaven l’accent. També semblaven copiar les tradicions més nostrades. Alguns, des del punt de vista ideològic, eren més perseverants que molts dels nostres activistes més il·lustres.

En aquest sentit, era molt difícil aturar la incursió social de persones que de manera previsible pertanyien a aquest món estrany. Evidentment, parlar d’ascensió era una cosa molt més difícil, però davant d’aquest fet inevitable —atesa la nostra tradicional liberalitat— vam concentrar els nostres esforços en protegir el pinyol polític. Si no teníem força per expulsar, esperàvem tenir-ne per convèncer, i vam decidir mantenir, sobretot de cara al futur, el control de les institucions del districte en persones de reconeguda antiguitat comunal.

I malgrat això, què havíem de fer, si la desaparició del problema semblava impossible? Si potser ja estàvem contaminats de petits detalls deslegitimadors? L’existència de fills mestissos ja era ben certa, tant com la dificultat d’identifi-car-los i de determinar quina meitat era aliena a nosaltres.

Així, doncs, algunes veus van rumiar que calia assimilar aquells éssers estranys. Si havien de quedar-s’hi, més enllà d’escadusseres iniciatives individuals, el millor era oferir-los casa nostra, ensenyar-los a vestir com nosaltres, ajudar-los a pensar com nosaltres. El punt fort d’aquesta doctrina consistia a mirar aquesta gent com a portadora d’un dèficit històric, tal vegada cultural, com si s’haguessin saltat algun episodi fonamental del passat: les seves dificultats per fer-se entendre i el seu caràcter irascible ho demostraven. Era evident que el nostre tarannà, secularment pacífic, contrastava amb els rampells violents d’aquella gent. Amb tot, calia fer l’esforç caritatiu d’integrar aquella massa de crits, de malalties i d’estrips en el camí de la civilització.

No hi va faltar qui va dir que això era improbable. A més, les conseqüències d’aquesta assimilació serien desastroses per a la comunitat, perquè significaven un canvi radical per a la nostra idiosincràsia, per als nostres costums, i per a la nostra escala de valors. Si una cultura és una manera d’ordenar el jardí, era obvi que els nostres s’estaven pansint.

El cas és que, mentre la immersió d’aquella gent rara va ser implementada amb l’ajuda de modistes, de logope-des i de metges, veus dissidents van proposar una nova sortida, potser perquè s’havien esgotat les forces per assimilar, o potser perquè es feia notar que els resultats no eren els esperats. En efecte, els fills d’aquella gent continuaven essent força extravagants. Semblaven més interessats en heretar els llocs de treball, les cases barates i els bars de reunió dels seus progenitors que en palesar un entor-tolligament amb el corrent profund de la nostra història.

Fet i fet, alguns experts socials van provar de fer entendre que en realitat tots érem originàriament gent estranya, tot i que uns n’eren més que d’altres. Potser per aquest motiu hi va haver estudiosos que van insinuar que aquells éssers no eren tan distants, que tal vegada ja haguessin format part del nostre passat, i que ho haguéssim oblidat. Altres van proposar la relectura dels arxius, o una revisió aleatòria dels arbres genealògics. Aquesta feina, però, va ser considerada supèrflua, àdhuc antipatriòtica, i va ser oblidada.

Al capdavall, alguns veïns es van empipar, perquè la distància entre nosaltres i ells va començar a fer-se massa prima, cronològica i discutible. Potser per això mateix va ser un oriünd d’aquella gent, prou ben assimilat, que va assenyalar que ja n’hi havia prou d’alletar com a ciutadans persones amants de la quincalla, de les camises obertes i d’una llengua plena de barbarismes.

El meu barri està parcialment unit a la ciutat a través d’un riu. El meu pare diu que hem oblidat que per les seves aigües i pels seus ponts va passar gent per instal·lar-se a l’altra banda. Ben mirat, moltes persones continuen travessant el riu, dia rere dia, d’una banda a l’altra.

En qualsevol cas, el meu pare —o potser va ser ma mare, no me’n recordo exactament— va pujar fa uns dies als turons que voregen uns dels nostres parcs, i va veure que a causa de les darreres pluges el cabal del riu havia augmentat moltíssim. Diuen que això ja ha passat altres vegades. I que llavors el riu es desvia, gira dret cap a la rambla que divideix el barri, i se’n du tot el que troba al davant, ja siguin barraques o jardinets, amb totes les plaques comunitàries que hi pengen.

AMICS DESIGUALS

Roger Sunyer i Tacher

Malgrat el seu cos alt i robust, una veu greu i un rostre raonablement bell, el Josep Maria era negatiu a més no poder. En Pere, en canvi, sempre es mostrava procliu al comentari en positiu. I això que, ben al contrari que al seu amic, la natura l’havia encaixat en un cos escardalenc, l’havia proveït amb una salut esprimatxada i amb una veu tan fina que en parlar recordava les giragonses d’un flabiol.

Durant l’edat adulta cadascú havia fet la seva vida i ja no es veien tan assíduament, com quan d’adolescents s’avorrien plegats. Tanmateix, concernits a no allunyar-se en excés, mantenien any rere any amb una escrupolositat litúrgica una trobada gastronòmica al restaurant de la plaça de Sant Agustí. Allí, entaulats al costat de la finestra, donaven corda a una conversa que sempre orbitava al voltant de les mateixes qüestions. D’una banda, el Josep Maria es planyia de la seva dissort: de la seva esgotadora addicció al sexe; de la seva solitud; de l’austeritat econòmica amb la qual havia de viure; de la manca de reconeixement professional; de la incomprensió de la seva família i, en general, de tots els que l’envoltaven. De l’altra, en Pere responia als seus laments desplegant la seva natural mirada optimista. Amb un somriure d’orella a orella procurava animar-lo, sempre a l’encalç de les perspectives més esperançades, maldant per identificar oportunitats allà on el seu amic només veia atzucacs.

Any rere any els dos amics compartien plegats el plaer de la repetició, de la previsibilitat confortable d’una conversa que d’altra banda els permetia capbussar-se en una atmosfera llunyana, aliena a l’espai i al temps present. Res canviava, tot romania inalterable.

Ni tan sols ho va fer quan el Pere va quedar sense cames després d’un aparatós accident. Quan mesos després es retrobaren al restaurant, el Josep Maria persuadit que calia actuar amb normalitat prosseguí com si res, maldient de tot i de tothom. De la mateixa manera el Pere, per bé que ara assegut a la seva pròpia cadira de rodes, reprengué el seu rol optimista amb tanta naturalitat com parsimònia, sense deixar de fornir-lo en cap moment dels seus millors consells per a la superació de tanta contrarietat.

Tampoc va canviar res quan ja entrats a l’edat madura el Pere va perdre també els braços, ara fruit d’una malaltia congènita. I si bé és cert que en el transcurs del sopar va reconèixer algunes dificultats inicials de caràcter motriu, també ho és que hi passà com d’esquitllentes, reviscolant-se d’una revolada per passar a emfasitzar, entusiàsticament, els progressos científics i tecnològics que ben aviat li haurien de permetre la inserció d’unes pròtesis de darrera generació.

Tampoc res no va canviar en les seves trobades anuals al restaurant de la plaça quan pocs anys més tard, de resultes de l’evolució de la mateixa malaltia, el Pere va perdre també el tronc. Malgrat uns primers instants de vacil·lació, atordit com estava després de veure’l arribar completament inserit en una estructura robòtica, el Josep Maria va endegar com si res la seva habitual tirallonga de greuges. A mitja conversa, això sí, l’aspecte metàl·lic i lluent del seu amic, que ara només conservava el cervell i la llengua com a peces originals, i també el cor que finalment li havien pogut reimplantar, el van acabar per destarotar. Abans però que pogués proferir cap mena de condol, just quan semblava dibuixar un petit gest compungit, el Pere li barrà el pas deixant-li ben clar que no toleraria cap mena de compassió.

De les amistats ens agrada allò del que precisament anem més mancats, i per aquest motiu en Josep Maria quedà commogut davant d’una reacció tant contundent com valenta. I aleshores en Josep Maria va sentir que havia de reprendre la paraula. I va lloar l’enteresa del seu amic fins que se li ennuegà la gola. El Pere, sempre atent, l’animà a descabdellar l’emoció deixant-se anar, parlant sense filtres, sense pors. I aleshores el Josep Maria s’atreví a confessar-li l’enveja que sentia per la seva situació i que, sentint-ho molt, no podia evitar pensar que, malgrat les aparences, la d’en Pere era una situació privilegiada. En Pere li respongué que moltes gràcies, però que sabia que ho deia per dir, per plaure’l, simplement. Però en Josep Maria insistí una vegada i una altra que no, que era una conclusió honesta i sincera, i que hi havia arribat d’una manera imprevista i natural, com quan una fulla cau d’una branca i sura sobre l’aigua, i en lloc de precipitar-se pel salt del riu arriba dolçament i mansa a la ribera. I aleshores en Pere va riure perquè trobava que en Josep Maria s’estava mostrant molt sentimental emprant aquelles paraules tan embafadores. I aleshores en Josep Maria adoptà un posat seriós, com volent provar que tot plegat no era pas una bajanada, sinó que la seva reflexió tenia fonaments sòlids. El Pere, com sempre, l’animà a prosseguir. I així, en Josep Maria, sentint-se legitimat, no trobà cap inconvenient per compadir-se novament de si mateix. Ara, perquè ja no era corpulent ni bell; i perquè la seva pell es pansia i s’hi acumulaven els plecs com una camisa rebregada de lli; i també perquè cada dia se sentia més tenallat per un cos decrèpit, limitat i mortal. I aleshores el Pere, una vegada més, procurà consolar-lo, encara que fou debades, perquè en Josep Maria seguia la inèrcia imparable del lament. I com si fos una roca massissa que rodola desbocada pel pendent, prosseguia desfilant i desfilant fins que finalment topà amb el nus de tot el seu malestar: no poder ser com el Pere. No poder viure com ell, alliberat de tota pulsió sexual, exonerat de la pròpia degeneració natural, de la destrucció orgànica, feliçment engiponat en un cos artificial. I aleshores en Josep Maria arrencà un plor irregular, com fet amb sordina, però suficientment visible perquè en Pere s’adonés de l’error que havia comès tots aquells anys envernissant inconscientment les dificultats amb el seu optimisme compulsiu. I un cop constatada la falla, en Pere va pensar que tal vegada faria bé de demanar-li disculpes. I sense rumiar-s’ho massa, les hi donà. I en Josep Maria les va acceptar i sense més ni més es van acomiadar.

I aleshores, ja de tornada, en Pere es conjurà per esmerçar-se en parlar també de les contrarietats que la seva nova condició li havia plantejat; per silenciar d’ara endavant el munt d’oportunitats que veia en la seva nova vida metàl-lica, de tal manera que ja no podria mostrar el goig que sentia en aquell precís instant sobrevolant els terrats de la ciutat, ni tampoc glossar tots els plans il·lusionants que cavil·lava per quan arribés el dia que metges i científics li confirmessin la possibilitat d’adquirir el privilegi de la immortalitat.

AUXILI!

Edgar Cotes i Argelich

Tot comença en una platja d’aquestes que surten als fons de pantalla de Windows: l’aigua cristal·lina, la sorra impol·luta, un sol de justícia, les palmeres bressolades per la brisa… Aquest paisatge és la viva imatge del que els divorciats tenen al cap quan fan la quiniela (potser amb algun gintònic i una amant lasciva de propina). Però hi ha alguna cosa estranya que no encaixa en tot el conjunt. Potser és la serenor que s’hi respira, impensable en qualsevol platja mediterrània. No hi ha ni una sola criatura que construeixi castells, clavi crits o esquitxi d’arena els banyistes escarxofats a les tovalloles. Ni uns babaus que celebrin un Roland Garros amb raquetes de fusta. Ni un paio amb un ukelele empipant les iaies amb una versió descompassada d’Al mar, al mar! Ni cap parella que es foti mà o intenti pixar d’amagades una mica mar endins. Ni aspirants a model que juguin a voleibol o futbol platja. Per no haver-hi, no hi ha ni tan sols una trista guingueta (o el que els menys puristes en diuen xiringuito). Res de res. Arriba a ser fins i tot inquietant veure aquell oasi de calma que no participa de les aglomeracions estivals. No hi ha ni una sola ànima. S’hauria pogut dir que era un paisatge marcià, si no fos perquè malauradament això no és un conte de ciència-ficció i perquè, és clar, a Mart no hi ha tanta aigua (em sap greu, Bradbury).

Tanmateix, com sempre acaba passant si es vol que hi hagi una història, es necessita un conflicte. Aquesta tranquil·litat, doncs, no dura gaire. L’agent distorsionador és un crit. Un crit que clama:

—Auxili!

És un home que s’està ofegant (no cal ser Benedict Cumberbatch per endevinar-ho). El tall digestiu l’ha agafat en el lloc i el moment equivocats. Intenta no enfonsar-se, bracejant com pot. Però, com ja hem dit, a la platja no hi ha ni una ànima i ningú pot sentir els seus crits ni pot venir a rescatar-lo. Està condemnat.

—Auxili! Socors! Sisplau! —insisteix. És inútil.

—Ei, tu! Glup. Ajuda! Ei, glup. Que ets. glup. sord? Vine, ràp. glup. Que m’ofego!

Amb qui parla? La platja està deserta.

—Parl. amb tu. Glup. Que. no. glup. veus? Soco.

Em parla a mi? No pot ser. Jo soc un narrador extern, no em pot veure! Però em mira fixament i torna a insistir:

—Aux. glup.

Un segon. Acabo de parlar en primera persona? Merda! No fotis que.

—Ajud. vine, sisp. glup!

—Collons! Amb el que m’havia costat ser ascendit de narrador intern a extern! Cagondeu! —esclato furiós. A la merda la narració!

—Auxi. glup.

—Ni auxili ni hòsties. Tu saps com n’és de perillosa la vida de narrador intern? Ets un dels protagonistes i, a part de dedicar-te a explicar-ho tot amb pèls i senyals, també has de viure-ho. Els protagonistes sempre les han de passar de tots colors, perquè la gent no vol històries avorrides on tot és flors i violes. No! Volen els zombis dels collons! Volen catàstrofes naturals, assassins en sèrie, guerres mundials, que la parella et posi les banyes! Volen que pateixis!

—Sis. glup. plau. ajuda.

—Tu saps tots els anys que he hagut de patir tot això? Quan entres a la feina de narrador, et penses que serà una feina tranquil·la, que tu ho sabràs tot i et dedicaràs simplement a explicar les vivències d’una altra persona.

—Que m’ofe. glup.

—Però no! És una trampa! Et tracten més malament que un becari i et posen ni més ni menys que de narrador protagonista. Ni tan sols et deixen fer de narrador testimoni, com en Watson, que també les passa magres, sí, però no tant com aquell detectiu fatxenda! No, no, et posen al centre de la diana. I això vol dir que tots els putos psicòpates del planeta et volen pelar. Tu saps què és això?

—Soco.

—I quan per fi havia aconseguit que m’ascendissin a narrador heterodiegètic.

Sí, bé, potser sí que de moment només era un simple narrador objectiu, que sols pot observar i prou, sense saber què pensen o senten els personatges. Però et deixen en pau! Cap perdonavides et clava ganivetades per l’esquena, ni et persegueixen agents de la CIA per crims que no has comès, ni et trobes enmig d’una guerra galàctica. No, tens una vida tranquil·leta. Tu no existeixes, simplement observes i expliques. Era la feina ideal!

—I segur que no em faltava gaire perquè m’ascendissin a narrador omniscient! N’hi havia uns quants que ja els faltava poquet per jubilar-se i el següent a la llista era jo. Era la feina dels meus somnis!

—I mira què has fet! Ara tu vas i em demanes ajuda! M’has destrossat la vida, malparit! Saps què? Que t’ajudi ton pare! Per mi ja et pots ofegar! M’importa una merda el que et passi. Ni que narri la teua mort, et mereixes. Jo me’n vaig, abans que em passi alguna cosa a mi també, ara que torno a ser un narrador en primera persona. Que tinguis sort… o no, me la porta fluixa, francament. Apa, adeu!

EL LÍMIT DELS MAPES

Glòria de Castro Pascual

Un monstre em persegueix. Jo fujo.
Però és ell qui té por, és ell qui em persegueix per demanar-me ajuda.

Alejandra Pizarnik, Diaris

A les zones inhòspites i desconegudes, que excedien els límits d’allò explorat pels antics navegants, els cartògrafs, als mapes del món, hi dibuixaven animals mitològics terribles, d’ulls botits i boques dentades, criatures sobrenaturals de faccions desencaixades. Així advertien els mariners del perill d’aquells indrets. De vegades m’imagino que, pubis endins, també hi tinc dibuixos d’éssers fantàstics i temibles, com tatuatges japonesos expandint-se per les parets intrauterines marcant les superfícies dels territoris inexplorats. M’abaixo la faldilla del vestit cobrint-me de nou les cames i m’eixugo la lubricitat del dit anular en la tela de cotó descolorida. Aquesta sensació, la humitat, em ve de bell nou i em fa sentir estranya. Observo al meu voltant. Ningú em pot veure. La desolació del paisatge. El mur de pedra seca delimitant el que hi ha dins del que hi ha fora. Com si hi hagués quelcom a delimitar. Com si no fos la mateixa pols, les mateixes pedres, la mateixa estesa de garrigues baixes i seques, els mateixos corriols de formigues, tot allò que és capaç de fer front a la devastació del sol. En algun punt el mur s’ha esfondrat creant un cúmul desordenat de pedres. Com tombes ta-laiòtiques. L’única diferència entre el que hi ha dins i el que hi ha fora és aquest cos on habito, del qual només en tinc una visió zenital i incompleta. Un cos pensat per ésser emprat com a mitjà de supervivència. Miro les meves cames plenes d’esgarrinxades, les línies de sang seca. Van dir: no sobreviureu. Els peus descalços i empolsinats. L’ungla trencada i violeta que aviat caurà. Més amunt dels genolls, les cames les tapa el vestit. Fa tant que no me’n poso un que en certa manera m’obliga a comportar-me com un ésser humà preocupat pel seu aspecte, per l’olor corporal, per l’aparença. Alço les aixelles i hi acosto el nas. Ensumo. La fortor. Penso si a ell li importarà. Ell és el cos de l’home. Està uns metres més enllà estès a terra. És tot el que l’he pogut arrossegar des de la platja fins aquí. Sé que és un cos d’home perquè no és com el meu cos. No sé si és un home bo o dolent. Els homes, em va dir la mare, són dolents i cal amagar-se’n. Posar-se el vestit, en certa manera, és com amagar-se’n una mica. De tota manera, si ha quedat algú, en aquest tros de terra envoltat per mar, desolat i terrible, és algú que té el cap fet malbé. Per això tinc l’escopeta. És recolzada al llindar de la porta per la part de dins. L’home no és mort. Li he posat l’orella al cor. Hauria de fer-hi alguna cosa perquè el sol comença a ser fort. Dur-lo a recer. Entrar-lo dins la casa. Té els llavis secs amb una capa blanquinosa. La pell colrada. Els cabells li tapen la resta de la cara com si hi dugués enganxat un pop ple de tentacles. Ha vingut del mar. Del mar solen arribar coses que no són bones però que no són tan dolentes com el que pugui venir de la terra. Cadàvers d’animals podrits, inflats i blancs com un globus, que suren, anant i venint amb les onades. La mare em va explicar que abans, fa molts anys, a la platja la gent s’hi banyava. Que hi havia un munt d’edificis per aquesta gent que venia d’arreu a banyar-se. La platja és al final del camí. A uns cent metres. Des d’allà és on he dut el cos. El recorregut del cos ha deixat unes línies paral·leles traçades a la sorra del camí, com unes vies de tren. M’aparto els meus, de cabells. Me’ls pentino amb els dits però són plens de nusos. Els blens foscos cauen com lianes pesades al voltant del meu cos. El meu cos que tampoc està mort, encara. Que batega. Batega en molts llocs diferents, a dalt i a baix. La mare em va dir que en fugís, dels homes, que fugís del mar. La mare va dir ves-ten. El mar creix cada vegada una miqueta. Un dia es menjarà la casa. Ja se’n va menjar moltes. Tots els edificis de la gent que venia a banyar-se. La gent d’arreu no va tornar i la gent d’aquí se’n va anar. Per això, i per les meduses i pels bacteris de l’aigua que no es veuen però que són més dolents que les meduses. Alguns se’n van anar d’una altra manera. Van posar-se un canó d’escopeta dins la boca. Deien que ho havien perdut tot. L’illa cada cop és més petita. Jo no he perdut tantes coses perquè no en tinc gaires, de coses. Tinc aquest cos i ara també en tinc l’altre, de cos, el de l’home. El cos de l’home és d’una bellesa extraordinària. Li dic al gos que no té nom que la mare no tenia raó, que no tot el que ve del mar és terrible. La idea de bellesa no pensava que pogués venir mai d’un ésser humà. Deu ser d’això la torbació, la sensació com de tenir alguna cosa xopa entre les cames. Fins ara la bellesa

eren els voltors fent cercles al cel, una cuca de llum, els capvespres taronges, les tomaqueres de l’hort. M’ajupo i aixafo un grapat de formigues amb el dit polze, me’l fico a la boca i n’assaboreixo el gust dolç i lleugerament àcid. N’agafo unes quantes més i m’acosto al cos de l’home. Li fico el dit dins la boca entreoberta. Noto un lleuger moviment de la seva llengua molla i llefiscosa intentant empassar-se. No es vol morir, penso. S’aferra a la vida. La ferida de medusa que li travessa l’estómac com un llampec té més bon aspecte des que li vaig posar la pols de bicarbonat. D’on deu venir? De terra ferma? D’un vaixell? Deu parlar la meva llengua? Qui podria venir a aquest lloc que no és enlloc? Van dir-nos marxeu, deixeu casa vostra, evacueu. Anar a on? I amb la mare tan feble. Ella també em deia ves-te’n. Els homes que manaven van anar per les cases enduent-se’n la gent i ficant-la en vaixells. Van dir: si us quedeu, no podrem garantir la vostra seguretat, com si tot això fos culpa nostra i no pas d’aquells mateixos homes que manaven. M’incorporo i agafo l’home per sota les aixelles. Prenc una glopada d’aire i l’estiro uns metres més fins a la porta de la casa. Per entrar-lo a dins hauria d’esquivar els dos graons de pedra. Ara, si més no, és a l’ombra. Vaig fins al pou i en trec una galleda d’aigua. N’aboco una mica dins del got que he fet servir abans i li atanso a la boca. A la nit l’hauré de ficar dins de la casa. Em fa por deixar-lo a la intempèrie i que li passi alguna cosa. Si es morís, hauria d’enterrar-lo i no sé si tinc prou força per cavar un sot. La gent morta es podreix, pertot arreu, no tenen ningú que els enterri. De vegades en sents la fortor metres i metres enllà. Jo estic prima i feble, no tinc força però alhora soc forta, encara que sembli contradictori. De vegades em fico dins l’aigua turquesa de la platja, a nedar, quan hi ha lluna plena i en puc distingir la brillantor fosforescent de les meduses. Les esquivo movent-m’hi, com en una dansa. La bellesa també és això. Encara que sigui una bellesa mortífera. El gos sense nom em mira inclinant una mica el cap. Comprenent. M’ajupo i li acarono la testa peluda. Després em giro a mirar el cos de l’home. De vegades em fa l’efecte que, quan estic d’esquena, es mou. Li allargo el braç, mostrant-li la cara interior. Aquesta és la meva, li dic, de cicatriu. La línia rosada s’estén des del canell fins a l’aixella. Si la col·loco a continuació de la seva, sembla una línia que ens uneixi. Si ara fos de nit, penso que seria paral·lela a la Via Làctia. M’ajec al seu costat, a l’ombra, sobre la pols. Li parlo del lloc on es troba. Li dic que quan es desperti el portaré a l’indret on hi ha les mores, al torrent sec. I que, d’aquí un parell de llunes, també hi podrem collir figues. També li explico que estem sols, però que estar sol és bo. És com tornar a ésser nen i escapar de la vigilància dels adults per endinsar-te en un paratge solitari, fent cas omís del límit geogràfic que t’han demarcat. Més enllà del límit dels mapes. On hi ha els animals terribles i les feres despietades. El cos de l’home també ve d’aquest més enllà. De tota manera, els meus, de mapes, són minúsculs. Tan petits com poden ser els d’algú que no ha sortit mai de l’illa. Que viu envoltat de límits geològics. En canvi, dins meu, sento com l’espai és infinit. Sento com si hi tingués l’univers sencer. Com en els quadres de Magritte on les cares dels senyors són cels amb núvols. Aixeco la mà i li aparto els cabells de la cara. Els té rossos i arrissats, com el borrissol del pit. Descobreixo que té un recorregut de petites pigues des del pòmul dret, que li ascendeix per la corba del nas, i li segueix pel pòmul esquerre. Té les pestanyes llargues. I els ulls no sé de quin color són perquè els té tancats. Ja ets a casa, li dic. Miro això que anomeno casa. Les pedres encaixant l’una amb l’altra i, entremig, de vegades, un petit brot verd que vol néixer de la paret i enfilar-se cap amunt. A dalt hi ha la teulada, la xemeneia i més amunt el cel blau, l’estratosfera, l’univers. De cop torno a la terra, on soc, estesa. La respiració de l’home ha canviat de sobte. S’ha tornat agitada i sonora. Em recorda la respiració del gos sense nom quan torna d’empaitar alguna bestiola. Deu tenir més set. M’aixeco de pressa i li aboco un altre rajolí d’aigua dins la boca entreoberta. Tot seguit, el cos de l’home comença a tenir convulsions. El giro de bocaterrosa empe-nyent-lo des de l’espatlla. El cos de l’home tus i escup aigua. Vomita bilis. Li faig cops a l’esquena. El gos sense nom li borda com si en comptes del cos d’un home fos el d’una bèstia feréstega. Amb cada alenada que pren per intentar agafar aire, emet uns grunyits roncs i agònics, com si lluités amb l’oxigen tractant de sortir victoriós de la batalla. L’estrenyo fort, com abraçant-lo, per l’esquena. Subjectant-lo per tal que no es faci mal. De mica en mica noto com els pulmons van assimilant l’aire que hi entra. Sé que se salvarà, sé que viurà i sé que ell també ho sabrà, això. Que, en certa manera, estarà en deute amb mi, que és com estar amb deute amb tot el que tinc per oferir-li, el meu cos, la meva casa, tot el que s’estén més enllà fins on arriba la vista, la terra polsosa, les pedres, les garrigues baixes i seques, els corriols de formigues, el mar, la dansa de meduses, el cel blau, l’estratosfera.

I que això el farà ésser un home bo.

EL LLOP I L’ARRÒS CALDÓS

Santiago Díaz i Cano

Un dimecres qualsevol…

—Com ho trobeu, hui? —demana l’àvia amb una guspira d’anhel en la veu.

Abans de respondre, però, el senyor Llop s’eixuga mansament els llavis amb el tovalló de fil voltat de brodats i randes.

—Exquisit, senyora meua. No podria dir menys! La penca es desfà en la boca, el nap suma dolçor de bresca, el brou té cos i bell gust, i l’arròs ha assolit el punt just de tendror i duresa…

—Pareu, per caritat, que em fareu enrojolar. Sou massa considerat i amable. I què me’n dius tu, Caputxeta? Sigues sincera: no creus que tal volta m’ha eixit dolç?

—En absolut, àvia estimada.

—Ho veieu, senyora meua? A més —vol encara afegir-hi el llop— ja sabeu com diuen: “Qui cuina dolç cuina per a tots; qui cuina salat cuina per al gat!”

Tots tres riuen discretament.

—Tindreu la bondat de servir-me una mica de vi, senyor Llop?

—Amb molt de gust…

Acabat el sopar, com cada dimecres, s’apleguen al porxe. Allà, mentre s’engronsen somiadors alhora que contemplen la immensitat del firmament infinit, senyor Llop encén un cigar i se’l fuma amb delectació. També, com cada dimecres, la conversa discorre dolçament, com les aigües d’un riu a un bell pla, entre el sentit de la vida i els assumptes més banals, entre la clemència de l’oratge i alguna antiga aventura del senyor Llop, contada per ell —amb un malenconiós punt d’orgull barrejat amb una difusa sensació de vergonya— com si es tractara d’experiències d’un estrany a un país tan distint i tan llunyà que sembla impossible creure que mai haja existit en el pretèrit; ni que mai puga arribar a existir en el futur.

Finalitzada la història, i consumit el cigar, senyor Llop s’alça d’una airosa revolada, besa les mans a les dames i exclama amb evident sinceritat:

—Una vetlada deliciosa.

—Ja marxeu?

—A desgrat ho he de fer. És força tard, i un cavaller ha de saber posar punt final a una visita en el moment oportú; a més d’abstindre’s d’abusar de la gentilesa de persones tan distingides.

—Que en sou, de llagoter, senyor Llop! —exclamen quasi a una veu ambdues, tot acotant la mirada i somrient amb divertida complicitat.

—Mes, tornareu dimecres pròxim; no és cert? —demana llavors Caputxeta.

—Bé sabeu que, si Déu vol, per mi no ha de quedar.

—Adeu, doncs; i bona nit.

—Bona nit tingueu també vós, senyores meues —i, tot fent una gentil reverència, gira cua.

Llavors, com cada dimecres, àvia i neta queden, encara assegudes al porxe, contemplant el singular espectacle de l’elegant silueta del senyor Llop empetitint-se a poc a poc en la llunyania, mentre la volta del cel prossegueix amb el seu solemne moviment de ritme imperceptible, de procés repetitiu i inexorable.

—Has vist, Caputxeta? Amb la gent refinada dona gust.

—Ben ver és, àvia estimada.

—La teua rebesàvia ja ho solia afirmar: “En havent-hi educació, n’hi ha massa i n’hi ha prou.”

—Doncs aquesta vegada n’estaria bell contenta i orgullosa.

—Ja ho pots ben bé dir.

Un altre dimecres…

—Com ho trobeu, hui?

—Exquisit, senyora meua. No podria dir menys! I per tots els sants del Cel que no m’explique com aconseguiu de superar-vos, però el ben cert és que cada vegada us queda més saborós i ben cuit.

—Pareu, per caritat, que em fareu enrojolar. Sou massa considerat i amable. I què me’n dius tu, Caputxeta? Sigues sincera: no creus que tal volta m’ha eixit dolç?

—En absolut, àvia estimada.

—Ho veieu, senyora meua? A més —vol encara afegir-hi, com cada dimecres, el llop— ja sabeu com diuen: “Qui cuina dolç cuina per a tots; qui cuina salat cuina per al gat!”

Tots tres riuen discretament.

I etcètera…

Un altre dimecres qualsevol…

—Com ho trobes hui, filleta?

—Una mica corretjós, àvia estimada.

—Sí, jo també ho crec així. Vols més cuixa?

—No, no, gràcies. N’he menjat prou.

—Doncs n’hauries de menjar més! Ets jove i necessites energia per créixer i pujar com cal. Costellam, potser?

—Siga, àvia. Però només una mica.

Uns moments després:

—Què tal, més tendre?

—Sí, sí. Si més no, un punt.

—La teua rebesàvia ja ho solia afirmar: “El llop sempre para eixut per més que el cogues al xup-xup.” Mes, què me’n dius del sabor?

—Això sí, àvia estimada: de gust està excel·lent; sens dubte, el millor, fins ara!

—El truc està en les herbes aromàtiques: un miracle de la natura que mai no agrairem prou.

Passats uns pocs minuts de silenci diàfan, a penes trencat pels sorolls esparsos de ganivets i forquetes:

—Em poses una mica de vi, filleta bonica?

—Ací teniu, àvia estimada.

—Brindem per aquest bé de Déu.

Alcen les copes i les fan dringar amb furiosa delicadesa i una mena d’alegria continguda, quasi amb solemnitat.

—Trobaré a faltar la seua conversa amable i erudita.

—Jo també, no cal dir-ho.

—Apa, filleta, amunt els cors. Siguem positives i confiem que el pròxim candidat no desmeresca.

—És clar, àvia estimada. Tampoc no ens en queda una altra!

—Potser tens raó. Mes, siga com siga, siga, doncs.

I ambdues sospiren llavors, en perfecte uníson, amb la més profunda i sincera malenconia.

EL SEGON AMOR

Georgina Argimon Maza

Hi havia restes de sang i de plomes grises al vidre del balcó. Quan l’Anna el va obrir, va veure un colom mort a terra. Es va posar uns guants per agafar-lo i el va ficar dins d’una bossa de plàstic. Va baixar al carrer i el va llençar al contenidor de la brossa orgànica.

La tieta, quan acabava de dinar, fregava els plats i recollia la cuina. Després, a la sala, seguia el culebrot del migdia. Tant se val quin fos. Feia anys que el veia asseguda en el mateix sofà estampat de flors marronoses. Ara estava enganxada a la història d’una bandolera a Andalusia, a principis del segle passat. La protagonista vivia una doble vida: com a dama anglesa rica que havia heretat un cortijo, i com a bandolera, defensant els drets dels desvalguts. A aquest argument s’hi sumaven les seves històries d’amor, que fascinaven la tieta. La dedicació als pares li havia impedit gaudir de la llibertat que l’heroïna de la sèrie tenia i també de l’amor. Només recordava en Joan, un company de classe de quan anava a pàrvuls. Junts s’imaginaven viure grans aventures i un dia, mentre anaven cap a l’Antàrtida rodejats de balenes i pingüins, agafats de la mà, ell li havia fet un petó a la galta. Encara ara li venia al cap l’escalfo-reta que li havia encès la cara. Allò era el més semblant a l’amor que havia sentit mai. Fins aleshores.

Amb la primavera obria el balcó de l’estança per fer entrar el sol de tarda, que li escalfava les cames. Asseguda davant del televisor, no s’aixecava fins que el capítol s’havia acabat. Aquell dilluns va veure de cua d’ull com un colom es posava damunt la barana del balcó i s’hi passejava d’un costat a l’altre. La tieta seguia el programa i alhora controlava els moviments de l’ocell. Què coi hi feia, allà? Mira, ara es cagava. Que porc! No li podia treure l’ull de sobre. Li va cridar “fuig!”, i l’animaló va volar espantat.

L’endemà, com cada tarda, amb el balcó obert, es va asseure davant de la tele. Que a gust s’hi estava! Al cap d’una estona va aparèixer, de nou, un colom. Se’l va mirar i ell li va tornar la mirada mentre inclinava el caparró a banda i banda, a batzegades. La tieta es va aixecar del sofà i s’hi va apropar movent els braços amunt i avall. Va fugir atemorit. Altra vegada asseguda, va pensar que potser el visitant havia sigut el mateix que el del dia anterior. Era estrany. Tenien memòria, els ocells? Podia ser que fos el mateix? Quina bajanada!

El tercer dia la visita va tornar. El va observar amb detall: el cap gris fosc amb una taca negra entre els dos ulls, el coll de tonalitats verdes i liloses, seguit d’un cos de plomes grises acabades amb puntes negres fins a la cua, a excepció d’un parell que eren completament blanques. Aquella combinació de colors el feien inconfusible. Va comprovar que efectivament cada dia era el mateix colom qui la visitava. Ja no el va fer fora. Mentre l’ocell es passejava per la barana, va començar a fer aquell parrupeig característic dels coloms mascles quan persegueixen una femella per festejar-la. A la tieta li va fer gràcia, malgrat que, en algun moment, va haver d’apujar el volum de l’aparell per sentir els diàlegs de la bandolera amb els seus amics i amants.

L’escena es va repetir durant els deu dies següents. La tieta esperava cada tarda amb més il·lusió el moment en què ho tenia tot recollit i anava a la sala disposada a veure la tele. En obrir el balcó, mirava cap a totes bandes buscant el colom fins que apareixia volant i s’aturava damunt la barana. Des d’allà es llançaven mirades còmplices fins que un dia va entrar a casa. Va passar per sota la taula del menjador i es va aturar vora els peus de la tieta, on es va quedar immòbil, mirant-la ara a ella, ara a la pantalla, fent el seu parrup mentre inflava el pit. I així cada vegada. Ella el guaitava de cua d’ull i el deixava estar perquè se sentia acompanyada. Quan acabava el capítol, la bestiola caminava per sota la taula de tornada cap a la barana des d’on aixecava el vol.

La primavera va passar i va arribar l’estiu. El colom cada dia la visitava i la tieta li va comprar menjar en una botiga d’animals i, al costat del moble de la televisió, li va posar dos bols, un ple d’aigua i l’altre amb les llavors. Quan ja va fer més calor, un gibrell menut que li omplia d’aigua li servia com a banyera per refrescar-se. “Compte! Mira que n’ets de brut”, li deia rient quan tot remullat s’espolsava les ales i deixava el terra esquitxat de gotes. Les estades de l’animaló s’allargaven, ja que la tieta el feia fora cada vegada més tard. Es va acostumar a parlar amb ell i li explicava que si li feia mal la cama, que si un peu, que si s’havia refredat. Un dia, amb una foto dels pares a les mans, li va parlar de com li havien buscat una feina quan només tenia catorze anys. Quan ells faltessin havia de valdre’s per ella mateixa, li van dir. I així va ser com va entrar a treballar de recepcionista en una empresa tèxtil d’un amic del pare. Si bé aquesta feina li va permetre ser econòmicament independent, només ho va ser en aquest aspecte. Però d’allò ja feia molts anys!, com també en feia molts de les altres històries familiars que amb el pas dels dies li va explicar.

Així mateix, quan acabava el capítol de la sèrie, li agradava comentar-lo amb el nou company. En tots els casos, com a única resposta, rebia el seu parrup, que ella interpretava segons li semblava. D’aquesta manera, el dia en què la bandolera va trair el seu amic i el colom li va contestar amb el to de sempre, ella es va enfadar. Era evident que no parava prou atenció a la història i no havia entès la traïció. El va fer fora de casa abans de l’hora habitual. L’endemà, però, van tornar a la rutina.

Un matí, durant la visita de la seva neboda Anna, la tieta li va parlar entusiasmada de les visites de l’ocell i com, a poc a poc, s’havien agafat confiança. La noia no li va prestar gaire atenció: “Ja hi tornem a ser, la tieta i les seves històries.” I és que, sempre que explicava algun fet curiós que havia viscut, no la creien. Com el dia en què va veure un cocodril sortint d’una claveguera i els pares la van tallar amb un “auvavinganodiguistonteries”. Més tard, quan al Telenotícies del cap de setmana van parlar del cocodril, ningú no recordava les paraules de la tieta. Cap membre de la família no se l’havia pres mai seriosament. Tipa del menyspreu familiar, va desenvolupar una habilitat especial per inventar-se històries. Era la seva manera de fugir d’una rutina que no havia escollit, una forma de rebel·lió. Aquell dia, la neboda tampoc no la va creure.

Amb l’arribada de la tardor i malgrat la fresca, la tieta va continuar obrint el balcó cada vegada que veia que el colom es posava damunt la barana. Un cop dins, tancava la finestra i no la tornava a obrir fins que volia que marxés. Un vespre particularment fred, li va saber greu fer-lo fora i, quan va ser l’hora d’anar a dormir, li va dir que es podia quedar sota la taula a passar la nit. Quan la tieta va sortir de la sala per anar a l’habitació, el colom la va seguir tot caminant pel passadís. Les seves passetes se sentien repicar sobre les rajoles, tic-tic-tic. Ella es va girar i li va somriure. Al costat del llit, sota l’atenta mirada de l’ocell, es va descordar la brusa blanca i se la va treure, ara una màniga ara l’altra. Després, els sostenidors van deixar lliures els pits. La tieta mirava l’animaló i sentia com ell l’observava fins que es va quedar tota nua. Mentre tot el cos li tremolava, es va ajupir i li va tocar el caparró. Quan el colom va començar amb el parrupeig, es va posar dreta i assenyalant la porta, li va dir que tornés a la sala. Sense fer-li cas, d’una revolada, l’ocell va pujar damunt del llit, es va estarrufar a la vànova i va continuar parrupejant. Ella el va deixar, “només avui, perquè fa molt fred”. Es va ficar al llit i va apagar el llum. Amb aquell so embriagador, la tieta va dormir plàcidament, com feia molt de temps que no ho feia.

L’endemà, quan va obrir els ulls, el tenia als peus. Mentre encara jeia, ell, caminant per damunt del llit, se li va apropar i, amb el bec, li va picotejar la galta. Així, de nou, va notar aquella escalforeta que li va encendre la cara i que li era familiar. Va acariciar el colom, que va parrupejar amb energia, i es va aixecar del llit. L’ocell no es va separar d’ella ni un moment. La seguia per tota la casa, amb les seves passes curtes, tic-tic-tic. A la tarda, la tieta li va obrir el balcó i l’animal va sortir volant. Al cap d’una estona ja tornava a ser allà disposat a entrar de nou al pis i compartir el llit amb ella. I així va ser cada nit durant aquella tardor i l’hivern següent.

Un matí, amb els primers rajos de primavera, la tieta no es va aixecar del llit. El colom se li va apropar a la galta i li va fer una picada, però ella ni tan sols es va moure. Desorientat, va estar tot el dia passejant pel pis, tic-tic-tic, amunt i avall, pujant i baixant del llit, sense saber què fer. Ja de nit, va trobar una finestra entreoberta i va marxar.

LA CONSPIRACIÓ DE LA BLATTA ORIENTALIS

Enric Casanovas Beltran

Vaig créixer en un pis minúscul que donava a un celobert fosc i humit. Era l’única sortida a l’exterior, un espai comunitari i depriment cobert per una teulada de metacrilat. La pols i les cagades dels coloms no hi deixaven passar la claror. Més enllà hi havia núvols, ocells, rastres d’avions, sols lluents i llunes d’aram, gotes de pluja, però aquest univers ens estava vedat. El celobert era un gran tub digestiu que eructava els sorolls d’un grapat de vides mal païdes. Els plors i els crits de les criatures, les interminables baralles conjugals, la monotonia de les retransmissions esportives, els centrifugats de les rentadores, les descàrregues de les cisternes dels vàters. També s’hi estenia la roba, regalimosa com conills degollats, que mai deixava de ser humida. Les fortors de refregits i floridura penetraven per les finestres i impregnaven parets i mobles. A baix hi havia un pati de ciment on s’amuntegava la porqueria. Bolquers bruts, peces de roba, pinces d’estendre, mocadors rebregats, llaunes, llosques, restes de menjar. Només s’hi podia accedir a través d’un local que estava per llogar i ningú es preocupava de netejar-lo. La mare deia que d’allà provenien les paneroles que corrien pel pis. N’hi havia pertot arreu i només desapareixien els mesos de més fred. Ella les combatia incansablement, a cops d’escombra i omplint de pols blanca els racons. Eren l’estigma de la nostra misèria. Fins i tot en trobàvem dins de la nevera, mortes pel fred, sense saber de quina manera hi anaven a parar. Més d’un cop, al llit, m’havia despertat sentint un pessigolleig a la galta, les cames o els braços. I un Nadal, ens en vam trobar un parell surant dins de l’escudella. A la mare li va fer tanta ràbia i tant de fàstic que va perbocar els aperitius que havíem pres abans. Tots els esforços que feia per exterminar aquells maleïts insectes eren inútils.

La mare sovint estava trista i plorava mentre passava l’escombra o rentava els plats. Jo desconeixia el veritable motiu de la seva pena, però suposava que la seva infructuosa lluita contra els insectes hi tenia alguna cosa a veure. El pare, en canvi, semblava viure aliè a la invasió. Ell treballava per a una empresa de taxis i es passava la major part del temps fora de casa. I quan era amb nosaltres, s’asseia al sofà amb l’ampolla de conyac al costat i tan sols eliminava les paneroles que realment l’amoïnaven. Podien passejar-se tranquil·lament pels seus peus, que ell anava bevent i mirant la tele sense immutar-se. Només actuava si alguna gosava pujar-li a sobre. Llavors sí, se l’espolsava amb la mà i l’esclafava amb un cop de sabata amb total indiferència, com si s’hagués gratat el clatell o tret una nosa del nas.

A mi, aquell exèrcit de vida intrusa em desvetllava la curiositat. De vegades en capturava alguna amb l’objectiu d’observar-la i la guardava dins d’un pot de vidre durant dies o setmanes, fins que apareixia morta de gana o d’as-fíxia. Anys més tard, vaig llegir que aquells insectes de closca esmaltada i antenes llargues eren de l’espècie més comuna. Ni tan sols en això podíem distingir-nos. El seu nom científic era Blatta orientalis. No és que fos un bon estudiant, però vaig voler saber amb qui compartia pis i habitació. Les meves notes havien empitjorat d’ençà que anava a l’Institut, i un dia que vaig faltar a les classes el director va trucar a casa. Quan vaig arribar, la mare m’esperava amb el pap carregat. Vam discutir de valent, i després de dir-me que era igual que el pare i que acabaria fent de taxista com ell, es va tancar a la cuina donant un fort cop de porta. El pare havia mort feia uns mesos a conseqüència d’una cirrosi hepàtica i la mare plorava encara més que abans. Vaig anar a la meva habitació, i des d’allà vaig sentir un soroll semblant al que faria una bugada de roba molla en caure a terra. Vaig treure el cap per la finestra i vaig veure a la mare estesa de bocaterrosa al fons del pati. La vaig reconèixer de seguida per la bata de quadres blaus que duia. Vivíem en un quart, a prou alçada per matar-te si queies. O si et tiraves. Ho havia fet des de la galeria, un espai contigu a la cuina. El pati ja no estava tan brut com abans, s’havia llogat el local a uns pakistanesos i l’havien netejat. Potser, d’haver-ho estat, la porqueria hauria amortit la seva caiguda. El que sí que hi havia encara eren les maleïdes paneroles. De la finestra estant vaig veure com una s’enfilava sobre el cos inert, recorria la seva esquena i s’aturava a l’alçada dels omòplats. Com si hagués pujat al podi per celebrar la victòria final.

M’havia quedat sol, no tenia pares ni avis. Però va aparèixer un oncle del no-res, un germà del pare a qui no havia vist mai perquè estaven renyits des de feia molt temps. L’oncle Sebastià, així es deia, era l’únic familiar proper que em quedava. Es va avenir a acollir-me a casa seva. Vivia en un pis tan petit com el nostre, però sense paneroles i amb les finestres que donaven al carrer. Amb ell la meva vida va canviar de direcció i de sentit. L’oncle era solter i feia de músic. Era una mena de bohemi em-pedreït. Sempre estava de festa i duia una vida caòtica i desendreçada. Es llevava tard i als vespres solia convidar amics i feien gresca fins a les tantes. Bevien com si fossin un exèrcit de cosacs. Quan l’oncle va adonar-se del meu desinterès pels estudis, em va dir que podia deixar d’anar a l’Institut. És una fàbrica de lloros, va sentenciar. A partir de llavors em va permetre assistir als assajos del seu grup i em va ensenyar a tocar alguns instruments.

Un dia de moltes cerveses, l’oncle em va explicar que abans de treballar de taxista el pare havia tingut una empresa constructora. Em va revelar coses que jo desconeixia com ara que, al néixer, vivíem en una casa gran amb jardí. No en conservava cap record, potser perquè era massa petit. Va ser en aquella època que el pare i ell s’havien enfadat. Per discrepàncies ideològiques, va especificar. Més tard, va arribar la crisi i el pare es va arruïnar. Ho va perdre tot i va quedar endeutat. I per reblar el que m’acabava d’explicar, va deixar anar un rot. Un d’aquells eructes llargs i sonors que amollava amb complaença, com una manera d’expressar la seva indiferència cap a tot. Així va ser com vaig descobrir el que devien significar per a la mare les paneroles.

L’oncle em va transmetre el millor i el pitjor d’ell. Al seu costat vaig viure una joventut anàrquica i apassionant, molt diferent de l’esperada. L’admirava, i quan tenia vint-i-quatre anys vaig voler imitar-lo i vaig crear el meu grup de música. Ell m’hi va ajudar. Gràcies a ell havia descobert que la veu era el millor atribut que tenia.

Amb el conjunt vam passar un temps d’alts i baixos, fins que vam triomfar. Amb l’ajuda d’alguns coneguts de l’oncle, gent molt professional, vaig compondre un parell de peces que van ser un èxit. En poc temps vam enfilar-nos a la cresta de totes les llistes. Sonàvem pertot arreu, i a partir de llavors no vam fer més que créixer. Cada cançó era un nou hit, i jo era el rostre i l’ànima del grup. Allà on anàvem deixava la meva rúbrica. Fent-me més i més estrella. Els meus fans feien hores de cua per escoltar-me. Se sabien de memòria les meves cançons i em donaven xifres milionàries al YouTube, al Deezer i a l’Spotify. S’adormien i es llevaven amb la meva imatge penjada a la paret dels seus dormitoris. Guanyava molts diners, i vivia una vida sense fre, multiplicada, sobrepassant tots els límits. Sense codi postal, sempre d’escenari en escenari. Viatjant sota la ingravidesa que genera la velocitat. Amb el plaer a flor de pell i la pell a flor de vida. Compartint el llit amb una dona nova cada dia. Sense deixar cap espai per a l’amor. Lliure i addicte a tot.

Fins que una d’aquelles nits de xampany i pols blanca la vaig conèixer. Me la va presentar l’oncle, que també em feia de mànager. Es deia Íngrid, i a més de fotògrafa era bonica i graciosa com els salts dels dofins fora de l’aigua. Em va dir que faria un àlbum de la nostra gira i que durant uns mesos ens acompanyaria allà on anéssim. Des d’un primer moment es va mostrar freda i indiferent amb mi. I més tard va fer orelles sordes als meus intents de seducció i a les meves reiterades invitacions. Em tractava com si no fos ningú, com un membre més de l’equip. A mi, que gravitava en un altre espai, que era idolatrat per milers de dones. Era incapaç de comprendre el seu obstinat refús. Pensava que havia de ser una farsa, una estratègia per semblar diferent de les altres. Altres ho havien provat, però totes havien acabat per claudicar al cap de poc. Ella, però, era més complicada, més difícil i no es tractava d’una espurna més, sinó d’un bosc en flames. Passàvem els dies i les ciutats i es mostrava igual d’impertorbable. Ni tan sols amb regals i atencions aconseguia doblegar la seva voluntat. Tot al contrari, un dia va gosar dir-me que em denunciaria per assetjament. No feia res que no fos per a ella i per ella, i cada nou refús, cada nou menyspreu seu, jo davallava un graó més cap als averns. El meu tron trontollava, i ho descobria amb l’estupefacció de qui creu que podia travessar parets i caminar sobre les aigües. Anava amb altres dones amb la intenció d’esborrar-la, però totes tenien el seu rostre. Ni tan sols les drogues m’ajudaven a arrencar-me-la del pensament. Fins i tot l’oncle em va haver de cridar l’atenció. Si segueixes per aquest camí, estàs acabat, em va dir.

Vam arribar al final de la gira. La nostra darrera actuació era a Buenos Aires i va ser un concert apoteòsic. El públic va corejar un cop més les meves cançons. Era el millor, un Déu per a tothom, menys per a ella. Després del concert s’havia organitzat una festa de cloenda a l’hotel on ens allotjàvem. L’acte va començar amb la projecció en una gran pantalla de les millors fotografies que l’Íngrid havia pres. Una crònica visual dels moments estel·lars de la gira, un avançament del que seria el seu book d’imatges. Veure’m a través dels seus ulls m’emocionava. Tenia una sensibilitat única, extraordinària. M’havia sabut despullar sense treure’m la roba.

Un cop acabada la projecció la vaig buscar. Es tractava de la meva última oportunitat. Després de la vetllada ens perdríem de vista i ja no la tornaria a veure i estava disposat a qualsevol cosa, el que fos, per mantenir-la al meu costat. Sense ella el meu futur s’enterbolia, es feia engrunes. Mai m’havia sentit tan petit i vulnerable. D’ella depenia que seguís omplint estadis, a aquest extrem havia arribat. La vaig trobar a la terrassa. Duia un vestit llarg i lluent de color fosc, i contemplava la metròpolis il·luminada recolzada a la barana. M’hi vaig acostar. Estàvem sols, i li vaig pregar un cop més que passéssim la nit junts. Em va mirar als ulls. De cap manera, va dir. Era el seu darrer i definitiu rebuig. La necessitava com l’oxigen que respirava i anava tan col·locat que li vaig dir que estava disposat a agenollar-me als seus peus. Ets ridícul, patètic, va fer amb una ganyota plena de menyspreu. I llavors, de sobte, vaig veure el penjoll que duia. De sobte es va fer la llum i ho vaig veure tot clar. L’Íngrid feia part d’una conspiració, la mateixa que havia acabat amb la meva mare. El seu únic objectiu era conduir-me a la misèria. Aquella panerola daurada que reposava sobre el seu pit n’era la prova. Vaig entendre que havia de ser ella o jo, i em vaig ajupir als seus peus, sí, però no per pregar-li que es quedés amb mi, sinó per aixecar-la i tirar-la daltabaix de la vintena planta on ens trobàvem.

LA MORT D’UTOPIA

Guifré Illa Bachs

Te’n recordes, estimada Àngela, de quan vivíem a Utopia? Encara em venen llàgrimes als ulls quan penso en aquelles enormes naus escopint vapor d’aigua per la xemeneia, en els estels de colors que fèiem voleiar quan bufava el vent del nord, en les llargues vetllades que passàvem a la vora del foc explicant-nos rondalles… Érem feliços perquè sabíem que la felicitat és efímera i en teníem prou parant l’orella i escoltant allò que ens envoltava. Deixa’t endur pel silenci, em deies dalt dels cims nus, que el silenci flueixi a través teu com una gota d’aigua. I jo et deia confós: “No seria millor escoltar-lo de lluny per tenir més perspectiva?”, però tu em replicaves amb aquella innocència tan dolça: “I com ho faríem, llavors, per degustar-lo?” Tenies una resposta per a tot i això em captivava.

Vam viure a Utopia, aquell país en què ningú no s’havia de preocupar per la cobdícia dels altres, on homes i dones treballaven plegats i no s’embrutaven la boca amb males paraules. Ho teníem tot. Teníem un jaç on poder estimar-nos, teníem un àpat calent cada vesprada i, al fons del jardí, fins i tot, un estanyol de peixos daurats que atreia libèl·lules blaves. Havíem après a teixir complicitats, construíem un món, compartíem un somni, aquell era el nostre viatge diari. Tu i jo vam ser-hi, estimada Àngela, encara que el temps s’hagi encarregat d’esborrar-ne el rastre.

Un dia, tornant de les bordes de fenc, te’m vas llançar al coll tremolant perquè pressenties que hi hauria tempesta. Em va estranyar. Des de quan tenies por del mal temps? Si n’havíem vist de tots colors: tempestes de sorra, tempestes de neu, tempestes de vent huracanat dels tròpics… No és una tempesta com les altres, em vas dir. Encara recordo el calfred que em va recórrer l’espinada. Durant un temps vaig voler negar la realitat, però tenies raó, Àngela. Com sempre, tenies raó. Utopia s’enfrontava a la pitjor tempesta de totes: la que havíem engendrat entre nosaltres. La voluntat d’uns menystenia les opinions dels altres, la desconfiança alçava murs infranquejables, tothom era sospitós d’esdevenir un sàtrapa, i, finalment, el fràgil teixit de vidre que havia abrigat els nostres ancestres va començar a esberlar-se. Utopia moria, es desfeia, desapareixia per sempre. Quan la notícia de la caiguda es va fer pública vaig sentir una ràbia immensa, però no vaig ser capaç de fer res al respecte. Jo no era ningú i, al capdavall, no hi havia culpables. Dos dies després ja teníem les maletes fetes. Vam marxar, Àngela, vam deixar Utopia enrere veient com exhalava l’últim sospir entre les flames. Al principi no podia assumir-ho. Em feia mal recordar aquella etapa, aquell món que ja no tornaria: el cor se’m trencava cada cop que hi pensava. Fins que un dia plujós, després d’haver-nos aturat a descansar a sota d’un salze, et vas asseure al meu costat i em vas regalar un altre cop el teu somriure còmplice. Vam ser feliços a Utopia, em vas dir, però que no ho saps que aquella no era la nostra última parada?

Sempre vaig admirar el teu aplom, Àngela, i vaig fer que sí amb el cap i poc després vam reprendre la marxa. Vam travessar camps de cereals, vam franquejar rius i muntanyes, vam passar per poblets que parlaven llengües estranyes. Teníem els peus cansats però estàvem convençuts del que fèiem. Recordo que, durant el camí, de vegades ens llançàvem al riu i jugàvem amb l’aigua, o ens aturàvem a recollir fruita madura i gaudíem veient com el suc ens regalimava per les galtes… Encara tinc gravat a la memòria aquell dia assolellat en què, després de veure un poblet de teulades negres, em vas estirar pel braç i te’m vas endur a un camp de gira-sols i vam fer l’amor mentre, en la distància, sentíem repicar les campanes. Utopia havia mort però nosaltres seguíem dempeus i allò era el que més importava.

Vaig perdre el compte dels dies i de les setmanes, i un matí ventós vam arribar allí on s’acabava la terra. El camí es fonia al capdamunt d’un penya-segat. El mar s’obria davant nostre. Tu i jo, allà, tots dos davant de l’horitzó, vam respirar aquella salabror verda. Va ser un instant. O potser hores senceres? No ho recordo. Només sé que sentia enraonar les onades i que els cabells et dansaven al compàs del vent, no t’importava, i que llavors, de sobte, amb un gest delicat vas assenyalar una dèbil columna de fum que apareixia en una rada llunyana.

Ens vam obrir camí entre rocs, plantes espinoses i nius de gavines, fins que vam arribar arran de mar i vam tirar cap al nord per una platja inacabable. La sorra fina se’ns enganxava als peus descalços. Finalment vam veure les primeres cases de fusta, amagades al caire del bosc, a tocar de les dunes. L’arribada va ser silenciosa. Un ancià ens va saludar amb la vista. Més enllà, un grup d’homes endegaven ormeigs de pesca. Feia olor de peix a la brasa. Fatigats per la llarga caminada, ens vam asseure al costat d’una barca tombada a la sorra que tenia la panxa tenyida d’algues. Les ones, suaus, ens xiuxiuejaven secrets a l’orella. Ningú no ens va dir res fins que una dona amb una llarga trena se’ns va acostar i ens va oferir una plata de peix fresc i un vas d’aigua.

La primera nit la vam passar a casa seva, una humil barraca de fusta a primera línia de mar. Ens va acollir com si fos la nostra germana i no va dubtar a compartir el poc que tenia. El matí següent, mentre preníem cafè i li estava explicant el nostre periple, et vaig veure abstreta mirant per la finestra. Miraves cap al penya-segat on havíem vist el mar per primera vegada, gairebé invisible, lluny, molt lluny, esborrat per la calitja. Vaig veure que els ulls et brillaven. Sempre he volgut viure a prop del mar, les estrelles del cel tenen una lluïssor més marcada, em vas dir quan et vaig preguntar què pensaves, i des d’aquell moment el nostre destí va quedar fixat amb una creu al mapa.

Els anys van passar de pressa i Utopia va anar quedant oblidada al bagul dels records. Vaig aprendre a solcar les ones, a posar l’esquer a la canya, a salar les captures, a polir i adobar barques… i entre congres, sardines i encenalls de fusta, em vaig acabar acostumant a aquella nova forma de vida. Tot va ser més fàcil al teu costat, Àngela. Fixa’t en l’esplendor de l’oceà, em deies quan em rosegaven els dubtes, i ajuda’m a trobar la línia de l’horitzó, que jo no la trobo. El temps es va aturar en aquella badia perduda i als nostres caps hi van començar a aparèixer els primers cabells blancs.

Fa uns dies em va venir a veure un jove estudiant de la ciutat. Si en feia d’anys que cap foraster posava els peus al poble! Em va saludar i em va demanar de fer-me unes preguntes. Se’l veia educat, amb cert punt de timidesa. I malgrat que no sabia com podria ajudar-lo, el vaig fer passar a casa. Li vaig oferir un te de saüc i, un cop acomo-dats, li vaig preguntar quins motius el duien per aquelles contrades. Estic fent un treball de recerca, va dir remenant la cullera, i em vaig imaginar que voldria conèixer la feina de pescador, no sabia fer d’altre. Però anava errat: “un treball de recerca sobre Utopia”, va acabar de dir amb veu inaudible. Aquell jove estudiant no m’estava demanant que li expliqués la forma tradicional de guanyar-me la vida. No. M’estava demanant una altra cosa. Utopia, Àngela, Utopia. Que no te’n recordes? Se’m va fer un nus a la gola. Les bordes de fenc, els estels de colors, el nostre antic jaç, l’estanyol de peixos daurats que atreia libèl·lules blaves. Com podia haver-me oblidat d’Utopia? El jove estudiant va quedar-se en silenci. I dels meus ulls va començar a rajar un riu de llàgrimes. Disculpa’m, vaig dir al cap d’una estona, quan vaig haver recuperat les forces, hi ha records que tenia amagats al fons de l’ànima. I llavors vaig respirar profundament i li vaig dir que em preguntés el que volgués, que ja no en devíem quedar gaires dels que vam veure morir Utopia, i que em sentia afalagat de saber que encara hi havia algú que s’hi interessava. El jove estudiant, amb el semblant alleujat, va treure una llibreta de la butxaca i va començar a fer preguntes. Però eren unes preguntes tan estranyes… que com ens dividíem el treball, que com estava estructurada la societat, que com escollíem els nostres representants polítics. No sabia què dir-li, Àngela, i llavors vaig pensar en tu i li vaig parlar de les estrelles perquè era una de les coses que més t’agradaven.

PERFUM DE TERRA

Teresa Guiluz i Vidal

—Ai! —sense voler havia deixat caure la tasseta de cafè de les mans. Damunt del marbre, la petita nansa blanca reposava separada de la xicra decorada amb motius japonesos tots blaus, que sempre havia trobat estranyament bonics. “L’hauré d’enganxar”, pensà i se n’anà a buscar la cola. Havia estat un cop sec i la nansa s’havia trencat netament, sense esmicolar-se en petits bocins de porcellana. Si procurava que tassa i nansa encaixessin bé, pràcticament no es notaria.

El que l’havia sobresaltada havia estat un tro profund i llunyà. Tragué el cap per la finestra de la cuina. El cel encara es veia clar fins als primers arbres del bosc que començava poc més enllà de l’era, però després, cap al fons, uns núvols grisos, compactes i carregats d’aigua, que s’apropaven feixucs, coronaven la muntanya.

—Ai! —tornà a exclamar tancant la finestra d’una revolada. Un altre tro allargassat, que havia fet fimbrar tota la casa, la va espantar de nou. No, no podia pas enganxar-la en aquell moment, la nansa. Era massa delicat i, si tornava a sentir-se un altre tro i el cor li feia un salt i les mans li tremolaven i tota ella era una esgarrifança, encara podria fer-la més grossa. A més, volia que quedés bé. Només en quedaven dues, d’aquelles tassetes, amb els seus platets a joc. La resta s’havia anat trencant amb els anys. Eren tan bufones… On les devia haver comprat la mare? O les hi havia regalat algú? No ho podria saber mai. A l’àvia, quan li preguntava per la mare, els ulls se li entelaven i el rostre se li enfosquia com si li tiressin una galleda de tristesa per damunt. I es quedava immòbil i sacsejava el cap, com si volgués espolsar-se els records, i no deia res.

Aquelles tassetes conservaven alguna cosa de la mare, de les seves mans que les havien subjectat, dels seus llavis que hi havien reposat per bufar el cafè calent abans de xuclar-lo amb delit. De petita jugava a posar-les amb molta cura a la taula de la cuina, ben col·locades, amb les culleretes i la sucrera. S’imaginava que la mare venia a prendre cafè. I seien totes dues, davant per davant, com dues senyores. La mare ho era, una senyora, una senyora amb els cabells negres recollits en un monyo i amb uns ulls grossos espantats, com si li fes por aquell senyor retratista que li havia de fer una fotografia que “ja veurà, senyora Mercè, que bé que quedarà”. Aquella fotografia que ella guardava a l’antiga calaixera i que, de tant en tant, agafava per mirar-se-la una estona i convidar-la a prendre cafè. I asseguda davant de les tassetes i de la fotografia de la mare, li parlava de les seves petites coses, del que feia a estudi i de la senyora Rosa, la mestra, que duia un fermall en forma de papallona que li tenia el cor robat. O li deia: “Saps què? Avui les margarides han començat a obrir-se. Fan un goig! El proper dia que vinguis en posaré un ramet en un gerro i farà bonic, aquí a la taula, amb les tasses de cafè.”

Tornà a mirar per la finestra encara amb la nansa en una mà i el potet de cola a l’altra. La ventada empenyia els núvols veloçment i la claror de la tarda sucumbia davant d’aquella negror que ho anava envaint tot. La cuina quedà, per uns instants, il·luminada per la llum encegadora d’un llamp. Arrencà a córrer cap a la seva habitació al mateix temps que semblava que el tro hagués d’enderrocar tots els segles d’història que servaven les antigues parets del mas. En passar per davant de la sala, va veure que l’àvia dormia amb la boca entreoberta. “Quina sort no sentir la tempesta!”, pensà. A ella no li agradaven les tempestes. Només li agradava com quedava la muntanya després de la pluja, tota neta, brillant, regalimant unes gotes grosses com si els arbres ploressin per les branques esqueixades per un llamp feridor. I, sobretot, sobretot, li agradava l’olor de la terra mullada perquè tenia un no sabia què que l’embriagava tota com no ho hauria fet el més car dels perfums. Era com si aquella olor vingués d’un món distant i ignot que l’atreia irresistiblement. Però els llamps i els trons l’esfereïen. I corria a l’habitació per arraulir-se com una bestiola esporuguida a l’únic lloc on se sentia segura, al balancí de boga i fusta gastada, que feia un grinyol menut com per no molestar i on el record de la mare esdevenia més viu, més real. Tenia dos anys quan la mare se’n va anar d’aquest món enduent-se’n aquell germà que amb prou feines havia arribat a néixer. A dos anys, de records no se’n poden tenir

gaires. I s’aferrava a les tasses, a la fotografia, al balancí, a aquelles petites coses en què l’absència es feia present.

Les primeres gotes van començar a caure i la terra se les bevia goluda. I mentre l’aroma humida de la terra ho anava impregnant tot, veia vagament difuminada la figura de la mare, els cabells negres, envoltada de coixins blancs, i aquells ulls espantats que la miraven amb tendresa. I es veia a ella mateixa arrupida a la seva falda, a punt d’adormir-se, embolcallada per una tonada dolça i un balanceig suau.

Aviat la pluja va colpejar els vidres i la teulada amb fúria i els trons se sentien propers, greus, com un bram adolorit del cel que es queixés pel pes de tanta aigua que ja no podia retenir més i que havia de deixar caure damunt de la terra. “Que s’acabi la tempesta, que s’acabi la tempesta”, repetia fluixet, com un mantra, cabdellant-se en el balancí. I ho desitjava amb fervor perquè els trons s’allunyarien fins a perdre’s carena enllà i perquè ella sortiria per endinsar-se en el bosc i sadollar-se d’aquella olor de terra mullada. “Només terra i tant perfum” pensava. D’on li venia aquella necessitat d’omplir-se de l’olor de la pluja que xopava la terra i despertava efluvis adormits sota el tou de fullaraca podrida? Quan de la pluja que havia caigut, menuda i persistent o en ratxes impetuoses i violentes, encara en quedaven unes gotes suspeses que maldaven per no desprendre’s del caire d’una fulla o de l’ampit de la finestra, ella ho deixava tot per introduir-se en les pregoneses del bosc, on aquella flaire era més intensa, més profunda, més penetrant.

El bosc era el seu refugi. S’abraçava als troncs dels arbres poderosos i sentia com la seva pell i l’escorça rugosa esdevenien una, com el seu batec es compassava al flux continu de la saba que circulava incansable per l’interior d’aquell gegant majestuós. S’hi hauria pogut estar hores en aquella posició. La seva comunió amb el bosc era total. De vegades, creia que ja no se’n desfaria més, d’aquella abraçada, que els seus peus traurien arrels, els braços es convertirien en dues branques que s’enlairarien i que quedaria tota ella fosa amb l’arbre i amb la terra i amb aquell infinit tan blau.

Després de ploure, però, només caminava entre els arbres i, de tant en tant, s’aturava, els ulls closos, i afinava l’olfacte per sobre de qualsevol altre sentit per extasiar-se amb aquell perfum de terra. I estant així es preguntava si aquella olor no devien enviar-la els morts que reposaven en les entranyes de la terra.

* * *

Sempre que plovia pensava en la mare morta, i en la tassa, el balancí i la fotografia que havia perdut per sempre quan les bigues corcades de la cuina havien cedit. “Han tingut sort de no ser a casa”, els digueren. Sota el sostre enfonsat, entre la runa, es podia veure un tros de pisa decorat amb motius japonesos blaus. No les van deixar entrar al mas, tocat de mort per sempre. Les velles parets s’havien rendit al pes aclaparador del temps. Les cambres ja no coneixerien més estadants que les heures, la malesa i els animalons que s’esmunyirien entre les escletxes.

Sempre restaria, però, aquella aroma humida de la terra que ho envaeix tot després de ploure. Perfum de terra.

REFLEXOS

Alba Romanyà Serrasolsas

Un defecte i dues virtuts. Un defecte, només un, i, en canvi, dues coses bones. La balança ha de ser positiva, sembla. Tot i així no em fa gràcia, no me’n fa gens, però totes ja estan assentint amb entusiasme i fan dringar els gots de cervesa sobre la taula de llauna. Dolça nit de juliol. Algú m’esquitxa una mica la cama nua i em recorre un calfred enganxifós. “Que tens fred? Quina sort!, tot el dia que he tingut una calor.”, diuen les galtes grosses de la Muntsa, i em fa ràbia. Les altres riuen d’una broma de la Laia que no he sentit, però ric, ric sense mirar la Muntsa que ja no em mira i veig com les altres comencen a repartir-se els tovallons de paper. “Qui porta boli?” “Jo! Sempre en duc un a la bossa.” “Quina bona idea!, jo abans també ho feia, però en vaig perdre el costum després de la universitat, com que ho faig tot a ordinador.” “Apa, com si fes tant que ja no hi anem!” “Ben bé tres anys, reina.” “Tres anys de res, si passen volant. I ens veiem tan poc.” “Això sí, amb això sí que tens raó.”

Silenci.

“Mira, aquí en tinc un, el tenia a la butxaca petita.” “Perfecte, ja en tenim totes. I què dius que hem de fer?” La Laia s’aixeca i posa ordre. “Que no és tan difícil, que només ens hem de dibuixar a nosaltres mateixes.” “Però com? —diu la petita de la Txell— se’ns ha de poder reconèixer? Sí? Però si jo no sé dibuixar!” I la Laia “que no n’hi ha per a tant i que endavant, que us hi poseu, us dic”. Silenci fregat per bolígrafs contra el paper fi, que es forada, ratlla la taula. Primera interrupció: “Quin nas més lleig que m’he fet, oi que no el tinc així?” “Apa, Júlia, que no estàs pas tan prima!” “Quins cabells que et dibuixes, Muntsa… vols dir que en tens tants?” I torna a parlar la moderadora: “Tothom ja està?”

No, falto jo. Paper blanc i boli en mà. Ment en blanc i cos contret. El cercle dels sostenidors m’estreny i me’l frego discretament per sobre del vestit. Ofec, mirades. Un dibuix de mi que no es vol dibuixar. Finalment, quatre gargots: una dona jove i baixeta, cabells curts i genolls sortits. Nas gros, orelles grosses, pigues a les galtes, com de nena. Cos de nena. “Mireu-la com es fa les pigues.” Rialles i el meu primer mig somriure. Són elles i m’estimen. Un defecte i dues virtuts. La balança ha d’acabar sent positiva. M’estimen i les estimo, em fan bromes de les pigues, dels genolls, de mi i jo d’elles.

“Ara sí que ja esteu, oi?”, diu la veu estrident de la Laia i una bossa circula entre nosaltres. La bossa es va omplint de dibuixos doblegats. Un, dos, tres, quatre i cinc segons, ja no en queda cap damunt la taula. “Ara us crido i vindreu amb mi al lavabo.” Rialles. “Necessites companyia, Laiona?” Mirades, una s’ennuega. Ella s’atura i mig somriu, esperant la calma. “Vindreu i us faré agafar un dibuix. Recordeu, heu de pensar un defecte i dues virtuts de la persona que us hagi tocat.” Gestos de cansament, de ganes de posar-nos-hi. “Espereu” —fa la Laia, encara— “no es desvelarà qui era qui fins al final, queda entès?” Sí, tothom ho ha entès. Ja podem començar.

Creuament de cares expectants abans no es decideix la primera candidata. És la Júlia i jo respiro. Un defecte i dues virtuts… és difícil ser la primera: vol dir marcar el nivell. Què passaria si la deia massa grossa? Si després totes les altres eren més benèvoles que jo? Jo, la malvada? Jo? Mai. Cercava, desitjava, suplicava, la seguretat de l’imitador. Les dues cabelleres s’alcen. La curta i despentinada de la Laia va davant i la segueix la brillant i llisa de la Júlia. Oneja una mica i els de la taula del costat callen i les miren. Desapareixen entre els para-sols de colors, cap a l’interior del local. A la taula, més rialles. Suposicions. “Jo crec que si l’hi toco jo dirà allò que em fan pudor els peus.” “Exagerada! Això va ser a primer de carrera.” “I què vols dir, que això es millora?”

Ve el cambrer. “Una altra cervesa per a mi.” “Per a mi també, si us plau.” “Una altra!” El xicot se’n va i murmuris. “Heu vist que és guapo? No diria pas que no a…” “Ai, pesada, tu sempre igual, eh! Si em toqués el teu dibuix, hauria de dir això, que prefereixes els homes que les amigues.” “Ja saps que no.” Les dues cabelleres ja s’acosten. Les altres callen, sense esborrar el somriure, però amb la conversa estroncada. Les dones s’asseuen. Primer, gots quiets, després dues agafen el seu a la vegada i fan ulls de riure, però no ho fan. El joc ja ha començat.

Tothom mira la Júlia. La noia com de marbre, hieratis-me de Venus amb cabellera brillant. Se l’aparta de la cara i continua mirant la taula platejada que reflecteix tots els colors. A la taula del costat un home riu massa fort i em molesta. Se’ns trenca la bombolla i ella comença. Diu que primer el defecte, i li costa una mica començar, però no pas gaire: “Pot arribar a ser molt manaire, sí. Quan fèiem treballs en grup, sempre volia sobresortir per demostrar al professor que era millor que els altres. No escoltava ningú i manava. Es creu la millor i no ho és, hi ha gent més bona que ella, però és incapaç d’admetre-ho.”

Silenci de glaç. Mà que m’estreny el pit. Soc jo? Parla de mi? Per uns moments esgarrifosos la certesa m’inunda. Soc així, jo? Manaire, creguda, manaire, creguda i, al fons de tot, subtilment, incompetent. El cor em batega de pressa i demana les coses bones a cada batec. Coses bones que contrarestin, que facin balança, la positivitat promesa.

La Júlia continua i diu una frase que m’atura: “De coses bones no sé gaire què dir.” Ara sí que ulls badats de totes, silenci, gots distrets de cervesa per dissimular la tensió. I dues paraules: “soc jo”, rondant-me per totes les peces del sistema digestiu. Coses bones, per favor, i finalment les diu: “potser… que és una noia decidida i alegre”. Entretanco els ulls per prendre una decisió. Allò ho compensava? No, no, no! Gens! Aixeco el cap i els ulls de les altres em diuen que elles tampoc no s’hi conformarien si estiguessin parlant d’elles. Espero alguna cosa més. Balança. Positivitat. Però res, silenci de ganivet.

La següent?

Ja s’aixeca la Muntsa amb les seves cuixes gruixudes i esplèndides i el seu vestit de coloraines atrevit. A la taula solitària, les tres dones que quedem les veiem allunyar-se fent glopets a discreció. La Txell fa una broma buida, la Júlia fa una temptativa de riure que no prospera i jo només miro de reüll la candidata que ja ha complert, perplexa. Sé que ho soc, de manaire i de presumptuosa, però mai, mai, mai hagués cregut que la Júlia m’ho pogués retreure. Els colors em pugen a la cara de la vergonya que sento davant d’aquest adjectiu, sentit des de nena. Presumptuosa inútil. Sempre ho havia pensat i allà ho tenia, servit en safata.

Ja tornen la cabellera curta i el vestit de coloraines. Les galtes de la Muntsa no riuen i es fa estrany. Fa fresca, on tinc la jaqueta? Salt de cor, me l’he deixada a casa la Júlia. Dits fregant l’ungla. “Manaire, inútil.” Tornant a casa, totes dues, potser podria parlar-n’hi? Demanar-li disculpes? Però ja comença la Muntsa i em remoc, inquieta. “De cosa negativa, diré que… és una persona egoista. Li costa molt posar-se al lloc dels altres, sempre parla ella i no escolta mai i, encara que ella mateixa ja ho sap, no s’adona de fins a quin punt això l’allunya de les altres. L’aïlla.”

Inspiro. Expiro. Soc jo i tinc ganes de plorar perquè soc jo. Només puc pensar en les coses positives que ara dirà i que ho arreglaran tot, capgiraran les balances. Vull que digui alguna cosa tan bonica que desitgi ser jo la persona del dibuix. Vull desitjar ser jo! I ara tinc por de no desitjar-ho.

“De coses bones.” i un silenci molt llarg. Altra vegada els pensaments de remolí. Tant, tant li costa trobar-me res de bo? Es decideix i ho diu: “que no diu mai que no a una bona gresca i que és bromista”. Tothom descol·locat, jo també. Ara ja no sé qui és, qui soc. Soc jo? Soc així? Potser no, potser més aviat era la Júlia la que m’havia descrit a mi: la manaire i presumptuosa. I què ha dit de positiu? Ja no me’n recordo. El peu em comença a ballar i el silenci torna a caure’ns al damunt. L’adjectiu egoista que han dibuixat els llavis de la Muntsa sembla escrit en majúscules damunt nostre, com amb lletres de fum. No fa vent i no marxa, es queda, encara.

Espero un altre següent, però la Laia ens demana una altra cosa. Que si ens hem sentit descrites. I totes assentim i jo em sorprenc. No són elles. Havíem quedat que era jo, jo, l’egoista i la manaire. Res més i ja es pot aixecar una altra amiga: la Txell s’allunya de puntetes, com flotant per la terrassa darrere de la cabellera curta i, entre les que ens quedem, silenci sepulcral. Cadascú es cuida del seu raconet de taula. Jugo amb el reflex dels dits que em retorna aquest color platejat, com un mirall. Els meus dits, només els meus, els de la meva persona sola. Sola amb el meu estómac. No podia estar mai sola si tenia el meu estómac. Ja no em queda més cervesa i els de la taula del costat s’aixequen per marxar. Toquen la una.

La Txell es veu petita i pàl·lida quan torna del lavabo. Més que de costum. Vull protegir-la i em venen ganes de dir que ja n’hi ha prou, que aturem el joc, que ja és massa. No ho faig. Tinc esperança. Esperança que ella em doni la llum que necessito, que em digui allò que vull sentir. Que m’estima, que totes m’estimen. Com em puc estimar, si ningú recorda les meves virtuts?

“La persona que m’ha tocat té moltíssima inseguretat” —comença ella—, “té tanta inseguretat que això li impedeix de fer bé la seva feina. Té molt bona voluntat: ho prova i ho torna a provar, però no se n’acaba de sortir. Potser… potser si confiés més en ella mateixa, tot canviaria, tot canviaria. jo l’animo a creure en ella mateixa, però de moment no ha aconseguit res. Els resultats són dolents com els que ella creu que es mereix.”

Com a càmera lenta, el glaç em crema el pit i sé, sé per totes les certeses del món, que no era jo el dibuix de la Júlia, el de la Muntsa: soc el dibuix de la Txell i ho tinc tan clar que gairebé em sembla que la veig, allà al lavabo, traient el meu dibuix infantil de la bossa. Ella, tan pàl·lida, sempre tan bona, tan correcta. Ella, la més dolça que sempre m’havia donat suport en tot. Ella, l’obligada a enderrocar-me. “De moment no ha aconseguit res.” Res. I sé que és veritat i que totes ho saben. Parpellejo una, dues, tres vegades. La planxa de gel del pit em cala els pulmons i respiro massa ràpid. Tinc fred i ara la Muntsa no em diu que tinc sort.

Espero, espero, espero les coses positives. Espero i cada segon és com una estella de glaç que em fa posar en dubte la nostra amistat profunda, més enllà del grup d’amics. La Txell, l’estimada Txell. Havia de saber veure’m la llum. El local ja gairebé és buit, potser hauríem de marxar aviat, però no vull, no puc marxar sense sentir-ho. La noia mou la boca a poc a poc i parla tan fluix que gairebé no la sento. M’inclino endavant. Les altres la miren de reüll. La Laia mig somriu i no puc entendre que el somriure, arrugues a la cara, vulgui dir alegria. És lleig, el somriure, és lletgíssim. Els dits i les ungles són un tot quan s’esperen.

“Sempre està disposada a aprendre i a millorar.”

Tanco els ulls dos segons: un, dos, ja està. Decideixo que me n’aniré a casa i em posaré al llit. Els diré que estic cansada, molt cansada. Els diré que l’olor de cervesa m’està marejant. Exacte, els diré exactament això. Que necessito dormir i que demà, demà ja estaré bé. I la veu de la Laia que diu “Alícia, només quedes tu”. Em toca i els vull dir que no em trobo bé. Els ho vull dir. La Laia em somriu, obro la boca per dir-ho, però la tanco i m’alço i em deixo portar. Camino uns metres i em giro cap a la taula silenciosa. Em sorprenc de no veure’m allà, entre les altres, les meves amigues. Em sorprèn de no veure’m amb el cos arrupit contra la cadira, la cara entre les mans i les altres rient. Rient d’una broma molt graciosa que ha començat la Laia i que consisteix a descriure sempre el meu dibuix. Sempre jo, sempre jo. Però m’he alçat i em toca a mi. I m’allunyo.

Canvi de llums i de rajoles. Interior, més escalfor. Un passadís i a l’esquerra un lavabo blanc i tot buit. “Ara descobriràs el truc”, em diu la veu de la Laia, però no l’escolto gaire. No em dona la bossa per cercar-hi el dibuix i no ho entenc. Em dona un paper una mica rebregat, potser per les altres, i el llegeixo: “Descriu la persona que veus al mirall.” Miro la Laia, que m’assenyala la paret de la meva dreta, i em veig a mi. Miro el mirall i només hi soc jo. Mentre ho entenc, m’imagino les altres jugant amb el reflex de la taula platejada. El mirall, un defecte i dues virtuts. Jo, només jo. Elles, només elles. Jo, elles.

CONFESSIONS

Núria Naval Bonet

A l’escola, les monges van proposar als meus pares que fes la Comunió un any abans del que tocava. No perquè fos una nena avançada en temes de catecisme, sinó perquè era una nena molt alta, massa. “Con lo desarrollada que está, ¡el año que viene parecerá una novia!” Sé que costa de creure però va ser per aquesta única raó. No tindria pas tanta imaginació per escriure una bestiesa així.

Als set anys, doncs, em vaig preparar per combregar per primer cop i també per a la primera mentida, que va tenir lloc a l’església, mentre em confessava. Potser si la mentida hagués estat per negar algun pecat l’hauria oblidat de seguida, però jo, el que m’inventava, perquè no creia tenir-ne cap, era el pecat.

Com la resta de nenes vaig fer cua a la porta de l’església. A dins hi havia tres capellans repartits pels bancs i, a mesura que una nena s’aixecava, entrava la següent.

Quan em va tocar el torn, em vaig asseure sense saber què dir. Potser era per l’any de diferència, no ho sé, però jo no havia fet res de tot allò que havia escoltat a la cua i, amb un filet de veu, vaig dir “no he fet res”. “Bé…” —va assentir el mossèn—, “aleshores digue’m les coses que has de millorar, el que podries haver fet i no has fet.” Jo, a casa, m’ocupava totes les tardes dels meus dos germans petits, amb banyeres incloses, sopar i conte. Els diumenges baixava al pis de sota on vivien els meus avis i els distreia i els feia riure. Amb les monges era educada, respectuosa. I llegia cada nit. Així que tampoc vaig saber què dir. Em vaig quedar callada i, amb les mans sota les cuixes, vaig continuar bellugant les cames amunt i avall.

“Emma!!!” El meu nom no m’havia espantat mai tant. “Emmmm-ma!!!” Ni me l’havien pronunciat amb tantes emes. Ni tampoc cap paraula m’havia encegat tant com aquella “irreverència!!!” que, de tanta èmfasi amb què va pronunciar-la el mossèn, la síl·laba tònica va sortir disparada amb un extra de saliva que va anar a parar directament al meu ull.

Com no és gens estrany, la segona vegada que tocava confessar-se, un mes després d’haver fet la Comunió, em vaig posar molt nerviosa. M’havia passat tot el pati pensant què podia dir perquè no s’enfadessin amb mi. Patia per si em tornava a quedar en silenci, aquell silenci que tant havia molestat el mossèn. Però no se m’acudia res. Les nenes de la cua, entre rialles, anaven explicant tot el que dirien: baralles amb les amigues, trampes, llençar entrepans a la paperera, fins i tot n’hi havia una que havia matat el hàmster del veí. Jo m’anava agafant la vora de la bata amb les dues mans i l’anava cargolant com si fos una neula gegant però ni així aconseguia calmar-me. Aleshores, de sobte, vaig recordar el que m’havia passat feia uns dies amb la màquina d’escriure del pare i, alleujada, vaig entrar cap a dins.

Em va tocar el mateix mossèn i, mirant-me les sabates per si de cas tornava a enfadar-se, vaig començar a dir que el meu pare era escriptor. i que m’agradava el soroll que feien les tecles de la màquina. i sobretot el cling! del final. El mossèn va començar a impacientar-se, ho vaig notar per la manera estranya d’escurar-se la gola. Em vaig afanyar a entrar al despatx, però el pare no hi era. Aleshores vaig veure la màquina d’escriure i, al costat, un foli en blanc. No em vaig poder resistir. El vaig agafar amb les dues mans i a poc a poc el vaig anar col·locant dins el carret de la màquina. Ho havia vist fer al pare tantes vegades. i jo volia ser com ell! Ehem, ehem, ehem… Vaig girar la rodeta, el paper va sortir per l’altra cara, i amb els dos dits vaig escriure: hola,papa.

Vaig somriure, i vaig tornar a girar la rodeta, ara moltes vegades per treure el paper. Però a mig foli em vaig endur les mans a la boca. No era un foli en blanc, hi havia un escrit del pare! Era curt, no sé si un poema, no el vaig ni llegir, què diria quan veiés que l’hi havia embrutat? Ràpidament vaig acabar de treure el paper, el vaig deixar tal com estava, cap per avall, i me’n vaig anar corrent a l’habitació.

Arribats a aquest punt de la confessió, em vaig treure les mans de sota les cuixes i me les vaig fregar per treure’m la suor. Per fi s’havia acabat. Però la rapidesa amb què el mossèn em va etzibar i què més?, em va fer tornar a abaixar el cap. Si li explicava el que realment havia passat —res, el pare ho va veure però no es va enfadar—, sabia que aquell home no en tindria prou, així que, atabalada, vaig inventar-me la segona part.

En veure-ho, el pare es va enfadar molt, moltíssim!, i va començar a cridar pel passadís qui ho ha feeet?, jo vaig dir que no, que jo segur que no. Qui em toca les meves coses?! I sense voler vaig fer així amb la mà, assenyalant cap allà, a l’habitació del meu germà mitjà, i el pare se’n va anar directe, fet una fúria, i jo em vaig ficar ràpid al llit i, amb el coixí al cap, per no sentir el cop de porta, fins que em vaig adormir.

Ho vaig explicar així, embalada, com si tingués por de no saber continuar si feia una pausa. “Bé…” —va dir el mossèn després d’una llarga respiració—. “Això, Emma, no està bé.”, i amb molta calma em va dir que resés un parenostre, una avemaria i que ja me’n podia anar al pati. Feia un dia esplèndid.

Al curs següent va arribar la tercera confessió. Des de la cua vaig veure que aquell mossèn no hi era, n’hi havia d’altres, i vaig deixar de cargolar-me la bata. Aquesta vegada no calia que m’inventés res, ja en tenia un, de pecat. Em vaig asseure a la cantonada del banc i, decidida, vaig deixar anar: “L’any passat vaig dir una mentida al mossèn.” “Al mossèn???” “Sí, mentre em confessava.”

La cara d’aquell home es va anar transformant com si fos un biòleg que detecta un comportament fora del comú en aquell mico que observa. I tot d’una, amb una veu greu, em va dir que es podia arribar a fer coses molt mal fetes, però mentir en confessió??? Allò era gravíssim!

Vaig sortir al pati desorientada. Recapitulava i observava que tant en la primera com en la tercera confessió, on només havia dit la veritat, s’havien enfadat amb mi. En canvi en la segona, no havia passat res. Pel meu costat passaven les nenes que també sortien de l’església, ho feien corrent d’aquella manera que corren moltes nenes alegres i despreocupades, fent saltirons, fins i tot la nena que havia matat el hàmster.

Jo encara no sabia que de mentides n’hi havia de molts tipus, però sí que vaig començar a intuir que hi havia una subcategoria que era la de les mentides que et converteixen en una nena com les altres, en una nena “normal”.

I a poc a poc vaig intentar córrer amb aquella mena de saltirons que feien que la trena anés d’un costat a l’altre, com la cua de les vaques quan es treuen les mosques del damunt.

Anys més tard, però, en plena adolescència, vaig començar a sentir-me fora de lloc. Res m’agradava, no sabia cap a on tirar ni què fer amb el meu futur. La cua de vaca havia deixat de funcionar. Però un dia, mentre el pare escrivia unes Memòries que més tard va publicar, em va demanar si podia revisar-li l’ortografia d’un dels capítols. Em va deixar sola al despatx. Explicava que feia anys, quan encara no era un escriptor reconegut, havia patit una època molt dolenta, amb problemes econòmics i una forta depressió. Un vespre va ocórrer un fet d’aquells que es triga tota una vida en oblidar —havia escrit el pare—. En un foli que havia deixat al costat de l’Olivetti, vaig veure dues paraules escrites: "hola, papa”. Quan ho vaig llegir vaig seure de cop a la cadira. Ho havia escrit la meva filla de set anys, àngel bondadós i innocent, l’havia escrit en el mateix paper on jo m’acomiadava d’ella, de la família i d’aquest món.

Com un flashback, vaig recordar el pare entrant aquell dia a l’habitació. Jo plorava en silenci i ell es va agenollar i em va dir “no passa res, filla, ha estat un error, oblida-ho per favor!”. Em va abraçar durant molta estona i no vam tornar a parlar mai més del que havia passat.

Quan vaig acabar de llegir aquell capítol, vaig continuar asseguda a la cadira, immòbil, potser durant una hora. Vaig imaginar-me la meva vida sense el pare; sense aquelles muntanyes de papers i de llibres pertot arreu, els seus petons de bona nit amb olor de pipa, les passejades de diumenge fins a la plaça de Catalunya on compràvem les patates del vermut; i les converses, aquella manera seva de parlar, una mica enrevessada, però que em feia sentir tan còmoda i protegida, com a casa.

I aleshores també vaig pensar que si jo l’havia ajudat a surar, tal com havia escrit, llençant aquell "hola, papa”, vital i lluminós enmig de la fosca tempesta, potser no era tan greu ser d’aquella manera com era, als set anys, abans de la Primera Mentida. Què tenia de dolent ser tan alta? Què té de dolent quedar-se en silenci quan no tens res a dir? I plorar, encara que no sàpigues ben bé per què plores?

I tot d’una, amb els ulls encara fixats en aquella tipografia inspirada en la màquina d’escriure, vaig recordar que jo sí que sabia què volia. Volia ser com el meu pare. I un cop llegides les seves Memòries, vaig començar a pensar quin seria el meu primer capítol.

LA BARTLEBY

Joan Altimiras Ruiz

Todos conocemos a los Bartleby, son esos seres en los que habita una profunda negación del mundo. […] nunca ha sido visto leyendo, ni siquiera el periódico; que durante prolongados lapsos se queda de pie mirando hacia afuera por la pálida ventana que hay tras un biombo, en dirección a un muro de ladrillo de Wall Street; que nunca bebe cerveza, ni té, ni café…

Enrique Vila-Matas, De Bartleby y compañía

Preferiria no haver-ho fet, però la soledat m’estava pesant després d’una llarga temporada reclòs a casa. Les meves relacions afectives eren un desert. Estava decidit, tornaria a sortir. Tal vegada tindria sort i trobaria una noia que em fes el pes. Em començava a seduir la idea de conviure amb una xicota, tot i les dificultats de convivència que m’havien confessat els meus amics que vivien en parella.

Vaig provar fortuna amb els contactes d’Internet i vaig tenir èxit. En dues nits de dedicar-hi una estona, ja havia aconseguit tres contactes amb noies que, a primera vista, semblaven prometre. Internet era una bona solució, m’havia estalviat perdre el temps de local en local, en espera d’una oportunitat.

La primera cita no va anar bé; havíem quedat per sopar i en acabar el primer plat, ja vam veure que no responíem a les expectatives de l’altre. Ella, una noia bàsica, àtona, esperava un noi més esportista, preocupat per la dieta, pel pes i entusiasta de les discoteques, dels afterhours i dels tatuatges. Jo, en canvi, buscava una noia atractiva com ella —això sí—, però que li agradessin les sortides nocturnes al teatre, al cine i als concerts de jazz i… que parlés menys.

La noia de la segona cita em va convèncer força i vaig oblidar-me de la tercera. Pel seu accent, vaig pensar que era estrangera, però després vaig saber que era nascuda a Barcelona, de pare americà. Semblava una noia reservada, discreta i amb inquietuds. Li agradava sortir a sopar, al cine o anar a algun concert. Parlava poc i les seves respostes eren concises i assenyades. Era més aviat pàl·lida i prima, però sobretot, tenia un cos molt atractiu. De bell antuvi vaig endevinar que no era propensa a anar-se’n al llit amb un noi amb qui tan sols hagués sortit alguns cops. I jo, refrenant els impulsos covats en la llarga temporada d’abstinència, no vaig voler anar de pressa; no volia espatllar aquella relació amb un gest maldestre i precipitat. M’atreia aquella noia que es feia dir pel cognom, Bartleby. Valia la pena tenir paciència.

Ja feia més de tres mesos que sortíem plegats i la cosa rutllava. Coincidíem en els gustos en el menjar, en el teatre i el cine que ens agradava veure i en la música que ens abellia escoltar. Mai s’havia negat a les meves propostes. Els gestos vers l’altre, que cadascú feia, mostraven confiança i afecte, tot i que els d’ella eren força continguts. I vaig creure que ja havia estat prou prudent i era el moment de traspassar el llindar i portar-la a casa. Però les meves tímides temptatives no van tenir cap èxit. Quan jo li suggeria prendre la darrera copa a casa, escoltant una mica de música, la seva resposta, acompanyada d’un somriure seductor i una mirada afectuosa, sempre era la mateixa “avui preferiria no fer-ho”. Ens acomiadàvem amb un petó a la galta i un “ja ens trucarem” i jo tornava a casa decebut.

Com més passava el temps, més m’agradaven aquells rínxols rossos que mig amagaven una cara blanca de faccions proporcionades i uns ulls blaus de mirada de mirall. Jo confiava que, quan menys ho esperés, la nostra relació faria un pas endavant. L’oportunitat es va presentar un dia que, amoïnada, em va dir que havia de deixar el pis que compartia. Jo, sense pensar-ho dues vegades ni preguntar-li el motiu, vaig oferir-li l’habitació de convidats del meu pis, fins que no trobés una altra cosa.

Dos dies després va arribar a casa amb dues maletes i un somriure trist i agraït. Un cop instal·lada, la relació amb la Bartleby va seguir fluint suau i plàcida. Ella parlava i es movia poc, no notava gaire que hi era, era com conviure amb un fantasma. Sovint la trobava amorrada a la finestra de la seva habitació, mirant la paret de maons del davant, plena d’herbes que creixien entre les juntures. No sortíem tant; si jo li proposava fer un volt, anar al cine o prendre una copa, em deia que preferiria no fer-ho, que estava cansada i ens quedàvem a casa mirant alguna sèrie. Compartir la casa no va anar reduint les distàncies i afavorint una escaramussa sexual. Ella havia creat una teranyina de convivència cordial i silenciosa en la qual jo, tot pigat de desig, em veia empès a seguir el guió que ella anava escrivint. Una espècie de neguit em va anar calant i, per no mostrar-lo, vaig començar a estar cada cop més eixut i esmunyedís. Una nit, mentre sopàvem, ella, que no parlava mai, em va dir: “Estàs molt callat.” “No estic gaire fi”, li vaig mentir, maldant per no mirar les formes que marcava la seva samarreta d’estar per casa.

Passaven els dies i les setmanes i la Bartleby no trobava pis i es feia cada cop més amb el meu. Sense dir ni una paraula. De mica en mica vaig anar trobant-me la meva roba de temporada apilonada en un armari i la resta d’armaris plens amb la seva roba, molt ben posada. Va canviar el contingut de la nevera, emplenant-la amb les seves viandes favorites. I jo que pensava que ens agradava el mateix menjar! Al pis només sonaven els seus CD… Vaig anar enfadant-me de debò. Però en intuir que el seu capteniment atípic amagava una història de patiment, per a mi desconeguda, em vaig contenir de moure-li una escandalera.

Ella seguia deambulant silenciosa pel pis, com un fantasma. I passant llargues estones contemplant la paret del davant. I jo, cada cop, passava més estones a la meva habitació.

Un dia, en tornar d’un viatge de feina, em vaig trobar que havia substituït els quadres i els pòsters per altres, més del seu gust; havia canviat alguns mobles de lloc i la meva col·lecció de vinils amb el plat giradiscs havien viatjat, del lloc privilegiat que ocupaven, al quarto de mals endreços. Havia tret les cortines i havia guardat els siurells, que tants bons records em duien, no sé on. De seguida, quasi traient foc pels queixals li vaig preguntar que què havia fet i per què. M’agrada més així. Oi que no et fa res? Dona més alegria al pis, no trobes?, em va respondre.

N’havia fet un gra massa; em vaig recloure a l’habitació i, després de donar-hi voltes, vaig resoldre que era el moment d’acabar d’una vegada aquella situació. Malgrat que la desitjava amb desfici, li demanaria contundentment que marxés.

Quan aquell dijous em va dir que el divendres es quedaria a casa, vaig pensar que era l’ocasió de parlar-li clar. Vaig preparar un sopar exquisit, maridat amb un bon vi per crear un ambient relaxat, que afavorís la resolució del conflicte. I…, encara que era forassenyat, fantasiava que, tal vegada, podria sorgir alguna cosa més.

La vesprada va començar rodona. Un cop havíem sopat, no tenia cap dubte que l’ambient era el previst; havíem estat riallers i distesos. Estàvem escurant el plat d’un deliciós pastís de xocolata i acabant el vi de les copes quan, mirant-la amb afecte i posant-li amb suavitat la mà a la cuixa, li vaig dir: “Ho sento, però això no va bé. Estic cada cop més incòmode amb la nostra convivència i això m’està destarotant. Hauries de marxar del pis.” La Bartleby, amb cara de sorpresa, es quedà mirant el televisor apagat i, durant uns segons que em van semblar hores, no va dir res, rígida com una barra de ferro. Jo la mirava indecís, fins que els seus ulls van esdevenir una aixeta que degoteja. Llavors es va girar, em va mirar amb ulls desvalguts i els seus llavis trèmuls van balbotejar “preferiria no fer-ho”.

Des d’aquell dia quasi que no ens parlàvem, la convivència havia seguit durant més d’un any en un silenci espès i fèiem tot el possible per no coincidir. Sobretot jo.

Em sentia un estrany a la meva llar. Abatut, em movia d’esquitllentes pel pis, com una ànima en pena, pensant que la cosa no podia empitjorar. Però anava errat. Un dia vaig trobar les meves coses escampades a l’habitació de convidats. Les seves pertinences, també les maletes estaven ben col·locades a la meva.

Quan li vaig exigir amb contundència que tornés les meves coses a la meva habitació, em va respondre amb el “preferiria no fer-ho” i va fer mutis. L’endemà, angoixat, vaig consultar un advocat, que em va tenir més de dues hores fent-me preguntes sobre la història amb la Bartleby. Però va ser una pèrdua de temps. Em va dir que ho tenia magre, no hi havia arguments legals per treure-la. Vaig sortir del seu despatx desesperat. No entenia per què la Bartleby actuava d’aquella manera i vaig començar a notar que m’anava penetrant un formigueig de ràbia que em recorria tot el cos. Encara que, de tant en tant, i no entenia per què, m’envaïa un impuls de compassió. Aquella noia no girava rodona.

Vaig començar a estar poc per casa. En sortir de la feina, m’arrossegava de bar en bar, prenent cafès i aperitius que no em venien de gust, només per endarrerir l’arribada al pis. Dormia malament. Estava malhumorat, taciturn i distret a la feina. El meu cap em va tancar al despatx per amonestar-me.

Els caps de setmana es convertiren en un paisatge desolador.

Vaig començar a sortir de nit i a beure fins que amb prou feines podia arribar a casa. Una nit, l’excés de beguda em va desfermar la ràbia acumulada del derrotat i, en arribar a casa, vaig començar a destrossar les seves coses: tirava a terra els quadres, buidava els armaris de la cuina… El terrabastall la va despertar. “Què és aquest escàndol?”, em va dir indignada. La seva figura es dibuixava en la penombra de la seva habitació, la que m’havia pres. Jo, bocabadat, no aconseguia dir res, no sabia que dormia nua. Vaig intentar asserenar-me mentre ella entrava a l’habitació per posar-se alguna cosa damunt. Quan va sortir, amb una samarreta que amb prou feines la tapava, vaig evitar mirar-la i la ràbia, que havia anat covant, va sortir desfermada dels meus llavis com les bales d’una metralladora: “Ets una mala persona, una mala puta. T’has aprofitat de la meva generositat i m’estàs traient de casa, de casa meva, però això s’ha acabat. Fot el camp. Et juro que marxaràs, de totes totes, de grat o per força, penso recuperar el meu pis i la meva vida, costi el que costi.” Estava encès, fora de control i, com més parlava, més enfollia. Ja no era responsable del que deia o del que podia fer. Ella, rabiüda, em va etzibar: “Estàs borratxo, ets un paranoic. Au, ves a dormir la mona!” Les seves paraules em van embogir.

I va passar el que havia de passar, la borratxera va esborrar tots els filtres. Ara ja l’he embolicat i he netejat tot el pis.

L’ÚLTIM TREN

Teresa Barba Martí

Van venir de fora, de lluny, d’un altre somni. Ombres silencioses que passaven flotant enmig d’una allau de solituds, refent les esquerdes d’un temps escairat. Un temps que gairebé no recordes com era, no recordes com havia estat aquell espai anys enrere, com havia sigut aquell paisatge abans d’aquell dia en què el tren no va arribar. Ni a l’hora ni amb retard ni mai més. (La Clara cosia, cosia i cosia.)

Ja feia temps que les nits no trobaven la manera de fer-se vaporoses, de presentar-se amb un polsim de tendresa, de fondre’s amb els darrers instants del vespre; i l’aire havia esdevingut un esquitx raspós que entelava l’espai com si fos una urna de fibra de vidre. Feia temps que la nit no arribava. (La Clara cosia, cosia i cosia; planxava i cosia les vores del temps.)

De tot feia temps i tu encara recordes la llegenda que s’explicava d’una noia que corria per les vies darrere de l’últim tren perquè no volia perdre’l, no volia deixar anar la darrera oportunitat. I corria i corria darrere de l’únic tren que no hauria d’aturar-se a l’estació.

Aquella noia, que ja ningú li recorda el nom, corria per les vies amb una maleta vella a la mà i movent l’altre braç en un intent de comunicació amb la màquina, com si volgués dir-li que l’esperés, que no la deixés a terra; perquè a terra, abandonats i aïllats com en un desert, va quedar tothom. Aquella matinada els passatgers que esperaven a l’andana i el personal de l’estació van veure, atònits, un tren que no va xiular, no va disminuir la velocitat i no es va deturar. Després van veure una noia que corria al darrere gesticulant i amb una maleta vella a la mà. Corria darrere del tren fins que van deixar de veure’l i la noia es fongué en una simfonia de vies i arrels i paisatge de vies. Com sabia ella que aquell era l’últim tren?

Aquella història, que després fou relat popular i anà de boca en boca com una rondalla, despertà en tu la curiositat que més endavant aconseguiria treure’t de la teva letargia, l’apatia tètrica en què vivia aquell poble des del dia que el darrer tren es perdé en la boira. D’aquella noia ja gairebé no es parlava en el poble però tu encara recordes una faula que s’explicava als nens i a tu t’agradava perquè hi veies en aquella figura la imatge d’una heroïna, la creies valenta i decidida, com a tu t’agradaria ser, i sense adonar-te’n us vau fer de mirall l’una de l’altra. Llavors vas començar a cosir, a polir silencis, a sargir els parracs d’un temps entumit. A confiar que aquell tren algun dia tornaria.

Tots els miralls reflecteixen una imatge, una guspira de fum, un petó o una confidència, però això era abans. Avui t’acostes a les vies del tren i veus que el temps ha convertit aquell espai en un pedregam, una zona esquerpa es miri des d’on es miri, com si una urpada maldestra hagués esqueixat records i paraules, i malgrat això hi vas perquè saps que allà trobaràs el que busques. Tots els moments, com els trens, arriben, marxen i tornen, i tu anaves a veure els trens i t’acostes a l’andana. Tanques els ulls i recordes l’olor d’infància que feia el paisatge, les il·lusions que esperaven amagades a l’estació, la remor del mar i algú que portava una maleta i corria cap a la llunyania, el soroll del temps deixat enrere que es confon amb el tracaleig d’un tren, de molts trens que van i venen i de la gent que hi baixa i que hi puja, gent que s’hi queda, que estan dins i no volen sortir, gent que no arribarà mai. Trens que es perden en la nit o s’encasten en la boira. Trens que venen de lluny, de molt lluny, d’un altre somni.

Algú, fa molts anys, et va dir que tots els moments arriben, però tu eres molt petita i no recordes de qui era aquella veu. Sí que recordes que les nits abans eren diferents, s’hi feien confidències i s’explicaven secrets que estaven ocults darrere de totes les mirades, de totes les pluges, de tots els trens que passaven i es deturaven al teu poble. Fa temps que va passar l’últim tren, i amb ell van desaparèixer els petons i les paraules flonges. La nit va deixar de ser preludi de somnis i desitjos. Ara la nit era alcohol; era vòmit la nit, quitrà. Tot torna, et va dir algú, és qüestió d’esperar.

I tu esperes. Vas mirant les vies dels trens i esperes perquè, malgrat que no saps què estàs cercant, el cor et diu que allà hi ha alguna cosa teva, quelcom que et pertany. Ho has vist en algun somni però no goses parlar-ho amb ningú per por que t’esgarrapin, que et mosseguin, que et trepitgin, perquè ara la gent ja no parla ni abraça ni balla, ja no hi ha alegria ni comunicació. A tu et miren com qui mira una estàtua antiga, un ésser inanimat, però si et sentissin parlar, si et veiessin ballar, se’t tirarien al damunt, això també ho has vist en somnis, on una veu t’avisa de perills i algú t’obre una porta que no trobes enlloc. Ells han vingut de lluny, d’un altre somni que a voltes compartiu, i la porta té forma de vagó de tren, un tren que només arriba a la nit, quan tothom dorm. És llavors que algú et xiuxiueja secrets que tu recordaràs demà quan un inesperat gest et resulti familiar i et perdis en el ressò d’unes veus que venen de lluny, de fora, d’un altre somni. Tu faràs com qui no ha sentit res, com qui no ha vist res i aniràs de nou a l’estació perquè hi ha algú que t’està esperant, ara ho saps. Esperaràs mirant les vies mortes, el pedregam eixut, les males herbes que han crescut arreu, el silenci de l’espai mort, ni llum ni por ni espurnes de foc. Esperaràs que es faci fosc perquè aquest tren sempre passa a la nit, llevat que algú decideixi llevar-se la vida quan no és el moment. Esperes enmig de la foscor fins que sents el xiulet i un tracaleig llunyà que s’acosta, una màquina que minora la velocitat, unes llums que t’il·luminen, una porta que s’obre i veus, esperant-te, la mare que es va suïcidar quan eres petita, que ha estat cuidant-te mentre refeia les vores del temps, aplanant-te el camí i avisant-te en somnis quan ha arribat el teu moment, perquè tots els moments arriben, t’havia dit una nit. Aquest darrer viatge el faràs acompanyada d’éssers que ja es coneixen, que s’han retrobat, que venen d’un altre temps. Quants trens vas deixar escapar abans que arribés la darrera pluja, quantes nits no vas anar a l’estació i el tren va passar sense tu! Per això la teva mare va iniciar el teu camí de retorn; i tu vas començar a cosir, a polir silencis, a sargir els parracs d’un temps entumit que ja no recordes com era. Van venir de fora, de lluny, d’un altre somni.