Falten pocs dies per a Nadal i la visita al zoo de la classe de la Joséphine ha estat una catàstrofe. Ningú no sap què ha passat exactament, però els pares de la nena estan decidits a descobrir-ho. Mentre la investigació avança, a poc a poc comprenem que una catàstrofe mai no arriba sola, que res no és el que sembla i que els esdeveniments poden fer un gir que ningú no s’esperava. La catastròfica visita al zoo ens manté en suspens fins al final. És una novel·la divertida i emocionant, plena de picades d’ullet a la nostra societat, la democràcia, l’educació inclusiva, i el paper que hi juguen els pares i els mestres.

Joël Dicker

La catastròfica visita al zoo

ePub r1.0

Titivillus 30.09.2025

Títol original: La Très Catastrophique Visite du Zoo

Joël Dicker, 2025

Traducció: Imma Falcó, 2025

Il·lustració de portada: David de las Heras

Editor digital: Titivillus

ePub base r2.1

Per al Wolf i la Julia

Pròleg

Conseqüències d’una catàstrofe

Un divendres de desembre, quan faltaven pocs dies per a Nadal, van tenir lloc uns fets al zoo de la petita ciutat on vaig néixer que van deixar empremta entre la gent.

Durant tots aquests anys, ningú ha sabut la veritat sobre el que va passar realment. Fins que ha aparegut aquest llibre.

Ni jo mateixa, que en vaig ser una de les protagonistes, hauria dit mai que un dia ho explicaria tot. Però vaig canviar d’idea quan em vaig adonar que, quan ens fem adults, tenim una tendència força empipadora a oblidar el nen que vam ser. I això que encara el portem a dins, ben viu. Em vaig prometre que un dia hi posaria remei, i això és el que em proposo amb aquest llibre. És per això que, posats a revelar tot el que va passar, he decidit explicar els fets tal com els vaig viure aleshores, quan era encara una nena.

Aquesta nena que us presento amb molt de gust i a qui, a partir d’aquest moment, cedeixo la paraula.

ARA FA UNS QUANTS ANYS

1
La teoria de les catàstrofes

Aquest vespre m’ha castigat sense postres. Pel que ha passat al zoo. El papa s’ha passat tot el sopar dient: «És que sembla mentida, Joséphine! Sembla mentida!». La mama no parlava. Em feia mirades de desaprovació i prou. Fins que ha dit: «Demà anirem a veure’l a l’hospital. Va, menja’t la mongeta tendra».

No m’agrada la mongeta tendra, però m’ha semblat que no era el millor moment per posar-se a negociar i me l’he cruspit sense piular. En diuen «mantenir un perfil baix», d’això. Llavors la mama ha decidit que em quedava sense postres. M’ha sabut molt de greu, perquè tocava pastís de pastanaga, que és el meu pastís preferit. M’han vingut ganes de plorar, però m’he consolat pensant que segur que els meus companys de classe també estaven castigats sense postres.

Després de l’incident del zoo, tots els pares s’havien començat a trucar entre ells. Jo sentia que la mama no parava de parlar per telèfon i que anava dient a l’interlocutor de torn: «Estic consternada, quina bestiesa! Com ha pogut passar una catàstrofe així?». No tinc molt clar què vol dir «bestiesa», però si té alguna cosa a veure amb bèsties, deu ser molt greu.

Quan m’he acabat la mongeta tendra he preguntat si em podia aixecar de taula, ja que estava castigada sense postres. Però la mama ha dit que no i llavors s’ha aixecat, ha tallat un tros de pastís de pastanaga, me l’ha posat al davant i m’ha dit: «Pots menjar-ne si ens expliques què ha passat avui al zoo». D’això se’n diu «xantatge», però m’he abstingut de fer cap comentari. He agafat la forquilla i he partit el tall de pastís en vuit trossets.

Les catàstrofes no passen mai de sobte: són el resultat d’una successió de petits sotracs que gairebé ni es noten, però que, de mica en mica, es van convertint en un terratrèmol. El que ha passat avui al zoo no n’és l’excepció: ha sigut la traca final després de tot un seguit de catàstrofes.

Els meus pares volien explicacions, però, per poder explicar-los-ho bé, abans havien de saber que la catastròfica visita al zoo havia passat per culpa del catastròfic festival de l’escola que havia passat per culpa de la catastròfica obra de teatre que havia passat per culpa de la catastròfica visita al Pare Noel que havia passat a causa de la catastròfica Santa Cleca que havia passat a causa de la catastròfica classe de seguretat viària que havia passat a causa de la catastròfica classe d’educació física que havia passat a causa de la catastròfica presentació a l’auditori que havia tingut lloc a causa d’una catàstrofe inicial.

I potser és per aquesta primera catàstrofe, per on hauríem de començar.

2
Un dilluns no gaire normal

Un dilluns al matí de finals de tardor, poques setmanes abans de Nadal, va passar una cosa greu.

Les catàstrofes tenen això, que no les veus venir. I aquell dilluns semblava un dia la mar de normal. M’havia sonat el despertador, m’havia llevat, havia esmorzat (cereals posant-hi primer la llet i després els cereals, perquè si no no veus ben bé quanta llet hi poses), m’havia rentat les dents, m’havia pentinat, m’havia vestit i la mama m’havia portat a l’escola amb cotxe. Fins aquí, tot com sempre.

La meva escola es diu Escola Pics Verds. És una escola especial. En diuen escola especial quan hi posen nens que no van a les altres escoles. A mi m’agrada, la meva escola. És una escola petitíssima, perquè només hi ha una classe. És com una casa molt gran, però de planxa. La mama diu que té un encant especial. Jo més aviat diria que és mona. Té una entrada molt gran que fa de guarda-roba. A una banda hi ha la classe, i a l’altra una sala de jocs. També hi ha una cuina petitona i, just a tocar, els lavabos. El pati és un jardí ple de flors rodejat d’una tanca de fusta que no has de travessar mai si no vas amb els pares o amb la nostra mestra, la senyoreta Jennings. Tot això està envoltat d’un petit parc amb jocs per a nens i uns bancs on de vegades seuen senyores grans mentre els seus gossos fan caca. Les caques de gos s’han de recollir obligatòriament, però moltes vegades fan com si no se n’haguessin adonat que el seu gos acaba de fer les seves necessitats. Quan ho veu, el conserge de la nostra escola va cap allà traient foc pels queixals i els mana que recullin les caques immediatament. Aleshores les senyores grans fan cara d’ofeses i d’angúnia, es treuen de la bossa una bosseta de plàstic i fan de descacadores. Després agafen la bosseta amb la punta dels dits, com si la caca els hagués de saltar al damunt, i fan una ganyota molt graciosa. Nosaltres ens petem de riure.

Just al costat del parc hi ha l’escola dels nens normals. És on van tots els nens menys nosaltres. És un edifici molt gran de totxo amb un pati molt gran de ciment i al costat una pista d’esports immensa. Nosaltres, des de l’escola especial, veiem l’escola dels nens normals. Nosaltres només som sis, però allà hi ha la tira de nens. Vaig preguntar a la mare si algun dia aniria a l’escola normal, i em va dir que segurament no, però que ella m’estimava tal com era.

El més guai de l’escola especial és la senyoreta Jennings, la nostra mestra. És la mestra més bona del món. Té una paciència infinita, és encantadora, intel·ligent, dolça. I guapíssima, també. Va sempre molt ben vestida i amb els cabells molt ben pentinats. Tothom l’adora.

La segona cosa més guai de l’escola especial, després de la senyoreta Jennings, són els meus cinc companys de classe, tots nens.

Hi ha l’Artie, que és hipocondríac, que vol dir que sempre es pensa que té totes les malalties del món. Si ets ell no és gaire pràctic, però a nosaltres ens fa gràcia, perquè quan pensa en alguna malaltia comença a cridar de terror. Quan sigui gran vol ser metge per curar-se ell mateix, perquè diu que quan vas al metge corres el perill d’encomanar-te, a la sala d’espera plena a petar de malalts. En això se li ha de donar la raó.

Hi ha el Thomas, que en sap moltíssim de karate, perquè el seu pare és professor de karate. (Va molt bé tenir un pare professor de karate per ser molt bo en karate.) Quan sigui gran, vol ser professor de karate com el seu pare.

Hi ha l’Otto, que té els pares que viuen cadascun en una casa diferent. «Divorciats», se’n diu. La mama m’ha explicat que quan un pare i una mare deixen de tenir ganes de dormir junts a la mateixa habitació es divorcien. Jo crec que quan sigui gran també seré divorciada, perquè no em fa gaire gràcia compartir habitació amb més gent. L’Otto sap de tot. Per l’aniversari demana sempre enciclopèdies i diccionaris. Li encanta explicar les coses i sap paraules difícils com ara «suimanga», «casuística» o «queloide», una paraula que hem après tots gràcies a l’Artie. Quan sigui gran, l’Otto vol ser conferenciant.

Hi ha el Giovanni, que va sempre amb camisa, encara que sigui només per sortir a jugar a fora. Els seus pares són molt rics —o sigui, que tenen molts diners—, i es veu que quan ets ric has de portar sempre camisa. Jo espero no ser rica, de gran, perquè no suporto portar camisa. El Giovanni té un cambrer de restaurant a casa seva. Això sí que és superpràctic. Jo, a casa, quan m’acabo el plat, l’he de deixar a l’aigüera. A casa del Giovanni, en canvi, no s’aixeca ningú. Un dia m’hi va convidar a dinar: estàvem tots asseguts a taula i el cambrer de restaurant ens va posar el plat al davant i en acabat ho va recollir tot ell. La mama diu que se’n diu «majordom», però a casa del Giovanni en diuen Bernard. Quan sigui gran, el Giovanni vol treballar a l’empresa del seu pare, que ja va fundar el seu avi. Es veu que se’n diu empresa familiar, d’això. Familiar vol dir que se la van passant dels uns als altres.

Hi ha el Yoshi, que no parla mai. Quan dic mai, vull dir mai. És el meu company preferit. No cal parlar, per entendre-s’hi. El Yoshi té molt TOC. Tenir TOC vol dir assegurar-se de les coses sempre deu cops. I de vegades més i tot. Un dia, per exemple, es va passar tot el matí anant a comprovar que tenia les sabates al guarda-roba de l’escola. Al Yoshi li encanta la plastilina i fa unes figures precioses. Té una taula en un racó de la classe on s’inventa uns projectes espectaculars. Quan sigui gran vol ser escultor.

I ja només falto jo: la Joséphine. Es veu que entenc les coses massa ràpid. Jo no veig quin problema hi ha, però sembla que sí que és un problema. Això vol dir que hi ha una cosa, com a mínim, que no entenc. Quan sigui gran vull ser inventora de paraulotes. Va ser el papa, qui em va inspirar la idea.

Un dia va llegir al diari un article sobre la família del Giovanni. Aquella empresa familiar que s’anaven passant dels uns als altres fabricava paper higiènic. I, segons el papa, això del paper higiènic els estava fent guanyar molts diners. Anava llegint i cridant: «És una idea genial, això del paper higiènic! Un producte que es consumeix cada dia arreu del món, que farà falta sempre i que cap tecnologia podrà substituir mai!». Vaig pensar que, quan fos gran, havia de buscar algun producte similar i dedicar-me a fabricar-lo. Llavors el papa va dir a la mama: «Nena, tu has vist la pasta que estan fent aquesta gent gràcies al paper eixugaculs?». La mama li va demanar que es calmés i que no parlés així davant meu, però ja era massa tard. A part de trobar que «paper eixugaculs» era una paraulota superguai, també acabava de descobrir que ser inventor de paraulotes era una professió amb futur, perquè de paraulotes se’n diuen cada dia, sempre en faran falta i no hi haurà mai cap tecnologia que les pugui substituir.

Un dia faré un llibre i a dins hi posaré totes les paraulotes que m’hauré inventat. Serà com un diccionari de paraulotes.

Tornant a aquell famós dilluns al matí, el dia de la catàstrofe inicial que havia de desencadenar la successió de catàstrofes fins a la catastròfica visita al zoo, quan estàvem a punt d’arribar a l’escola amb la mama, vam veure uns camions de bombers aparcats al voral. Vam entrar al parc i vam veure que tots els bombers estaven concentrats al voltant de l’escola especial. Allà ja em vaig adonar que aquell dia normal no seria gens normal i que acabava de passar alguna cosa greu.

3
La inundació de l’escola

Els bombers entraven i sortien de l’escola amb unes mànegues que anaven connectades a unes màquines que feien molt de soroll. La mama i jo ens vam barrejar amb la petita multitud de curiosos que s’hi havien acostat atrets per tot aquell moviment. Llavors vaig veure la senyoreta Jennings, el conserge i tots els meus companys, que ja eren allà amb el seu pare o la seva mare, i vam anar amb ells. La mama va preguntar als altres pares què havia passat. «Inundació», van dir tots.

L’Otto, brandant el seu diccionari, ens va explicar que «inundació» venia del llatí inundatio. Però el que nosaltres volíem saber era d’on venia aquella inundació en concret. Feia dies que no plovia, era molt estrany que s’hagués inundat l’escola. El Thomas ens va dir que potser era una canonada que s’havia rebentat, que a la sala de karate del seu pare els va passar una vegada i van haver de canviar tots els tatamis. Això ens va deixar una mica amoïnats.

Els pares van preguntar a la senyoreta Jennings si hi havia algun desperfecte. Els va respondre que no en tenia ni idea, perquè no havia pogut entrar-hi. Vam esperar una mica més i llavors va venir un bomber a buscar la senyoreta Jennings i li va dir amb cara de compungit: «Està tot inundat, l’escola ha quedat impracticable».

La senyoreta Jennings es va posar a plorar i ens va fer moltíssima pena veure-la tan trista. El conserge feia cara de pomes agres. El bomber i els pares es van posar a parlar tots alhora i el bomber els va explicar què volia dir «impracticable»: que trigaríem força temps a poder tornar a l’escola especial. Va dir que no havia parat de rajar aigua durant tot el cap de setmana i, per la manera com parlava, ens va semblar que havia sigut un problema amb una canonada rebentada. «Ho veieu? —va dir el Thomas—. Com a la sala de karate del meu pare».

Els pares van començar a xerrar entre ells. Nosaltres ens vam preguntar què faríem ara, si a l’escola especial ja no hi podíem anar. Llavors va arribar un senyor alt com un pi que era el director de l’escola dels nens normals. Va fer cara d’estar molt compungit i va anar cap a la senyoreta Jennings per consolar-la. Va intentar abraçar-la, però no semblava que ella en tingués gaires ganes, i llavors li va donar un mocador i li va prometre que ja trobaria la manera d’aixecar-li la moral. Més que aixecar-li la moral a ella, el que hauria hagut de fer era aixecar la canonada que havia inundat la nostra estimada escola.

Llavors el director va fer tot un espectacle davant dels pares assegurant-los que estiguessin tranquils, que ja ens buscaria una aula a la seva escola dels nens normals d’allà mateix i que la senyoreta Jennings no havia de patir per res. Que ens podíem quedar a l’escola dels nens normals fins que tinguéssim la nostra arreglada.

La senyoreta Jennings ens va fer fer una rotllana, com sempre que ens ha de dir alguna cosa important. Per exemple, quan anem d’excursió i ens recorda les normes. Ens va explicar una cosa que ja sabíem: que no podíem continuar anant a l’escola especial per culpa d’una inundació. I després va afegir una cosa que no sabíem: la inundació l’havien provocat les piques del lavabo, que estaven embussades. El sifó estava taponat amb plastilina i les aixetes havien quedat obertes tot el cap de setmana. L’aigua havia vessat i s’havia escampat per tot arreu. De seguida se’ns van acudir moltes preguntes per fer a la senyoreta Jennings: com havia anat a parar la plastilina a dins de les piques? I per què les aixetes havien rajat durant tot el cap de setmana?

Llavors la senyoreta Jennings va posar-se molt seriosa i va dir:

—Exacte, tresors, és molt estrany, tot plegat. Divendres passat, algú de vosaltres va ficar plastilina a les piques?

Li vam assegurar tots que no. Totes les mirades es van clavar en el Yoshi, és clar —de fet, és l’únic que fa plastilina, perquè li agradaria ser escultor, de gran—, però la resposta del Yoshi, com que no parla, va ser fer que no amb el cap molt fort per dir que ell no havia embussat res.

—No passa res, si has embussat les piques, no és greu —va insistir la senyoreta Jennings—; és només que m’agradaria entendre què ha passat.

Però nosaltres sospitàvem que una mica greu sí que ho era, perquè havien vingut els bombers i l’escola havia quedat impracticable. Però el Yoshi va tornar a fer que no molt convençut i gairebé es va posar a plorar. Jo vaig dir a la senyoreta Jennings:

—Quan es trenca alguna cosa a l’escola, el conserge sempre ho veu. Si les piques haguessin vessat, ho hauria vist.

—Divendres va plegar abans perquè tenia la mare a l’hospital —ens va fer saber la senyoreta Jennings.

Ens vam arronsar tots d’espatlles. Si el Yoshi deia que ell no havia sigut, no havia sigut ell. No és dels que diuen mentides. Però la senyoreta Jennings no semblava gaire convençuda: les piques no s’havien embussat pas soles. Llavors ens va explicar que els bombers havien obert una investigació i que el cap dels bombers ens volia fer unes preguntes.

Aquí sí que ens vam posar a xisclar tots d’alegria. Era superemocionant conèixer el cap dels bombers, que devia ser mig bomber i mig detectiu, si es dedicava a investigar.

Llavors vam veure venir un senyor molt gros i panxut, amb bigotis de foca, corbata i una americana massa ampla.

—Nens, puc parlar un moment amb vosaltres? —va preguntar.

Jo vaig respondre molt educadament que no podíem perquè havíem quedat amb el cap de bombers, i resulta que el Bigotis de Foca va i ens diu que el cap de bombers és ell. Quina desil·lusió que vam tenir. No tenia pinta ni de cap ni de bomber.

—N’està segur, que és el cap de bombers? —va preguntar l’Artie.

—Seguríssim —va respondre el Bigotis de Foca.

Va brandar una medalla de bomber que duia a la cintura pensant-se que així ens impressionaria. Però el Giovanni va dir:

—Està molt gras, per ser bomber…

El Thomas va replicar:

—Si està gras vol dir que sí que és el cap. El papa diu que els que manen no fan res, que es passen el dia menjant brioixos i prenent cafè.

—Tens un pare molt simpàtic —va dir el cap de bombers amb una ganyota.

L’Artie va començar a fer el ploricó:

—Es veu que el cafè és dolent per al cor, espero no haver de manar mai, perquè n’hauré de prendre tones i tones i tindré problemes cardíacs.

—On els té, els músculs de bomber? —va preguntar el Thomas, que de músculs en sap molt, perquè el seu pare és professor de karate.

—Me’ls dec haver deixat al cotxe —va respondre el Bigotis de Foca.

—Doncs potser que vagi a buscar-los, per si ha de salvar algú.

—Jo em dedico més aviat a investigar —va explicar el cap de bombers—. He vingut precisament per això, per entendre què ha passat a la vostra escola.

Jo vaig intentar ajudar-lo una mica:

—Que algú ens l’ha inundat. La senyoreta Jennings diu que les piques estaven taponades amb plastilina i que les aixetes no han parat de rajar en tot el cap de setmana.

El cap de bombers es va passar els dits per aquell mostatxo immens fent cara de preocupat:

—Saps què passa, maca?, que la major part de les vegades no es fa amb cap mala intenció, sinó per descuit. Estàs jugant amb els amics i t’oblides de tancar l’aixeta, i llavors és quan passen els accidents.

—Nosaltres la tanquem sempre —vaig assegurar—. A més, per què havíem de posar plastilina a les canonades?

—Són coses que es fan de vegades per diversió. Als nens els agrada ficar coses als desguassos de les piques. Per veure què passa.

El cap de bombers ens prenia per imbècils, estava clar.

—Per què havíem de posar plastilina a la pica? Quin fàstic…

Als meus companys també els va semblar fastigós. Sobretot a l’Artie, perquè si la pica està embussada l’aigua hi queda estancada, i l’aigua estancada és un niu de bacteris.

—Nosaltres no taponaríem mai les piques —vaig insistir.

Però el cap de bombers no semblava gaire convençut.

—La vostra mestra m’ha dit que n’hi ha un que fa plastilina cada dia…

Vam assenyalar tots el Yoshi.

—És a tu, maco, a qui li agrada fer plastilina? —va preguntar el cap de bombers amb una veueta dolça de segrestador de criatures.

El Yoshi va fer que sí i nosaltres vam explicar al cap de bombers que no parlava.

—Perquè no vol, o perquè no pot? —va preguntar el cap de bombers.

No en teníem ni idea. Llavors el cap de bombers va afegir:

—Perquè voler és poder.

—Som nens especials —vaig explicar-li.

—Ah! —va fer el cap de bombers—. En fi, de tota manera, si toqueu plastilina cada dia i us en queda una mica a les mans, cada cop que us les renteu se n’acumula una mica al desguàs i el va obstruint. El dia que menys t’ho esperes, pam, ja s’hi ha fet un tap.

—Es necessita una barbaritat de plastilina, per taponar una aigüera —vaig fer-li notar.

—Per taponar la de casa meva n’hi ha prou amb els cabells de la meva dona —va respondre el cap de bombers.

L’Otto va preguntar al cap de bombers si la seva dona tenia els cabells de plastilina. El cap de bombers es va limitar a sospirar i ens va dir:

—A veure, nens, m’agradaria que tornéssim a viure tots plegats el dia de divendres.

L’Otto li va dir que era impossible tornar a viure el passat.

—El que vull dir és que m’expliqueu la jornada del divendres —va replicar el cap de bombers una mica atabalat, com si se li estigués acabant la paciència—. Què vau fer divendres passat a l’escola?

Després d’evocar el que recordàvem entre tots, vam explicar al cap de bombers que el divendres havia sigut un dia força normal. Havíem fet mates i després botànica amb la senyoreta Jennings. Després havíem tingut estona lliure. El Yoshi havia fet plastilina, el Thomas l’havia ajudat una mica, i els altres havíem estat dibuixant. En acabat l’Otto ens havia fet una petita conferència. Li agrada triar un tema i parlar-nos-en. Sempre són coses molt interessants. En aquell moment, el tema que més li interessava era el divorci. Per allò dels seus pares, és clar.

Es veu que els seus pares ja no s’entenen. Haurien pogut intentar explicar-se millor les coses perquè fossin més senzilles d’entendre, però havien preferit deixar-se. La part bona és que ara, per l’aniversari o per Nadal (que serà d’aquí a poc), l’Otto no té només un regal que li fan els pares conjuntament, sinó un regal de cadascun dels dos. I això, matemàticament, és el doble.

Resumint, que l’Otto ens va parlar del divorci seguint les lletres de l’alfabet. Va començar per l’A, d’advocat, un senyor o una senyora que se suposa que ha de defensar els teus interessos però que, segons el seu pare, costa una fortuna i només serveix per perdre.

Després la B de baralla, perquè els seus pares es passen la vida barallant-se per tot.

Després la C de culpabilitat. La culpabilitat és quan els pares ja no s’atreveixen a dir no al seu fill perquè se senten malament per alguna cosa que han fet. Com ara haver-se divorciat. Per exemple, quan els pares de l’Otto estaven casats, no li havien deixat mai tenir animals a casa. Ara que estan divorciats, té una tortuga i un conill a casa del seu pare i peixos i dos hàmsters a casa de la seva mare. Els pares són febles, quan estan sols, i forts quan estan junts. Per això s’ajunten per fer fills.

Després la D de divorci del llatí divortium: separació. I aquí la senyoreta Jennings va interrompre l’Otto i li va dir: «Otto, rei, ja n’hi ha prou de parlar de divorcis. Busca’t un altre tema amb la lletra D per dilluns i ens fas una conferència sobre això».

—La senyoreta Jennings va fer molt ben fet d’interrompre aquesta conferència tan soporífica —va decretar el cap dels bombers.

El Thomas va preguntar què significava «soporífica». L’Otto va dir que volia dir avorrida i vam trobar tots que el cap de bombers era una mica mala persona.

Vam explicar com havia continuat el dia al cap de bombers. Havent dinat, vam anar d’excursió al museu d’història natural. Hi vam anar en bus. Quan vam tornar a l’escola, l’Artie ens va dir que ens rentéssim bé les mans, perquè els autobusos no només transporten persones, sinó també malalties de tota mena. Mentre ens anava dient els noms de totes les malalties espantoses que podíem enxampar, vam córrer cap als lavabos de l’escola. Ens vam posar molt de sabó i ens vam fregar bé les mans en totes les direccions seguint les indicacions de l’Artie, que ens va advertir: «Un cop les tingueu ben esbaldides, no toqueu l’aixeta. Com que és molt probable que l’hagueu obert amb les mans contaminades, si ara la toqueu us tornareu a contaminar i us haureu de tornar a rentar les mans». De fet, tenia tota la lògica. O més ben dit, tota la bacteriològica.

Quan li vam explicar això, el cap de bombers va preguntar:

—I així, qui les va tancar, les aixetes, quan vau acabar de rentar-vos les mans?

—Ningú —va respondre triomfal l’Artie—. Per sort, perquè si no estaríem tots contaminats.

—Doncs ja som al cap del carrer —el va tallar el cap de bombers—, és el que deia jo. Inundació accidental.

I llavors va començar a escriure coses en una llibreteta i en acabat va preguntar a la senyoreta Jennings:

—Va ser vostè, qui va tancar l’escola, divendres?

—Sí. Normalment ho fa el conserge, però divendres va haver d’anar a fer companyia a la seva mare a l’hospital perquè la dona s’havia trencat la cama.

—I no va fer un cop d’ull als lavabos, abans de marxar?

—No, reconec que no… tenia una mica de pressa…

En sentir això, el cap de bombers va posar cara de saberut, va tornar a gargotejar alguna cosa a la llibreteta i finalment va anunciar:

—Cas arxivat: el mudet ho va taponar tot a còpia de rentar-se les mans i…

La senyoreta Jennings es va indignar:

—Això de referir-se a una persona per la dificultat que té no està gens bé!

—Punyeta, tu, és que ja no pots dir res! —es va exasperar el cap de bombers.

—Una mica de respecte! —el va renyar la senyoreta Jennings.

—Resumint —va tornar-hi el cap de bombers—, que els lavabos estaven una mica taponats des de feia temps, i aquest guilladet que pateix per tot va convèncer els seus companys…

—Es pot saber a qui es refereix, quan diu «guilladet»? —va exclamar-se la senyoreta Jennings.

—Mare de Déu Senyor! —va esbufegar el cap de bombers—, s’ha d’anar amb peus de plom, amb vostè! Resumint, que els nanos acaben de confessar que quan van tornar de la sortida al museu i es van rentar les mans no van tancar les aixetes. Les piques embussades van començar a vessar, i després de tot el cap de setmana així, ha quedat tot inundat.

El cap de bombers semblava molt satisfet d’ell mateix.

Tots els amics ens vam mirar entre nosaltres. El Yoshi va moure un dit perquè l’escoltéssim. El Yoshi no parla, però se l’entén perfectament. Ens va explicar amb signes que ell havia tancat les aixetes. Quan va sentir allò, l’Artie va fer cara de fàstic i va dir que així segur que s’havia contaminat i que no li pensava donar la mà mai més. De tota manera, l’Artie no dona mai la mà.

Jo vaig mirar els meus companys: el Yoshi té TOC, i això vol dir que sempre ho comprova tot deu vegades. I si ell deia que havia tancat les aixetes, era que les havia tancat ben tancades.

Per tant, això volia dir que la inundació no havia sigut un accident. Era provocada. Un acte criminal. Algú havia volgut fer mal expressament a la nostra escola especial? Qui? I per què?

Vam estar a punt d’anar-ho a dir al cap de bombers, però al final ens ho vam repensar, perquè semblava un inútil acabat. No trobaria mai el culpable.

I aleshores vam decidir que ho investigaríem pel nostre compte.

Descobriríem qui havia inundat la nostra escola.

I així és com va començar tot.

4
A l’escola dels nens normals

Després de la inundació de l’escola especial ens vam traslladar a l’escola dels nens normals, invitats pel director. Al principi ens va desestabilitzar una mica, allò de no ser a l’escola especial i de no sentir-nos protegits pel nostre preciós jardí ple de flors. Però el papa i la mama em van dir que no patís, que estaríem molt bé, amb els altres nens. A més, com que l’escola dels nens normals estava al costat de l’escola especial, el camí per anar-hi era el mateix, i això em tranquil·litzava una mica.

Ens van instal·lar en una aula de la primera planta. La senyoreta Jennings havia enganxat a les parets fotos de llocs que ens agradaven i a més hi havia portat un test gran de fang amb flors del nostre jardí. Fins i tot hi havia recreat el racó de dibuixar i d’arts creatives i la taula amb plastilina del Yoshi.

Al principi d’estar a l’escola dels nens normals tot anava més o menys bé.

El director va ser amabilíssim amb nosaltres. Superatent. El teníem sempre ficat a classe. No és que sigui guapo, el director, però és molt i molt simpàtic. Com que no sabíem com es deia i és alt com un pi, al principi li vam posar de nom Girafa, però al final vam acabar dient-li només el Director. No enteníem gaire quina funció tenia a l’escola, però no devia tenir gaire feina, perquè es passava el dia venint a la nostra classe per assegurar-se que anava tot bé. Ens preguntava:

—Tot bé, canalla?

I nosaltres ens afanyàvem a aixecar la mà per fer-li la pregunta que ens tenia tan neguitosos.

—Podrem anar al zoo l’últim dia de classe, tal com estava previst?

Amb la senyoreta Jennings, l’últim dia d’escola abans de les vacances de Nadal sempre fem alguna sortida. L’any anterior havíem anat al cine. Aquest any, la senyoreta Jennings ens havia dit que aniríem al zoo. Ens feia moltíssima il·lusió aquella excursió, però no teníem clar si amb el canvi d’escola hi podríem anar igualment.

El Director va respondre amb evasives:

—Sabeu què passa? Que tenim un reglament molt estricte, sobre això de les sortides escolars. S’ha d’entregar un formulari, s’ha de comprovar que hi hagi un autocar disponible, que hi hagi prou acompanyants tenint en compte el nombre d’alumnes. Ens ho hem de mirar bé amb la vostra mestra.

Al cap d’uns quants dies de fer-li aquella mateixa pregunta, el Director va acabar anunciant-nos:

—Canalla, ja no cal que m’ho torneu a preguntar: hi haurà excursió al zoo.

Ens vam posar contentíssims. I llavors el Director va dir:

—Perfecte, espero que ara ja us hagueu quedat tranquils.

Ara que ja teníem resolt allò de la visita al zoo, ens podíem concentrar en la investigació. Qui ens devia haver inundat l’escola?

Això d’investigar és més fàcil de dir que de fer. No sabíem per on començar. Normalment, quan ens estrenem a jugar a un joc nou, sempre hi ha un adult que ens ajuda i ens explica les regles del joc. Però als pares no els podíem preguntar res, perquè sabíem que no els faria gaire gràcia la idea que féssim una investigació. Llavors vam pensar en l’àvia del Giovanni, que en sap un niu d’això d’investigar, perquè es passa el dia mirant sèries de policies a la tele.

L’àvia del Giovanni viu a casa del Giovanni, que té una casa gegant. El diumenge després que ens integréssim a l’escola dels nens normals, el Giovanni ens va convidar a tots a casa seva. Se suposava que era per jugar junts, però en realitat era perquè poguéssim preguntar coses a la seva àvia.

Va molar molt, anar a casa del Giovanni. Primer perquè sempre mola anar a casa d’un amic. I després perquè vam descobrir que el Giovanni no només hi té un cambrer de restaurant, a casa, sinó també un cuiner de restaurant a la cuina. El cuiner havia fet un immens pastís de xocolata i ens hi vam llançar tots a sobre. Com que ja hi havia el cambrer de restaurant que estava per nosaltres, els pares del Giovanni van aprofitar per no estar per nosaltres, i així vam poder fer tot el que ens va donar la gana, com ara cruspir-nos uns talls immensos de pastís. Després d’això vam anar a veure l’àvia. El Giovanni viu en una casa enorme amb unes quantes sales d’estar. L’àvia seia tota sola en una d’aquestes sales mirant la tele, menjant unes pastes de te i fumant-se un cigarret ficat a la punta d’una ullera de llarga vista de pirata que es diu broquet.

El fum que hi havia a dins de l’habitació ens feia estossegar a tots, però estàvem tan contents de parlar amb l’àvia del Giovanni que ens era igual. L’únic que es va queixar del fum va ser l’Artie, que sempre té por de posar-se malalt. Ens va avisar que corríem perill d’asfixiar-nos i es va tapar el nas amb el jersei. Ens vam asseure tots a la catifa al voltant de l’àvia, que ens va mirar amb tendresa:

—Així, bonics, esteu investigant la inundació de la vostra escola?

Vam fer tots que sí amb el cap.

—Àvia del Giovanni —vaig fer jo—, diu que vostè en sap molt, d’investigacions policials.

—És cert.

—Necessitem que ens ajudi. No sabem per on començar a investigar.

L’àvia es va posar molt seriosa i va respondre:

—S’ha d’actuar metòdicament.

Vam fer tots que sí amb el cap: ens va semblar una gran idea, tot i que no sabíem què volia dir actuar metòdicament.

—Què vol dir, «metòdicament»? —va preguntar el Thomas.

—Seguint un mètode estricte —va respondre l’àvia mentre es cruspia una pasta—. Tots els policies del món segueixen el mateix mètode, a l’hora d’investigar.

—I vostè sap quin és? —vaig preguntar.

—Evidentment —va respondre l’àvia, triomfant.

Llavors ens va revelar la recepta secreta per resoldre una investigació: el culpable tenia sempre un mòbil, és a dir, una bona raó per cometre un crim. Per trobar el culpable, no ens havíem de preguntar qui havia comès el crim, sinó per quina raó algú hauria volgut cometre aquell crim.

—Qui n’ha tret algun benefici, d’inundar-vos l’escola? —va preguntar l’àvia.

La pregunta era boníssima.

L’àvia ens va explicar que a la sèrie de policies que acabava de veure, per exemple, un nebot havia matat un oncle ric i vell per quedar-se amb l’herència.

—En una investigació —va afegir l’àvia—, de les persones que podrien tenir una bona raó per cometre el crim en diuen sospitosos. Però, en el cas de la vostra escola, en què podia beneficiar algú que s’inundés?

Com que nosaltres no en teníem ni idea, l’àvia del Giovanni ens va fer una llista de sospitosos. Segons ella, hi havia dues pistes importants: o bé havia sigut un de nosaltres per saltar-se les classes, o bé havia sigut el propietari de l’escola per cobrar els diners de l’assegurança (es veu que a les sèries de policies és un clàssic calar foc a una casa per cobrar la prima de l’assegurança).

Teníem molt clar que l’escola no l’havia inundat cap de nosaltres. A tots ens encantava anar a l’escola, i no hauríem fet mai una cosa així a la senyoreta Jennings. Per tant, només quedava el propietari de l’escola. Qui era? Com ho podíem fer per esbrinar-ne la identitat?

Però no vam tenir temps d’analitzar aquestes preguntes, perquè just en aquell moment va entrar la mare del Giovanni i es va trobar la sala plena de fum. Llavors va començar a renyar l’àvia perquè estava fumant en una habitació on hi havia criatures; al Giovanni, perquè li havia quedat aquella camisa tan maca tota empudegada de tabac, i a nosaltres, perquè ens havíem cruspit tot el pastís que tenia reservat per a «uns convidats».

Em van venir ganes de fer-li notar que nosaltres també érem convidats. I que l’únic que havia de fer era vigilar-nos, en lloc de deixar-nos sols amb el seu cambrer de restaurant. Però no vaig dir res. Se’n diu mantenir un perfil baix.

*

A la cuina de casa, la mama ha interromput el meu relat:

—L’àvia del Giovanni us tira el fum a sobre?

—Només una miqueta —he fet jo, traient-hi importància.

—M’acabes de dir que el fum us va fer estossegar i que l’Artie es va haver de tapar el nas amb el jersei!

—Ja saps com és, l’Artie, mama. Sempre ho exagera tot…

—No sabia que els Mondani tenien xef privat —ha comentat el papa.

—Sí, tenen un restaurant, però a dins de casa —he explicat jo.

—I tot això gràcies al paper eixugaculs —ha murmurat el papa.

—Marc! —l’ha renyat la mare, perquè havia dit una paraulota.

El papa ha canviat de tema i, girant-se cap a mi, m’ha preguntat:

—No veig quina relació hi ha entre això que ens acabes d’explicar i el que ha passat avui al zoo.

—Si em deixeu parlar, ho entendreu…

5
La reunió a l’auditori

L’endemà d’aquella conversa amb l’àvia del Giovanni vam reprendre la investigació al pati de l’escola.

Per començar, vam fer una llista de sospitosos. Hi havia quatre noms: el misteriós propietari de l’escola (per cobrar l’assegurança), la senyoreta Jennings i el conserge de l’escola especial (estaven directament relacionats amb l’escola i potser tenien alguna bona raó per voler que la tanquessin) i el cap de bombers (que havia estat tan inútil, investigant, que feia mala espina).

Després de discutir-ho una estona vam estar tots d’acord que podíem eliminar de facto el cap de bombers perquè només era mediocre i prou.

La senyoreta Jennings també la podíem eliminar gairebé sense dubtar. No només perquè havia plorat en veure les destrosses (nosaltres en sabem, de plorar de mentida, i les llàgrimes de la senyoreta Jennings eren de veritat), sinó també perquè no hi guanyava res, amb la inundació. Al contrari, se li havia girat més feina, perquè havia hagut d’arreglar la classe nova.

El conserge, en canvi, no tenia gran cosa a fer, des que s’havia inundat l’escola especial i l’havien tancat. La mandra era un bon mòbil. Però divendres, és a dir, just abans de la inundació, havia hagut de plegar abans d’hora per anar a fer companyia a la seva mare, que s’havia trencat la cama. Si era cert, això volia dir que era innocent. L’àvia del Giovanni ens havia explicat que se’n deia «coartada», d’això.

Pel que fa al propietari de l’escola, la cobdícia era un mòbil molt sòlid (en paraules de l’àvia del Giovanni). I de moment no se li coneixia coartada.

La llista, doncs, quedava reduïda a dos sospitosos: el propietari de l’escola i el conserge. Havíem de descobrir qui era aquell misteriós propietari i comprovar la coartada del conserge. Un dels dos era el culpable que estàvem buscant.

En aquell moment va venir a emprenyar el Director de l’escola.

—Hola, canalla! Què feu?

—Estem investigant —vaig respondre, perquè no es poden dir mentides.

El Director va arronsar-se d’espatlles com si allò no tingués gens d’importància i ens va dir:

—Canalla, us he organitzat una presentació perquè us conegui tota l’escola. La farem ara mateix a l’auditori.

No estàvem gens convençuts que allò de presentar-nos fos una bona idea. La senyoreta Jennings tampoc, però va dir que havíem de fer cas del Director. No és que això ens aportés cap nova pista sobre la veritable utilitat del Director en qüestió, però no vam voler portar la contrària a la senyoreta Jennings.

Diuen que l’infern és empedrat de bones intencions: o sigui, que de vegades fas una cosa amb la intenció d’ajudar i en realitat no ajudes gens. Val més que cadascú es preocupi només de les seves coses.

Després de l’hora del pati el Director va reunir tothom a l’auditori i ens va fer pujar a tots, els meus companys i jo, a l’escenari.

El Director va dir a tots els altres alumnes: «Us presento els nostres nous amics de l’escola especial. Ja sabeu que se’ls ha inundat l’escola i que s’han instal·lat aquí. Compto amb vosaltres per fer que es trobin a gust amb nosaltres». Fins aquí, tot bé. Però a partir d’aquest moment el Director va voler que ens presentéssim. Ens va anar passant el micro a un per un.

El Yoshi, per descomptat, no va dir res.

L’Artie va mirar el micro, però no el va voler tocar, perquè el Director hi havia tirat capellans i s’estimava més estalviar-se aquell festival de bacteris.

El Giovanni no suporta parlar en públic i va renunciar al seu torn.

El Thomas es va estimar més fer una demostració de karate que va fer riure tothom.

L’Otto va trobar que era el moment ideal per donar una petita conferència. Estava encara a la lletra D, i com que no el deixaven parlar del divorci va anunciar pel micro que parlaria de la democràcia.

El Director es va afanyar a interrompre’l dient-li que no era gens bona idea.

La senyoreta Jennings, que era al nostre costat, va sortir en defensa de l’Otto:

—Deixi’l parlar, no? —va dir al Director.

Llavors la senyoreta Jennings i el Director van fer un apart. Nosaltres els sentíem perfectament, perquè els teníem allà mateix. Un apart és una cosa que es fa al teatre, quan dos personatges es parlen molt fluixet pensant-se que no se’ls sent i en realitat el públic ho està sentint tot. Els pares, que són una mica actors, solen fer aparts davant dels fills.

El Director va murmurar:

—No vull que es pronunciïn paraules d’aquesta mena, a l’escola…

—«Democràcia»? —va exclamar-se la senyoreta Jennings.

—Cada pare té la seva manera de veure les coses…

—Hi ha algú que es pugui sentir ofès, amb la paraula «democràcia»?

—Miri, senyoreta Jennings, això és una escola pública, no la seva petita i acollidora escola especial. El mes passat una mestra va explicar a classe que el tomàquet era una fruita i els pares se’m van tirar al damunt! A més, com vol que entenguin res del que és la democràcia, aquests pobres nanos?

—M’ha decebut —va replicar la senyoreta Jennings—, em pensava que era més valent…

Allò li va tocar el voraviu, al Director. Com si no suportés que la senyoreta Jennings el considerés un inútil, va dir molt fort:

—Sap què li dic?, que té raó!

I llavors va agafar el micro i va proclamar davant de tothom:

—Una excel·lent idea de la senyoreta Jennings, que està clar que aporta molt bones idees a aquesta escola. El tema d’aquest semestre serà La Democràcia. I si als vostres pares no els agrada, mala sort.

—Què és la democràcia? —va preguntar un alumne des del públic.

L’Otto va prendre el micro al Director:

—«Democràcia» ve del grec demos, poble, i kratos, poder. Vol dir que el poder el té tot el poble, que és qui dirigeix la vida política. No com en una dictadura, on una sola persona té tot el poder. Us posaré uns quants exemples de dictadures…

—Moltes gràcies —el va interrompre el Director tot arrencant-li el micro de les mans—. A ningú li ve de gust sentir els noms d’aquestes horribles dictadures, i a més no volem fer enfadar ningú.

Llavors el Director va tornar a fer un apart amb la senyoreta Jennings:

—Senyoreta Jennings, ja trobarem el moment d’asseure’ns tots dos per pensar el programa sobre aquest tema tan noble.

Aleshores el Director em va allargar el micro:

—Ara et toca a tu presentar-te, cuca.

—Hola a tothom —vaig fer, obedient—, em dic Joséphine i quan sigui gran vull ser inventora de paraulotes. Algun dia fins i tot escriuré un llibre amb totes les paraulotes que m’he inventat, com per exemple «paper eixugaculs».

Tot el públic va esclafir a riure i el Director es va afanyar a treure’m el micro.

—Anem de mal en pitjor —va remugar, i llavors va anunciar a tot l’alumnat—: Molt bé, s’ha acabat la presentació. Com veieu, els nostres amics són una mica diferents. Sé que puc comptar amb vosaltres i que no us en riureu!

No cal dir que era precisament l’única frase que no havia de pronunciar. Perquè, quan demanes a algú que no es rigui de tu, el primer que fa és riure’s de tu. I a partir d’aquí es van desencadenar totes les catàstrofes posteriors.

6
De la democràcia

Després d’aquella reunió a l’auditori, tots els alumnes de l’escola van començar a burlar-se de nosaltres a l’hora del pati. Sobretot un que era més gran, més alt i més gros que tots els altres, i que es deia Balthazar. El Balthazar va començar a tractar-nos de friquis. Al principi ens relliscaven les seves burles. Deia que les conferències de l’Otto eren una porqueria, però nosaltres sabíem que l’Otto en sabia moltíssim de tot. Es burlava del Thomas dient que no en tenia ni idea de karate, però no pots no tenir ni idea de karate, si el teu pare és professor de karate. Es burlava de les malalties imaginàries de l’Artie i li estossegava a sobre dient-li que li acabava de passar la leptospirosi, però l’Artie sabia perfectament que la leptospirosi només l’encomanen els gats i els conills. Però burlant-se de mi sí que va posar el dit a la llaga. Em va dir que era la inventora de paraulotes més inútil de la història, perquè «paper eixugaculs» era una paraulota que ja se sabia i el seu pare la feia servir sempre. Em va dir (paraules textuals):

—El meu pare, quan està al lavabo, moltes vegades crida: «S’ha acabat l’eixugaculs!». I hem de córrer a portar-n’hi un rotllo, perquè si no s’emprenya.

El testimoni d’uns quants alumnes va confirmar aquella informació: efectivament, «paper eixugaculs» era una paraulota que ja existia.

Em va saber molt de greu, perquè era la meva primera paraulota inventada, i a més m’hi havia ajudat el papa. Em vaig posar a plorar. No hi havia manera de consolar-me. Aleshores els meus companys, que són una monada, van decidir defensar-me. Van proposar fer-li al Balthazar un entrepà de caca, o clavar-li un bon cop de puny. Al principi ens vam decantar per l’entrepà de caca, aprofitant que els gossos de les iaies del parc eren una autèntica fàbrica de cagarades. Però l’Artie ens va dir que la ingesta d’excrements podia ser molt i molt perillosa i provocar malalties com ara el còlera, que es veu que és dolentíssim. Per això al final vam optar pel cop de puny. L’encarregat va ser el Thomas. Lògic, perquè el seu pare és professor de karate. El Thomas va anar a veure el Balthazar al pati i li va clavar un cop de puny dels bons «de part del que no en té ni idea de karate». El Balthazar va quedar estès a terra i li va començar a rajar sang pel nas. Es va posar a plorar. La senyoreta Jennings i el Director van venir corrent i es van endur el Balthazar a la infermeria.

El Director va cridar el Thomas al seu despatx i hi va fer anar també els seus pares. El pare estava molt emprenyat amb el Thomas, perquè es veu que no pots fer karate fora de classe de karate, i fins i tot va amenaçar el Thomas que no tindria regal per Nadal. «Si no aprens a controlar-te —el va advertir el seu pare karateka—, ho explicaré tot al Pare Noel».

Quan el Thomas ens ho va explicar li vam dir tots que no patís, que testificaríem a favor seu davant del tribunal del Pare Noel. Però, a causa del cop de puny, hi va haver una reunió general amb tots els pares (sense els fills) de l’escola i es veu que en aquesta reunió els pares en general no es van comportar gens bé. Però això tampoc és notícia, perquè en general els pares no es comporten mai bé. Vivim en un món on la gent ja no sap comportar-se correctament.

Els pares dels alumnes normals van dir que els amoïnava molt que els seus fills haguessin de tenir tracte amb els nens de l’escola especial. Alguns fins i tot tenien por que encomanéssim els seus fills, com si ser especial fos una malaltia. La senyoreta Jennings es va posar molt nerviosa, ens va defensar i va assegurar que precisament era molt bo que estiguéssim tots barrejats, sobretot amb aquella mena de pares. Va dir que se’n deia ser «inclusius i tolerants». I el Director va remarcar que la tolerància era un dels valors fonamentals de l’escola, i que l’endemà mateix tornaria a convocar tots els alumnes a l’immens auditori per parlar-ne amb ells. La senyoreta Jennings va trobar que no era gens bona idea tornar a fer una altra reunió a l’auditori. El Director, en canvi, va considerar que era una excel·lent idea. En general, quan el Director creu que ha tingut una bona idea, sol ser una idea pèssima.

El cas és que, l’endemà de la reunió de pares, el Director va reunir tots els alumnes de l’escola a l’auditori i ens va dir:

—Això és una democràcia!

Allò de la democràcia tenia força bona pinta, però vam aixecar la mà per preguntar què era, perquè, tot i les explicacions en grec de l’Otto, no ho havíem entès gaire.

—La democràcia —va explicar el Director— vol dir que som tots iguals, que hem de respectar tots l’altre tal com és i que cadascú és lliure de fer el que vulgui sempre que no molesti els altres.

—Així podem fer tot el que vulguem? —vaig preguntar.

—Dins d’unes normes —va precisar el Director.

—Quines normes? —va preguntar un alumne.

—Les normes de la democràcia.

Allò de la democràcia tenia bona pinta, però semblava una mica complicat.

—En una democràcia —va resumir el Director—, podeu fer tot el que vulgueu sempre que no molesteu els altres.

Un alumne va aixecar la mà.

—El meu pare diu que els que no els agrada la democràcia es diuen feixistes.

—És veritat —va respondre el Director.

Va intervenir un altre alumne:

—El meu germà ronca quan dorm, i això em molesta. És un feixista?

—No —es va limitar a respondre el Director, sense cap més explicació.

Jo també tenia una pregunta:

—I si algú et molesta, però sense fer soroll?

El Director ens va demanar que paréssim de fer preguntes.

—En una democràcia —va afegir—, convivim amb les nostres diferències. En això sí que no penso transigir: en aquesta escola no hi haurà lloc per als intolerants!

Llavors l’Artie es va posar a plorar tan fort que el Director no va poder continuar.

—Per què plora, aquest nen? —va preguntar el Director.

—Perquè soc intolerant a la lactosa —va explicar l’Artie.

—Amb els intolerants a la lactosa, cap problema —va declarar el Director, i tot seguit va sentenciar solemnement—: els intolerants a la lactosa sí que els tolerarem.

Un altre alumne va aixecar la mà perquè era intolerant al gluten. Els intolerants al gluten també serien tolerats? El Director va dir que ja n’hi havia prou, que es podia ser intolerant al que fos, excepte als altres nens. I llavors ens va fer saber que ja podíem tornar a classe.

Aquell mateix dia, al cap d’una estona, el Director va venir a veure’ns:

—Canalla, he tingut una idea.

Abans que ens la digués, ja sabíem que només podia ser una idea tan dolenta com totes les que tenia, però no vam obrir la boca. S’ha de saber mantenir un perfil baix.

Va continuar:

—He decidit que demà començarem el dia amb una classe d’esports en equip amb el grup del Balthazar.

La senyoreta Jennings va fer una cara estranya. Va preguntar al Director:

—Vol dir que és bona idea?

—Boníssima! —va exclamar exultant el Director—. L’esport és el millor mitjà per teixir vincles i fer amics més enllà del grup de classe.

Aleshores vam entendre que la feina del Director era prendre decisions que, en general, no eren gaire bones.

*

—Per què no són gaire bones? —m’ha preguntat la meva mare, que fins aquí s’havia limitat a escoltar-me amb la màxima atenció.

—Perquè tot plegat va desembocar en la catastròfica visita al zoo —li he explicat.

—Què hi té a veure una classe d’educació física amb la visita al zoo d’aquesta tarda? —ha preguntat el meu pare.

M’he empassat un trosset de pastís de pastanaga i he clavat la forquilla en el següent.

—La classe d’educació física va acabar en catàstrofe.

7
La classe d’educació física

L’endemà al matí, a l’escola, ens vam ajuntar tots amb la classe del Balthazar per a la famosa classe d’educació física que havia organitzat el Director.

Érem a fora, en un camp d’esports gegant, amb una pista d’atletisme, un camp de futbol i moltes altres instal·lacions que no sabem ni què són. Feia fred i a més no les teníem totes. El Balthazar anava saltant i dient que, féssim el que féssim, ens esclafaria a tots, amb una actitud molt poc democràtica.

Els meus companys i jo ens vam posar molt junts. El Yoshi havia portat una pilota de futbol signada per un jugador anglès molt famós. El Thomas va proposar que ens la passéssim, però el Yoshi ens va fer entendre que allò era un tresor, i no una pilota per jugar-hi.

Llavors va arribar el Director acompanyat d’un homenet escanyolit.

La senyoreta Jennings, que estava amb nosaltres, de seguida va avisar el Director que aquella classe d’educació física no era bona idea.

—«Mens sana in corpore sano» —va sentenciar el Director.

Que vol dir «una ment sana en un cos sa» en llatí.

—A més, fa fred —va replicar la senyoreta Jennings—. En aquesta època de l’any les classes d’educació física s’haurien de fer a dins.

—Això els fa més forts —va assegurar el Director—. Ja es passaran la resta del dia tancats. Cregui en la meva llarga experiència com a pedagog, senyoreta Jennings: aquesta canalla tan maca necessita airejar el cervell.

—Ens pensa obrir el cap? —va preguntar l’Artie, espantat.

El Director va respondre que allà ningú pensava obrir el cap a ningú. Llavors es va girar cap a l’homenet escanyolit que el seguia:

—Senyor André, tots seus. Fins ara, canalla. Vingui amb mi, senyoreta Jennings, anem a fer un cafetonet al meu despatx i així parlarem del programa.

—Val més que em quedi aquí… —va suggerir la senyoreta Jennings.

Però el Director hi va insistir:

—No pateixi, que estan en bones mans. Vostè mateixa em va dir que volia que ens miréssim el programa que ha fet sobre la democràcia.

La senyoreta Jennings i el Director se’n van anar i el senyor André, el professor d’educació física, ens va mirar amb cara de babau. Era tan summament diminut i tan prim que semblava que se l’hagués d’endur el vent. Després de posar-nos a tots davant d’una filera de cordes que penjaven d’una estructura de metall, ens va dir amb veu tremolosa:

—Avui us enfilareu per la corda. Vinga, amunt tothom.

El Balthazar va posar els músculs en tensió i s’hi va llançar el primer. Va escalar-la com si fos un mico i en acabat va baixar lliscant com un bomber.

—El següent —va cridar el senyor André mirant-nos.

—Hem de pujar fins allà dalt? —va fer l’Otto, amoïnat.

—Sí.

—I si no volem? —va preguntar l’Artie.

—És obligatori! —va dir el senyor André.

—Qui ho diu?

—Jo —va sentenciar el senyor André.

—I per què? —vaig replicar.

—Perquè sí. Perquè soc el professor.

L’Artie va preguntar quina alçària feia la corda. El senyor André va dir que tres metres, i l’Artie, que, com que és hipocondríac, en sap molt de riscos, ens va explicar de seguida que amb tres metres n’hi havia prou i de sobres per partir-se la columna vertebral i acabar tots paralítics de per vida.

—Qui es vol quedar paralític de per vida? —va preguntar l’Artie a tothom.

—Jo no! —vam respondre tots excepte el Yoshi, que no parla.

El Balthazar, en canvi, va tornar a enfilar-s’hi una altra vegada.

—Bravo —el va felicitar el senyor André—. Vet aquí un noi voluntariós. El següent!

Ens va mirar amb insistència.

—No, gràcies —l’hi va agrair el Giovanni—. Però ho pot fer el Balthazar en lloc nostre. Es nota que li agrada.

—No us he demanat l’opinió —es va desesperar el senyor André—. Us ordeno que pugeu tots aquest pal, un rere l’altre.

—No estem tan bojos —va replicar l’Artie—. No pensem enfilar-nos per aquestes cordes i arriscar-nos a quedar paralítics de per vida.

Al Thomas li va semblar estrany que un professor d’educació física tingués tan pocs músculs:

—Demostri’ns que és professor d’educació física! Ensenyi’ns el títol!

—El títol, el títol! —vam començar a cridar tots.

L’Otto va preguntar al senyor André si no devia estar intentant fer-nos fer una cosa que no sabia fer ni ell.

—És clar que la sé fer! —es va picar el senyor André—. Però us mano que ho feu vosaltres!

—I per què vostè no? —va voler saber l’Otto.

—Perquè no i prou. Aquí mano jo.

Vam fer notar al senyor André que no era una manera de parlar gaire democràtica. Llavors el senyor André va replicar:

—Així voleu democràcia?

—Sí! —vam cridar tots.

—Doncs ja us en donaré jo, de democràcia.

Estàvem tots supercontents, perquè la democràcia té pinta de ser molt guai.

—Ho farem per ordre alfabètic —va anunciar el senyor André.

I aleshores es va girar cap al Yoshi i li va preguntar a crits:

—Com et dius, de nom?

Com que el Yoshi no parla vam respondre nosaltres:

—Yoshi, amb i grega.

Aleshores es va girar cap a l’Artie i li va preguntar com es deia. Quan l’Artie va dir que es deia «Artie», el senyor André li va manar que s’enfilés d’una vegada per la corda.

—Per què jo? —va fer l’Artie, plorós.

—Perquè el teu nom comença per A —va respondre el senyor André.

—Això és discriminació —es va defensar l’Artie—. Quina culpa tinc jo que els meus pares m’hagin posat Artie i no Zacharie.

Vam començar a discutir quin era el millor nom perquè et toqués ser sempre l’últim a educació física, i vam arribar a la conclusió que era Zumzeig.

—Si mai tinc un fill, li posaré Zumzeig —va anunciar l’Artie.

El Giovanni li va fer notar que Zumzeig no era un nom de persona. I després d’això vam arribar tots a la conclusió que, en una democràcia de debò, hauríem de tenir tots el mateix nom i així seríem tots iguals a classe d’educació física.

—Però, si ens diguéssim tots igual, com ens reconeixeríem? —va preguntar l’Otto.

—Podríem posar un número darrere del nom.

—Però hauria de ser el mateix número per a tothom, perquè si no no seríem tots iguals —els vaig fer notar.

Aleshores ens vam preguntar si en realitat era possible la igualtat total. Però no vam poder debatre la qüestió a fons perquè el senyor André va començar a cridar que al final el faríem parar boig.

—Artie, el teu nom comença per A, i per tant has de ser el primer de pujar-hi! —li va ordenar el senyor André.

—Un moment —va protestar l’Artie—, potser hi ha algun altre alumne amb un nom que comenci per A.

Tots els nens que hi havia allà van dir el seu nom, però no n’hi havia cap més que comencés per la lletra A. Llavors vaig preguntar al senyor André com es deia de nom de pila.

—I això quina importància té? —va exclamar desesperat el senyor André.

—Per saber qui ha de ser el primer de pujar-hi, hem de dir tots el nom.

Vam començar a cridar:

—El nom de pila! El nom de pila!

Finalment el senyor André va sospirar:

—Abraham…

Amb un nom que començava per A i després tenia una B, li tocava al senyor André pujar la corda. Ens va dir a crits que no tenia per què obeir-nos, però vam començar a corejar tots:

—De-mo-crà-ci-a! De-mo-crà-ci-a!

Fins que el senyor André va dir «d’acord». Es va aferrar amb aquelles manetes tan primes a una de les cordes i va enfilar-s’hi. Però, quan ja era dalt de tot, es va deixar anar i va caure a terra com un sac.

El pobre senyor André va començar a cridar que li feia mal tot. Com que no sabíem que fer, també ens vam posar a xisclar.

Van venir uns mestres a ajudar el senyor André i se’l van endur a la infermeria, i llavors van arribar també el Director i la senyoreta Jennings.

La senyoreta Jennings va suggerir que deixéssim allà la classe d’educació física, però el Director va replicar:

—Quan un cau del cavall, hi ha de tornar a muntar de seguida!

Vaig voler precisar que el senyor André havia caigut de la corda, no d’un cavall, però no crec que valgui la pena buscar-hi cap lògica, en les coses que diu el Director.

Llavors el Director va veure que el Yoshi tenia una pilota de futbol a la mà.

—Mira que bé! —va exclamar—. Jugarem una mica a futbol, que això agrada a tothom.

Els de la classe del Balthazar van començar a cridar visca, perquè els encanta el futbol. Nosaltres vam intentar explicar al Director que la pilota del Yoshi, més que una pilota de futbol, era una mena de tresor firmat per un crac. Fins i tot la senyoreta Jennings l’hi va dir.

—No és bona idea.

El Director va preguntar al Yoshi:

—Oi que em deixa la pilota, aquest nen?

El Yoshi no va respondre, és clar, perquè no parla. El Director, que està clar que és molt aficionat als refranys, va assegurar:

—Qui calla consent.

I, sense pensar-s’ho dos cops, va prendre la pilota de les mans al Yoshi i la va xutar fortíssim cap al camp de futbol.

Vam sortir tots disparats a intentar agafar la pilota del Yoshi, que és un tresor, i no una pilota de futbol. Però el Director havia xutat tan fort que la pilota va sortir volant. Va passar per sobre de la tanca del camp de futbol, va aterrar a la carretera que passa pel costat i va rodolar fins que es va aturar al marge.

Nosaltres vam córrer cap a la carretera i vam travessar a l’altre marge per recuperar aquell tresor de pilota. Darrere nostre va arribar el Director fet una fúria i esbufegant de tant córrer i va bramar:

—Esteu bojos? A qui se li acut travessar la carretera sense mirar! És molt perillós!

Aleshores el Director va decretar que s’havia acabat la classe d’educació física i que pensava organitzar un curs de seguretat viària per ensenyar-nos a anar pel món. Era més aviat per ensenyar-nos a travessar, però no vam dir res. Se’n diu mantenir un perfil baix.

I així va ser com la catastròfica classe d’educació física va portar a la catastròfica classe de seguretat viària.

8
La classe de seguretat viària

Pocs dies després de la catastròfica classe d’educació física va venir a l’escola un policia autèntic per fer-nos una classe de seguretat viària.

Estàvem molt emocionats de veure de prop un policia autèntic. I sobretot teníem moltes ganes de parlar-li de la nostra investigació. Segur que ens podria ajudar a desentranyar els dos misteris que s’interposaven en el camí cap a la veritat: qui era el propietari de l’escola? I era vàlida la coartada del conserge?

El policia es va presentar amb un cotxe de la policia, i això ens va deixar a tots molt impressionats. Estàvem al pati atents a si arribava i, així que vam veure aquell cotxe tan brillant i carregat de llums d’emergència, vam sortir disparats cap a l’aparcament per oferir al nostre visitant una rebuda a l’altura de la seva importància.

El Director de seguida ens va empaitar per interceptar-nos.

—Sí que comencem bé el curset de seguretat viària! —va exclamar, molt atabalat—. Aneu com bojos per un aparcament!

Li vam explicar que era per veure el cotxe de policia de més a prop i ens va dir que el seguíssim caminant de dos en dos.

Vam arribar al cotxe just quan en baixava el policia. Feia patxoca, amb l’uniforme i aquella pistola tan gran penjada del cinturó. Ens va saludar molt amablement. Li vam preguntar si podia encendre la sirena i els llums d’emergència i ho va fer i ens va encantar. El Thomas li va preguntar si podíem anar a fer un tomb amb el cotxe i la sirena posada. Però el policia ens va explicar que només es podia fer servir en cas d’emergència.

—Només un trosset curtet, sisplau! —va suplicar el Giovanni.

—No —va respondre el policia.

—És que ens fa molta il·lusió —va insistir el Giovanni.

El policia es va mostrar intransigent:

—Està prohibit per llei.

—Una llei que impedeix donar una alegria a uns nens petits és una bona llei? —va preguntar l’Otto.

El policia es va gratar el cap i va respondre:

—La llei és la llei!

Després d’això el vam escortar fins a la nostra classe i ens vam asseure en una rotllana per escoltar-lo.

Jo de seguida vaig aixecar la mà per fer una pregunta.

—Digues, maca —va dir el policia.

—Hem vist que porta una pistola al cinturó i voldríem saber si pensa matar algú.

—No, i ara! —va respondre el policia amb cara d’estranyat.

—Si no responem correctament a les preguntes que ens faci, ens dispararà? —va voler saber l’Artie.

—No.

—Però podria fer-ho?

—No, no podria.

—Per què no? —va preguntar el Thomas.

—Perquè no pots anar disparant a les criatures.

—I ha disparat algun cop contra adults? —va preguntar el Giovanni.

—No.

—Per què?

—Perquè no vaig disparant a la gent, jo.

—Als lladres tampoc? —va preguntar el Thomas.

—Als lladres tampoc —va confirmar el policia.

—Per què no?

—Perquè això d’empaitar els lladres ho fan els meus companys.

—És un policia tan dolent que no sap empaitar lladres? —va preguntar l’Otto.

—A veure, nois —va explicar el policia, amb molta tranquil·litat—. Cada policia té una missió diferent. La meva és anar per les escoles per assegurar-me que els nens sàpiguen com travessar el carrer de manera segura.

—I si hi ha un nen atropellat sí que la posa, la sirena?

—No em truquen a mi, quan hi ha un accident. Ja us he dit que cada policia té una…

El Giovanni no el va deixar acabar:

—Deu ser realment inútil, si no el truquen mai per res.

—Ja us he dit que… —va intentant defensar-se el policia sense perdre la calma.

Però aquesta vegada va ser l’Otto, qui no el va deixar acabar:

—Per què porta un cotxe amb sirena, si no l’encén mai?

—I aquesta pistola tan maca que tampoc es fa servir mai! —va afegir el Thomas.

Vam exigir que ens la donés a nosaltres, la pistola, ja que ell no en feia res. Però el policia va dir que ni parlar-ne.

—A casa, quan hi ha una joguina que ja no faig servir —li vaig fer notar jo—, la meva mare la dona als nens que no en tenen.

—Això està molt bé —va dir el policia.

—Exacte, i nosaltres no en tenim, de pistola —vaig argumentar—. Per tant, seria tot un detall que ens donés la seva…

Al final el Director es va enfadar una mica:

—Nois, deixeu-vos estar de pistoles, entesos? Aquest agent ha vingut a parlar-nos de seguretat viària. I ara, silenci tothom i deixeu-lo parlar a ell.

Vam callar tots i el policia va començar la classe.

—Escolteu, nois —ens va explicar—, el principal perill de la carretera són els cotxes…

El Thomas va aixecar la mà. El policia va interrompre l’explicació.

—Què vols, maco?

—Es poden dir paraulotes, a dins d’un cotxe?

—No —va respondre el policia.

Ens vam posar a tremolar, perquè tots els pares diuen paraulotes, quan van amb cotxe. El Thomas va afegir:

—El meu pare en diu moltes, de paraulotes, quan condueix. La mare diu que es torna boig, quan agafa el volant…

—Dispararà al pare del Thomas perquè és un boig? —va preguntar l’Otto.

El Thomas es va posar a plorar perquè el policia dispararia al seu pare, però el policia el va tranquil·litzar:

—No penso disparar a ningú, t’ho prometo.

De seguida vam protestar tots:

—Doncs així doni’ns la pistola a nosaltres!

El policia va respirar fondo i va dir:

—Vinga. Concentrem-nos en les normes de circulació viària. El més perillós per als vianants és travessar el carrer sense mirar.

Nosaltres no hi estàvem gens d’acord. I vam aixecar tots la mà per fer-l’hi saber.

—I ara què passa? —va preguntar el policia.

—Que pots travessar perfectament un carrer sense mirar. És el conductor del cotxe, qui ha de mirar per on va.

—No, no pots travessar sense mirar abans —va dir el policia.

—Els cecs sí que poden travessar sense mirar, oi? —li vaig fer notar.

—Sí —va reconèixer el policia.

—Però, en canvi, els cecs no poden conduir, correcte?

—No, tens raó.

—Per tant, ja ho veu: és per conduir, que has de mirar.

El policia es va gratar el cap. Va decidir treure’ns a fora per fer un exercici pràctic. Vam baixar al carrer de davant de l’escola. Ens va assenyalar les línies del pas de vianants i ens va explicar que travessaríem tots alhora. Però nosaltres volíem parlar, abans.

—De què voleu parlar, ara? —va preguntar el policia, a qui cada cop li costava més dissimular l’atabalament.

—Volem parlar de les línies de terra —va explicar l’Artie—. Per què ho han pintat a ratlles, en lloc de pintar tot l’asfalt? Es veuria molt millor.

—És veritat —va confirmar l’Otto—. Si ho han pintat a ratlles deu ser per algun motiu, no?

—No en tinc ni idea —va reconèixer el policia.

—Com, que no en té ni idea? —es va indignar el Thomas—. És un policia especialitzat en circulació viària! Si hi ha algú que hauria de tenir coneixements sobre els passos de vianants és vostè!

—Potser és que s’han de saltar —vaig suggerir.

—Saltar? —va repetir el policia, desconcertat.

—Saltar per sobre de les ratlles. O saltar just per sobre de la ratlla sense tocar el terra que hi ha entre l’una i l’altra.

—Si no toques la ratlla, ets mort! —va cridar l’Artie.

—Aquí no es morirà ningú! —va repetir el policia.

—El que està clar —va dir l’Otto— és que, si hi ha ratlles, o és perquè les has de trepitjar obligatòriament o és perquè no les pots trepitjar…

—Les pots trepitjar —va tallar-lo el policia.

—Has de tocar cada ratlla amb tots dos peus? —va preguntar el Giovanni—. I per quin has de començar?

—I com és que no han pintat les ratlles en l’altre sentit? —va preguntar el Thomas—. Tindria més lògica!

—No ho sé —va reconèixer el policia—. Només es tracta de passar d’una vorera a l’altra sense sortir-se dels límits de les marques de terra.

—Ensenyi’ns-ho, si en sap tant! —va dir l’Otto.

—Ostres, no cal ser un geni —va exclamar el policia—, només heu de travessar el carrer així!

I mentre ho deia va llançar-se cap al pas de vianants, amb tan mala sort que el cotxe que en aquell moment passava per allà no va mirar prou bé i el va envestir.

El policia va quedar estès a terra, gemegant. Semblava que s’hagués fet molt de mal. Tothom cridava: el policia, l’Artie i el conductor del cotxe, que no parava de repetir: «A qui se li acut, travessar sense mirar?».

Nosaltres vam explicar al conductor que era el cotxe, qui havia de mirar.

—Oi que els cecs poden travessar el carrer? —vaig preguntar al conductor.

—Sí…

—I poden conduir, els cecs?

—No.

—Doncs ja està! No és per travessar, que s’ha de mirar, sinó per conduir.

Va arribar una ambulància, i un altre cop tothom esverat.

—Vinga, canalla —ens va dir el Director—, us acompanyo a la vostra aula.

—I el curset de seguretat viària? —va preguntar l’Otto.

—Cancel·lat! —va cridar el Director, que no semblava gaire content.

Amb la classe de gimnàs cancel·lada i el curset de seguretat viària cancel·lat, ens vam preguntar si la feina del Director no devia consistir a cancel·lar classes.

Vam tornar a l’aula.

Ens sabia molt de greu pel policia, que s’havia fet mal, i també perquè no havíem pogut parlar amb ell de la investigació. Però la part bona era que, gràcies al Director, no trigaríem gaire a tornar a veure el nostre policia.

9
Tothom cap a l’hospital!

Per culpa de l’accident del policia, el Director va organitzar una visita a l’hospital. «Quan fas mal a algú, has d’interessar-te per com es troba», ens va explicar.

L’Otto, que té els pares divorciats, va explicar al Director que la seva mare deia que el seu pare li havia fet molt de mal, però que no semblava que el seu pare s’interessés gaire per com es trobava. El Director no va saber gaire com respondre.

Vam anar tots a l’hospital amb el Director i la senyoreta Jennings, amb el bus de l’escola. A l’Artie li feia una mica de por pujar-hi per les malalties, però, com que anàvem a l’hospital, es va tranquil·litzar pensant que en cas de contagi generalitzat ens curarien de seguida. A dins del bus va preguntar al Director:

—Podrem anar a visitar els quiròfans?

El Director el va mirar molt seriós:

—No! No hi anem a divertir-nos, sinó a presentar-li les nostres disculpes amb safata de plata.

A mi m’encanten els plàtans, però a casa no ens els mengem mai amb safata. L’Artie va comentar que valia més que els portéssim pelats de casa, així el policia no els hauria de pelar. L’Artie en sap molt, d’hospitals, i va dir que estan plens de patògens i que millor no tocar el menjar amb les mans. El Giovanni va dir que, si ho hagués sabut, hauria demanat al seu cuiner de restaurant que li donés una safata de casa.

—Amb «safata de plata» no «de plàtans» —ha aclarit el Director, que és una mica setciències—. Vol dir que ens disculparem humilment.

En realitat nosaltres no havíem fet res mal fet, tota la culpa era del cotxe. Però no vam dir res. Se’n diu mantenir un perfil baix. A més, estàvem molt contents d’anar a disculpar-nos amb el policia, perquè així el tornaríem a veure i li podríem parlar de la investigació, que no havia avançat gaire.

Quan vam arribar a l’habitació del policia, hi havia un metge auscultant-lo. El policia ens va rebre amb un gran somriure, i el metge va dir que érem molt macos de venir-lo a veure. L’Artie estava contentíssim de conèixer un metge autèntic. Li va dir:

—Ens hauria agradat visitar els quiròfans, però hem vingut a presentar disculpes amb una safata de plàtans.

Quan va sentir això el policia va comentar:

—Parlant de plàtans, tinc un budell buit. El dinar no matava.

El Director va dir que ara mateix anava a la cafeteria.

—Vingui amb mi —va proposar a la senyoreta Jennings—, així aprofitarem per fer un cafetonet i parlar del programa.

—No és bona idea deixar els nens sols —va dir la senyoreta Jennings.

—Estan amb un policia —li va fer notar el Director—. A més, on vol que vagin?

Al final la senyoreta Jennings va claudicar i va baixar amb el Director a la cafeteria de l’hospital. Ens anava la mar de bé, que la senyoreta Jennings i el Director haguessin anat a fer uns cafetonets, perquè així podíem saltar-nos les disculpes i passar directament a la investigació.

Vaig explicar al policia que estàvem investigant la inundació de la nostra escola especial. Li vaig parlar del nyap d’investigació que havia fet el cap dels bombers, de la reunió que havíem fet amb l’àvia del Giovanni, que és especialista en sèries de policies, i de la llista de sospitosos, que es resumia en dos noms: el propietari de l’escola, que tenia com a mòbil cobrar l’assegurança, i el conserge, que tenia com a mòbil que així no li calia anar a treballar, perquè l’escola estava tancada.

—El conserge podria tenir una coartada —vaig afegir—. La seva mare es va trencar la cama el dia de la inundació i teòricament la va acompanyar a l’hospital.

El policia va quedar bocabadat amb la feina que havíem fet. Va rumiar un moment i ens va dir:

—El propietari de l’escola és l’ajuntament. I us puc assegurar que l’ajuntament no té cap mena d’interès a fer malbé un equipament que és seu. Se’ls ha girat una feinada per arreglar-ho tot, i pots comptar que no ho devien tenir prou ben assegurat.

—Així podem eliminar aquest sospitós de la llista? —vaig preguntar.

—Sí —va afirmar el policia.

—Per tant, és el conserge! —va sentenciar el Thomas.

—No ens precipitem —va dir el policia—. Primer hem de verificar la seva coartada. Si és cert que van portar la seva mare a l’hospital, és molt fàcil de comprovar, perquè només n’hi ha un en tota la ciutat i és precisament aquest on som ara.

Havíem fet molt bé de parlar amb el policia. Es va aixecar del llit (no semblava que estigués gaire greu), va buscar alguna cosa a la tauleta de nit i en va treure la placa de policia. La vam voler tocar tots, excepte l’Artie, per les malalties.

—Seguiu-me —va dir el policia tot sortint de l’habitació.

I el vam seguir.

Feia molta gràcia, aquell policia: portava una camisa de dormir de l’hospital i se li veia el cul. Vam anar amb ell fins a la recepció de l’hospital i allà va ensenyar la placa de policia a la treballadora que hi havia darrere el taulell. Era com a les sèries de policies de l’àvia del Giovanni, amb la diferència que a les sèries el policia no ensenya el cul.

Com que no sabíem com es deia la mare del conserge, el policia va calcular mentalment quin dia va ser la inundació i va demanar a la treballadora si aquell dia hi havia ingressat alguna senyora amb la cama trencada.

A la treballadora no li feia gens de gràcia haver de donar aquella informació a un policia que anava amb el cul a l’aire, però, com que davant d’una placa de policia no pots dir que no, ho va mirar a l’ordinador i ens va dir:

—Efectivament, una tal Miranda Saltmaner.

No sabíem segur si aquella senyora era la mare del conserge, però, com que encara estava a l’hospital, el policia va preguntar el número d’habitació i el vam seguir tots pels passadissos fins a una habitació on hi havia una senyora gran amb la cama trencada que es va posar molt contenta de veure’ns.

—Una visita! —va exclamar la senyora gran—. Hola, macos. Voleu caramels?

Vam agafar cadascun un caramel i llavors li vam explicar que estàvem investigant la inundació de la nostra escola.

—Que sou els nens de l’escola especial? —va preguntar.

—Coneix la nostra escola? —vaig fer jo, estranyada.

—El meu fill hi fa de conserge!

Aleshores el policia va preguntar a la senyora gran quin dia s’havia trencat la cama: havia sigut el dia de la inundació. I el seu fill li havia fet companyia tota la tarda, fins al vespre.

—Ja ho tenim, doncs! —va exclamar el Giovanni—, el conserge no és el culpable.

—El culpable de què? —va preguntar la senyora gran.

—De la inundació.

Llavors vam explicar la investigació que estàvem fent a la senyora gran. Després d’això el policia va dir:

—El conserge hauria pogut tornar-hi durant el cap de setmana per provocar la inundació…

—El meu fill? —es va esgarrifar la senyora gran—. Inundar l’escola? Ell no faria mai una cosa així. A més, sabeu què m’ha dit? Que, per les últimes notícies que ha tingut de l’ajuntament, no està clar que tornin a assignar l’edifici a l’escola especial, i aleshores ell es quedaria sense feina.

Ens va saber molt de greu saber que el conserge podia perdre la feina. A més, això ens servia per confirmar que l’inundador no era ell. De sobte ens vam quedar amb un pam de nas, perquè la llista de sospitosos havia quedat buida. Si no havien sigut ni el propietari de l’escola ni el conserge, qui era el culpable? Qui podia tenir algun interès a inundar-nos l’escola?

Estàvem tots tan desanimats que fins i tot teníem una mica de ganes de plorar. Però el policia ens va dir:

—Ànims enlaire, canalla —(normalment els policies solen dir «mans enlaire», però aquest policia devia ser una mica diferent)—, segur que hi ha alguna pista que ens ha passat per alt.

—Quina pista ens ha passat per alt? —va preguntar l’Otto.

—No ho sé —va respondre el policia—, però ja la trobarem. No vau veure res que us cridés l’atenció, in situ?

—Com, in situ? —vaig fer jo.

—A l’escola. En principi, en una investigació, cal escorcollar l’escenari on s’ha comès el crim per buscar-hi pistes.

Era una idea genial. El dia que havíem descobert la inundació no ho havíem pogut fer perquè hi havia els pares, la nostra mestra, els bombers i tota la pesca. Aleshores el policia va decidir:

—Anem-hi ara mateix!

L’últim que ens imaginàvem era el que estàvem a punt de descobrir.

10
Tothom cap a l’escola!

Gràcies a l’ajuda del policia, la investigació estava a punt de fer un gir.

Vam seguir el policia fins a l’autobús escolar, que ens estava esperant a l’aparcament de l’hospital. No havíem tornat a veure ni el Director ni la senyoreta Jennings, que devien estar entretinguts fent cafetonets. Millor així: sabíem que no els hauria semblat bé que anéssim a investigar a l’escola especial. Vam pensar que teníem temps d’anar-hi en un pim-pam i tornar a l’hospital abans que ells se n’adonessin.

El policia va dir al conductor que tornàvem tots a l’escola i el conductor va arrencar sense preguntar res més.

Se’ns va fer estrany tornar a l’escola especial.

Unes tanques d’obra encerclaven l’edifici, i en una hi havia un cartell molt gran que deia: PROHIBIT L’ACCÉS. No hi havia ningú que ens barrés el pas, i a més, com que anàvem amb un policia, podíem entrar allà on volguéssim. Per tant, vam saltar la tanca i vam entrar a dins.

Vam anar cap a la nostra classe. Ja no era ben bé la nostra classe. El terra estava fet un fàstic i continuava humit. Estava tot brut. Les taules i les cadires estaven amuntegades en un racó. Hi havia taques a les parets.

—Déu-n’hi-do, la destrossa que ha fet l’aigua —va comentar el policia.

Després el vam portar cap als nostres lavabos, que és on havia començat la inundació. A terra hi havia encara una pel·lícula d’aigua.

El policia va inspeccionar les piques, que ja estaven desembussades. Ho devien haver fet els bombers, segurament. N’hi havia sis, de piques, posades en fila.

Nosaltres no sabíem gaire on buscar proves, però semblava que el policia sí que sabia el que es feia. Es va quedar callat una bona estona fent cara de policia, i llavors ens va dir:

—Perquè això quedés així, tots sis lavabos es devien embussar alhora i les sis aixetes devien rajar durant tot el cap de setmana.

—Això és el que va dir el cap de bombers —li vaig explicar—. Piques embussades amb plastilina.

El policia va obrir totes sis aixetes del tot i va anar primer cap a la classe i després cap al vestíbul de l’escola.

—Pareu l’orella, nens… se sent perfectament com raja l’aigua des d’aquí. Això vol dir que, encara que el conserge no hi fos, l’últim de sortir de l’escola per força havia de sentir que al lavabo hi rajava l’aigua…

—Normalment és el conserge qui tanca l’escola —vaig dir—, però el dia de la inundació era amb la seva mare a l’hospital. Per tant, l’última de sortir de l’escola va ser la senyoreta Jennings.

—Per tant, si les aixetes rajaven, la senyoreta Jennings les va sentir segur —va deduir el policia.

—I per què no les va tancar, si les va sentir? —va preguntar l’Otto.

—Perquè en aquell moment no rajaven —vaig suggerir.

—O perquè la inundadora és ella —va dir el Thomas.

El policia va assentir molt seriós. Nosaltres ens vam mirar neguitosos. Podia ser que la senyoreta Jennings hagués inundat l’escola? Per què havia de fer una cosa així?

A continuació el policia va inspeccionar totes les finestres i la porta de l’entrada.

—No hi ha signes d’efracció —va constatar.

—Per què haurien de fer fraccions, els cignes? —va preguntar el Giovanni.

—Vol dir que no es veu res forçat —va explicar el policia, que feia pinta de ser molt bon policia—. Que no han trencat cap vidre ni han espanyat cap porta per introduir-se a l’escola.

—On vol anar a parar, senyor policia? —vaig preguntar.

—La persona que va inundar l’escola tenia claus de l’edifici —va dir el policia molt seriós—. Voleu saber quina és la meva hipòtesi?

Vam cridar tots que sí, excepte el Yoshi, que no parla, i el Thomas, que no sabia què era una hipòtesi. El Giovanni va dir que a les sèries de la seva àvia, quan el detectiu creu que ha trobat el culpable, explica com ho va fer i per què. I a la sèrie, mentre el detectiu parla, van sortint imatges del criminal en acció.

El policia ens va proposar explicar-nos la seva hipòtesi com si estiguéssim en una sèrie:

—Ja feia temps que la senyoreta Jennings planejava deixar l’escola impracticable. Per quin motiu? Això encara no ho sabem. Però tenia un pla: inundar l’escola i fer veure que havia estat un accident fortuït, una badada d’aquests alumnes seus tan especials. Sabia com fer-ho: faria servir el material preferit d’un dels seus alumnes, la plastilina, per taponar les piques, i després deixaria rajar l’aigua durant tot el cap de setmana. Ara només havia de trobar el moment adequat per actuar. L’«oportunitat», en diuen. I l’oportunitat se li va presentar aquest famós dia que el conserge va venir a avisar-la que havia de marxar a cuidar la seva mare, que s’havia trencat la cama. «Marxi tranquil a fer companyia a la seva mare», li va dir la senyoreta Jennings. «Ja ho tancaré jo tot, no pateixi». El conserge se’n va anar. I llavors va arribar l’hora de plegar. Un cop van haver marxat tots els alumnes, la senyoreta Jennings es va quedar sola. Va afanyar-se a taponar les piques amb plastilina, va obrir les aixetes, va sortir i va tancar la porta de l’escola amb dues voltes i un somriure malvat.

Al vestíbul de la nostra escola especial inundada, vam quedar tots bocabadats amb la hipòtesi del policia. De cop i volta la senyoreta Jennings s’havia convertit en la nostra sospitosa número 1.

—Normalment el sospitós l’acostumem a tenir a tocar, davant dels morros —va dir el policia—. De vegades, fins i tot és dels primers a arribar a l’escenari del crim, barrejat amb la multitud de curiosos.

La senyoreta Jennings, efectivament, estava al lloc dels fets el matí que es va descobrir la inundació, però en aquest cas era normal, perquè era la seva escola.

—I ara què fem? —va preguntar el Giovanni—. Avisem la policia?

—Jo soc la policia —va recordar el policia—. El que necessitem ara són proves. No pots acusar algú sense proves.

—Vostè acaba d’acusar la senyoreta Jennings —li vaig fer notar.

—No, jo he formulat una «hipòtesi» —va matisar el policia—. Ara ens calen proves concretes. I un mòbil. Per què podia voler inundar l’escola, la vostra professora?

No vam poder continuar parlant-ne perquè just en aquell moment vam veure la senyoreta Jennings i el Director corrent pel parc de davant de l’escola. Vam sortir tots de l’escola especial i la senyoreta Jennings va llançar-se cap a nosaltres plorant:

—Tresors meus, he passat tanta por! Em pensava que us havia perdut… Què hi fèieu, aquí dins? És molt perillós entrar-hi, pot cedir el terra.

El Director feia cara d’estar enfadadíssim. Va començar a escridassar el policia:

—Vostè és un inconscient! Com se li acut endur-se aquesta colla de nens sense avisar-me? Ha agafat el bus escolar i ha fet entrar les criatures a una escola que cau a trossos! Està sonat o què li passa?

—Són vostès, els que se n’han anat a la cafeteria —li va fer notar el policia.

—Perquè m’ho ha demanat vostè! —va replicar el Director.

—Sí, és clar, ben content que se’l veia, anant a fer un cafè amb la senyoreta aquí present!

—Faci el favor de no ficar-se on no el demanen! —va enfurismar-se el Director—. I es pot saber què fot amb la camisa de dormir de l’hospital, que se li veu tot el cul? A vostè li sembla que la canalla ha de veure aquest panorama? Que són nens especials, a més!

—Què vol dir, «especials»? —va preguntar el policia.

—Que no ho veu, que no són com els altres? —va cridar el Director.

—Soc policia, jo, no infantòleg!

—Què és un infantòleg? —va exclamar el Director amb la veu escanyada.

—Un especialista en infants! —va dir el policia.

—I ara! No vol dir res, infantòleg! Potser que torni a l’escola, senyor meu!

—Mira qui parla, el pou de ciència! I que quedi clar que jo no soc res seu!

El Director i el policia van continuar escridassant-se. La senyoreta Jennings ens va demanar que ens agaféssim la mà i vam tornar cap a la nostra classe.

Jo vaig agafar la mà a la senyoreta Jennings i la vaig observar amb atenció.

Em vaig preguntar què ens devia amagar.

11
La reunió de pares

Vam passar uns quants dies dedicats a estudiar el comportament de la senyoreta Jennings. L’únic que en podíem dir és que sempre estava de bon humor, que era amable, alegre i afectuosa, i que estava molt pendent de nosaltres.

El diumenge següent el Giovanni ens va tornar a convidar a casa seva perquè poguéssim tornar a fer preguntes a l’àvia. I l’àvia del Giovanni va decretar que la senyoreta Jennings era culpable.

—Tanta amabilitat —va dir— fa molt mala espina. A més, a les sèries la noia guapa sempre és la culpable.

—Per què? —vaig preguntar.

—Perquè es vol desempallegar del marit per poder estar amb l’amant.

—És veritat que té molts amants, a la pissarra magnètica —va comentar el Giovanni.

—Això són imants —el va corregir l’Otto—. Un «amant» és un enamorat que no és ni el teu marit ni la teva dona.

Aleshores el Thomas va aclarir:

—El policia pensa que podria tenir alguna cosa amagada a l’escola i que no vol que es descobreixi.

—Segur que és el cadàver del marit, que s’està descomponent al soterrani de l’escola —va sentenciar l’àvia mentre ens deixava a tots ben fumats amb el fum del cigarret.

Ens va pujar una esgarrifança. Però la hipòtesi de l’àvia no s’aguantava, perquè, d’entrada, no hi havia soterrani, a l’escola especial. I, a més, la senyoreta Jennings no estava casada. Havíem de continuar buscant.

Si nosaltres estàvem capficats amb la investigació, el Director estava capficat amb el seu programa sobre la democràcia. Un matí va venir a veure’ns a classe i ens va anunciar:

—Canalla, la vostra mestra i jo hem tingut ocasió de parlar del programa. (Els famosos cafetonets havien donat fruit). Hem decidit que farem un gran festival de final de curs sobre la democràcia.

—Ens estimaríem més fer un festival sobre els pirates —va saltar el Thomas.

—Però no és el que hem decidit nosaltres —va respondre el Director.

—No és gaire democràtic, que decideixin vostès per nosaltres —va fer-li notar l’Otto.

—En democràcia hi ha uns caps que decideixen per tots els altres. Aquests caps els ha elegit la gent, és a dir, democràticament, perquè prenguin decisions col·lectives.

—Així vostè és el cap de l’escola? —va preguntar el Giovanni.

—Exacte.

—I a vostè l’han votat? —vaig preguntar.

—No —va respondre el Director—, però les persones que m’han nomenat a mi sí que han estat votades. Els vostres pares han votat unes persones, entre elles l’alcalde de la ciutat, i ara l’alcalde és el responsable d’organitzar l’escola, els bombers, la policia, etcètera, etcètera, etcètera.

—El meu pare ja no vota —va explicar el Thomas—, perquè diu que tots els polítics són corruptes.

—I per què ho diu, això? —va preguntar el Director.

—Perquè no ha rebut la subvenció de l’ajuntament per a la sala de karate.

—Si no anem a votar, la democràcia no funciona —va explicar el Director—. És molt important anar a votar, si no s’afebleix la democràcia.

—Per què? —va preguntar el Giovanni.

—La democràcia només funciona correctament si voten tots els electors. Així, la decisió que prengui la majoria, és a dir, el nombre més gran de votants, representa realment la voluntat del nombre més gran de persones. La majoria decideix i la minoria ho ha d’acceptar. Però, si la gent no va a votar, no pot fer sentir la seva veu, i això vol dir que la decisió que es prengui no representarà la majoria de la població, en realitat, sinó només una minoria. Si no vas a votar deixes que decideixi la minoria, i això contradiu els fonaments de la democràcia.

Ens vam quedar mirant el Director amb cara d’intrigats: no havíem entès res del que acabava d’explicar. Com que va entendre que no ho havíem entès, ens va dir.

—A veure, canalla, us posaré un exemple molt simple. Farem una votació.

Ho vam trobar superguai, perquè no havíem votat mai.

—Sobre què hem de votar? —va preguntar l’Otto.

—Sobre el dinar d’avui. Heu de votar què menjareu, però, atenció, perquè haureu de menjar tots els mateix. Heu de triar entre bròcoli o pizza. Vinga, voteu. Sobretot, només podeu votar una vegada cadascun: que aixequi la mà qui voti per la pizza.

L’Otto, el Thomas, el Yoshi i jo vam aixecar la mà.

—En total, són quatre vots a favor de la pizza —va comptar el Director—. I ara, qui vota pel bròcoli?

Van aixecar la mà l’Artie i el Giovanni.

L’Artie ens va explicar que el bròcoli tenia una fibra que afavoria el trànsit i prevenia les oclusions intestinals. I el Giovanni va dir que, com que la seva mare l’obligava a menjar bròquil tant sí com no un cop a la setmana, s’estimava més passar el suplici com més aviat millor.

—Per tant, la pizza té quatre vots i el bròcoli dos —va comptar el Director—. La pizza ha guanyat les eleccions. Això vol dir que, a l’hora de dinar, tota la classe haurà de menjar pizza.

Vam cridar tots d’alegria.

—Però al menjador no n’hi ha, de pizza —va observar l’Otto, que ho sabia sempre tot, fins i tot el menú.

—Us l’aniré a buscar a la pizzeria d’aquí al costat —va dir el Director.

Vam tornar a cridar tots d’alegria, perquè la veritat és que el Director era simpatiquíssim. Però llavors el Director ens va dir:

—Ara, imaginem-nos que tornem a votar. Pizza contra bròcoli. Però ara l’Otto, el Thomas i el Yoshi s’abstenen, perquè se n’obliden o no els interessa. Qui vol menjar pizza?

Vaig ser l’única que va aixecar la mà. Llavors el Director va preguntar qui volia menjar bròcoli: el Giovanni i l’Artie van córrer a aixecar la mà.

—En total —va dir el Director—, són dos vots a favor del bròcoli i un a favor de la pizza. Guanya el bròcoli!

—Però això no és just! —vaig protestar—. Si els altres haguessin votat, hauria guanyat la pizza.

—Exacte —va dir el Director—. Ho veieu, com la democràcia s’afebleix, quan la gent no vota? Perquè llavors la minoria imposa la seva elecció a la majoria.

—Però dinarem pizza igualment? —va preguntar el Thomas.

—Sí —va assegurar el Director.

Ja ens vam quedar més tranquils.

—És obligat, anar a votar? —vaig preguntar.

—No —va dir el Director.

—Hauria de ser obligat, si és tan important —vaig replicar.

—No està mal vist —va dir el Director—, però això no seria democràtic.

—La meva mare m’obliga a menjar bròcoli —va dir el Giovanni—. Això és antidemocràtic?

—No —es va limitar a dir el Director.

—Votar és més important que menjar bròcoli?

—Sí —va afirmar el Director.

—Aleshores, per què es pot obligar una persona a menjar bròcoli però no a anar a votar?

El Director va fer aquella cara que fa quan està atabalat i no va respondre.

—I vostè vota? —vaig preguntar.

—Per descomptat.

—Ha votat per aquest alcalde?

—M’estimo més guardar-me les meves opinions per a mi.

Vaig fer que sí amb el cap.

—La mama diu que val més no parlar del que vota cadascú, perquè si no tothom es baralla, sobretot als dinars familiars.

—Té tota la raó —va confirmar el Director.

—Però molt democràtic no és, si no pots parlar del que vols votar.

—Cert —va fer el Director—. Això és perquè a la gent no li agrada que els altres pensin diferent.

—Per què?

—Perquè els fa ràbia. No s’adonen de la sort que tenim de poder ser tots diferents i viure plegats. Aquesta és la grandesa de la democràcia. Fins i tot la definició de llibertat: poder ser un mateix enmig de tots els altres.

La senyoreta Jennings es va acostar al Director i li va dir:

—És preciós, això que acaba de dir…

Al Director se li va il·luminar la cara:

—Sí?

—I tant! —es va entusiasmar la senyoreta Jennings—. Ja hem trobat el fil conductor de l’espectacle: una pràctica de democràcia!

A nosaltres ens va semblar una idea boníssima per a un espectacle. Vam començar a treballar-hi conjuntament amb totes les classes. El títol de l’espectacle era «Diferents, junts». No havíem treballat mai amb els altres alumnes: era un guirigall de ca l’ample, però molt divertit. La senyoreta Jennings i el Director van decidir que l’espectacle relataria l’elecció d’una pizza o bròcoli per dinar. Com si fos un procés electoral, cadascú havia de donar els seus arguments.

El Balthazar faria de pizza i a mi em van triar per fer de bròcoli. Estava superorgullosa, perquè era un paper important. Els altres alumnes feien d’arguments i contraarguments o d’electors refractaris.

La funció prometia: qui sortiria elegit? El Balthazar pizza o jo bròcoli? La pizza hi arribava envoltada d’arguments que la descrivien com un aliment deliciós, unificador i reconfortant. Els meus arguments presumien del meu alt contingut en vitamina C, dels beneficis que aportava per a les genives, les dents i la pell, de la quantitat de fibra que tenia i de l’efecte reductor del colesterol.

Llavors sortien els contraarguments: la pizza era rica en greixos saturats. El bròcoli no tenia gust de res.

En acabat cada candidat havia d’anunciar el seu programa: «Jo faig feliç la gent!», cridava la pizza. «Jo soc bo per a la salut!», s’esgargamellava el bròcoli.

La senyoreta Jennings va suggerir que al final de l’espectacle els pares votessin de veritat, i que, segons el resultat de la votació, al piscolabis que hi hauria a la sortida de la funció se servís o bròcoli o pizza. Al Director li va semblar una idea genial: «Serà el primer espectacle interactiu de la meva carrera!», va exclamar, il·lusionat.

Però, per desgràcia, el nostre fantàstic espectacle sobre la democràcia ensopegaria amb els pares dels alumnes. D’entrada, no els feia gaire gràcia allò de ser diferents però junts.

Una delegació de pares va anar a queixar-se al Director, a qui no li va quedar més remei que organitzar una gran reunió de pares per defensar el seu espectacle.

Normalment, les reunions de pares són només per als pares, però aquesta vegada també hi estàvem convidats els nens, perquè així podríem parlar-ne tots junts, ja que «junts» era precisament el concepte del festival de Nadal.

El Director ens va reunir a tots a l’immens auditori i va prendre la paraula des de l’escenari. La norma de l’escola és que, quan algú parla, hem d’esperar que hagi acabat per dir-hi la nostra. Però es veu que les normes de l’escola no compten, amb els pares, perquè el pobre Director gairebé no havia tingut temps ni d’obrir la boca que ja el van interrompre.

—Què vol dir, «Diferents, junts»? —va preguntar una mare.

—Quina porqueria de títol per a un espectacle! —la va secundar el pare del costat.

—I per què hem de ser diferents?

El Director va intentar exposar els seus arguments:

—És que som diferents, això és un fet…

Però de seguida es va alçar un altre retret entre els presents.

—Segur que és per això d’aquests nens especials, oi?

—És veritat! Per què no fan el festival de Nadal de sempre?

—El meu fill fa de pizza! —va exclamar indignat un home que devia ser el pare del Balthazar—. L’any passat, almenys feia de sant Josep! Ja l’hi dic ara que el meu fill no farà de pizza, aquest any! Ja que hi estem posats, per què no el fa fer de paper eixugaculs?

Uns quants pares van riure. Em va saber molt greu que hagués dit «paper eixugaculs», perquè era precisament la meva paraulota.

Després d’això hi va haver una mena de discussió general.

—A què ve, això de la democràcia? —va preguntar una mare, furibunda.

—És el programa comú entre totes les classes d’aquest curs —va intentar explicar el Director abans que el tornessin a interrompre.

—Per què punyetes els ha d’inflar el cap als nostres nens? —va queixar-se algú altre.

—Una mica d’educació no els aniria malament, als «seus nens» —va respondre un altre.

—Es pot saber què insinua, maleducat?

Normalment, quan s’escalfen els ànims, tothom s’altera. Els nens se suposa que ens hem de comportar com Déu mana, però es veu que els adults poden comportar-se com vulguin. Per això tots els pares van començar a comportar-se fatal i a barallar-se de mala manera, inclosos els pares dels meus companys, que seien junts.

—Vigileu què dieu —va cridar el pare del Thomas a tothom—, si no voleu que us faci un parell de claus de karate!

—A les democràcies no pots anar fent claus de karate a la gent que no pensa com tu! —li va recriminar el pare de l’Artie.

—Els polítics són tots uns xoriços! —va cridar el pare del Thomas.

—Sí, ja ens la sabem tots, la cançoneta —va replicar la mare del Giovanni—: no t’han donat la subvenció per al teu petit club de karate…

—«Petit club de karate»? Quina barra! —es va sulfurar el pare del Thomas—. No tots caguem lingots d’or, reina!

A nosaltres ens va fer molta gràcia perquè havia dit «caguem». Em va passar una mica el disgust que havia tingut amb allò del «paper eixugaculs».

Els pares de l’Otto també van començar a esbatussar-se.

—Ja t’ho vaig dir, que havíem de treure l’Otto de la pública i posar-lo en una privada —va retreure el pare a la mare.

—Tu saps el que costa, una escola privada? —va replicar la mare—. D’entrada, podries pagar la pensió, en lloc de fer-te l’espavilat.

L’Artie va començar a ploriquejar queixant-se que aquell xivarri li perforaria els timpans i la seva mare es va afanyar a tapar-li les orelles, però l’Artie va xisclar més fort encara perquè la seva mare no s’havia rentat les mans abans de tocar-lo.

El papa només va dir que havíem de conservar la dignitat i la mama va fer que sí amb el cap. Va sospirar i va dir:

—Quin espectacle tan lamentable.

Jo no em vaig atrevir a dir-li que allò no era l’espectacle, que només era una simple reunió de pares.

Els únics que no van obrir la boca per res van ser els pares del Yoshi, que es veu que tampoc deuen parlar.

Finalment, enmig d’aquell guirigall, el Director va cridar pel micro:

—PROOOOOOOOOOOOU!

L’auditori va quedar en silenci de cop. I llavors el Director va exclamar:

—En vista de com estan les coses, cancel·lo el festival sobre la democràcia! S’ha acabat! Farem el festival de Nadal de cada any, amb les actuacions ridícules dels seus fills i cançons de Nadal. I, ja que hi estem posats, de la Hanukkà i de Vixnu. Així tindrem tothom content!

El Director va llançar el micro a terra i se’n va anar enmig d’un silenci glacial. Se’l veia molt enfadat.

Després d’això, la gent va sortir de l’auditori sense dir gran cosa més.

Quan tornava cap a casa amb cotxe amb els pares estava una mica trista. No per allò del paper eixugaculs, sinó per l’espectacle. Tan maco que era i tanta il·lusió que em feia ser el bròcoli. Era una pena que s’hagués cancel·lat. I el que més pena em feia era que m’havia adonat que, en el fons, a la reunió hi havia molt pocs pares en contra. Però eren els que havien fet més soroll. Se’n diu «la minoria sorollosa», d’això. Els pares que hi estaven a favor no havien dit gran cosa. Començant pels meus. Callar no era gaire valent.

En el fons, aquella tarda no s’havia respectat la democràcia. I vaig pensar que, en realitat, els autèntics culpables d’aquell fiasco no eren els membres de la minoria sorollosa, que tenien tot el dret d’expressar les seves opinions, sinó els del costat que no havien obert la boca per a res.

Es veu que d’això se’n diu «la majoria silenciosa».

12
Santa Cleca

Després de la catastròfica reunió de pares, el Director va decretar que, com que s’acostava Nadal, s’havia d’organitzar una gran festa sobre un tema que no faria enfadar ningú: el Pare Noel.

—I que no vinguin dient que és religiós —va afegir el Director—, perquè el Pare Noel se’l van inventar els de la Coca-Cola!

No vam acabar d’entendre per què ho deia, però ens va semblar una idea magnífica, perquè ens encanta el Pare Noel. El problema és que cada cop que el Director té una idea, pobre, acaba en catàstrofe.

El Director va anar classe per classe explicant el concepte. Ens va dir:

—Serà el Nadal de la diversitat.

Li vam preguntar què era la diversitat.

—La diversitat —ens va explicar el Director— és el dret de cadascú de ser com li doni la gana sense que ningú l’emprenyi.

—I què hi té a veure amb la democràcia? —va preguntar l’Otto.

—El que garanteix la diversitat és la llibertat, i el que garanteix la llibertat és la democràcia. Només la democràcia garanteix la diversitat. Per tant, tothom podrà venir vestit de Santa Claus, però cadascú a la seva manera.

El dia de la festa tots els alumnes de l’escola van arribar vestits d’un Pare Noel diferent. N’hi havia de verds, de blaus, de vermells. Uns eren superherois, uns altres portaven barba, uns altres no en portaven… Era molt divertit.

A la nostra classe se’ns havia acudit una cosa diferent.

Jo anava disfressada de Mare Noela. Per què no podia ser una dona, el Pare Noel?

L’Otto anava disfressat de Pare Savi.

El Thomas, de Pare Karateka.

L’Artie, de Pare Metge.

El Yoshi, no ho vam acabar d’entendre, però se’l veia content.

El Giovanni va venir elegantíssim. Ens va dir: «Jo vaig de Santa Classe!».

Al principi anava tot bé. Fins a l’hora del pati, que va arribar el Balthazar, disfressat de Pare Noel Normal, a buscar gresca. Va agafar el Yoshi i li va dir:

—I tu de què vas disfressat, mudet? No ho capto.

El Yoshi, és clar, no va respondre, però el Giovanni va acudir al rescat.

—Deixa’l estar —va manar al Balthazar.

—I tu de què vas disfressat —va preguntar el Balthazar—, amb aquest vestit tan ridícul?

—De Santa Classe —va respondre tot orgullós el Giovanni.

—Més aviat sembles Santa Caspa! —va replicar el Balthazar.

Tots els nens del voltant es van posar a riure i a cridar: «Santa Caspa! Santa Caspa!». Al Giovanni li van saber tan de greu les burles que es va posar a plorar. Aleshores el Thomas, que no suporta veure plorar un amic, va anar cap allà amb el seu vestit de Pare Karateka i va cridar:

—Doncs jo soc Santa Cleca! I vaig repartint mastegots als nens que es porten malament!

I pam! Va començar a clavar bufetades a tots els burletes, que ploraven com si fossin bebès. Excepte el Balthazar, que va fugir corrents, perquè encara se’n devia recordar de l’última vegada que el Thomas li havia fet rajar sang del nas.

—Agafeu el Balthazar! —va ordenar Santa Cleca.

I vam sortir tots en tromba a empaitar el Balthazar, que va córrer com un conill fins que se li va acabar el pati. Com que el perseguíem, va saltar la tanca i va anar a parar al parc del costat de l’escola. Vam saltar la tanca nosaltres també per atrapar-lo, encara que sabíem que estava prohibit sortir del pati.

El Balthazar va travessar el parc en direcció a la nostra escola especial, on estava prohibit l’accés. Ens pensàvem que quan hi arribés l’atraparíem, però va rodejar l’edifici fins a la sortida d’emergència de l’escola especial. Allà va estirar la porta de la sortida d’emergència, que, per a sorpresa nostra, es va obrir com si res, i va entrar a la nostra estimada escola. Com podia ser que el Balthazar sabés que per aquella porta es podia accedir a l’escola, si no ho sabíem ni nosaltres?

La vam estirar nosaltres també i ens vam llançar tots a sobre del Balthazar, que estava just darrere la porta i no es va poder escapar.

—Ja el tinc! —va dir el Thomas Santa Cleca.

Va fer el gest de clavar-li una cleca al Balthazar, però el vaig aturar. Vaig preguntar al Balthazar:

—Com ho sabies, que la porta de la sortida d’emergència es podia obrir des de fora? Vas ser tu, qui ens va inundar l’escola?

El Balthazar no va tenir temps de respondre, perquè de seguida vam sentir el Director que cridava:

—Qui hi ha aquí dins?! Sortiu ara mateix o això acabarà malament.

Vam quedar tots garratibats. Sobretot el Balthazar, que estava blanc com el guix i ens va suplicar:

—No digueu que soc aquí dins! Si no tindré un problema gros!

Es va adonar que dubtàvem i va afegir:

—Escolteu, friquis, no vaig ser jo, qui va inundar la vostra escola de friquis, us ho juro… Però sí que vaig veure una cosa, aquell dia… Si m’encobriu, us diré tot el que sé.

—Si ens enganyes, Santa Cleca et trobarà —el va avisar el Thomas.

—Us ho prometo! —ens va assegurar el Balthazar.

—Entesos —vaig dir jo.

Com que soc una mica la líder, els altres van fer que sí amb el cap i vam sortir per la porta d’emergència mentre el Balthazar es quedava a dins de l’escola.

Ens vam trobar de morros amb el Director, que feia cara d’estar molt enfadat. Va assenyalar el Thomas amb el dit:

—Així que és aquí, on t’amagues! Has sigut tu, qui ha anat repartint bufetades als companys?

Llavors va arribar la senyoreta Jennings i ens van portar cap a l’escola. El Balthazar es va quedar amagat una estona i després va tornar al pati sense que ningú s’adonés de res.

La senyoreta Jennings ens va clavar un sermó. Ens va dir que estava prohibit sortir del pati i que era perillosíssim entrar a l’escola inundada. No l’havia vist mai tan enfadada. Va dir: «Faré tancar amb cadenat tots els accessos a l’edifici».

Vaig tenir dubtes de si patia per nosaltres o per si es descobria el seu secret.

Em moria de ganes de sentir el que ens havia d’explicar el Balthazar.

Pel que fa al pobre Thomas, per culpa del repartiment de cleques, el Director va convocar el seu pare, que el va renyar moltíssim i li va dir: «Estaves avisat! Ara sí que penso trucar al Pare Noel: aquest any no tens regal!».

I allà mateix, amb el Thomas vinga a plorar, el seu pare karateka va treure el mòbil, va trucar directament al Pare Noel i va quedar amb ell que no deixaria cap regal a l’arbre de Nadal per al seu fill.

Allò era superinjust. Però no pensàvem deixar el Thomas a l’estacada.

13
Un testimoni clau

L’endemà de la Santa Cleca el Balthazar va complir amb la seva promesa i ens ho va explicar tot.

L’àvia del Giovanni va dir que era un confident. A les sèries de policies n’hi ha sempre. Un confident és algú que és culpable d’alguna cosa i que aconsegueix la protecció de la policia a canvi de donar-los la informació que sap. Estàvem emocionadíssims de tenir un confident.

A l’hora del pati, el Balthazar ens va explicar discretament:

—Ja feia temps que sabia que la sortida d’emergència de la vostra escola de friquis estava trencada i que per fora no tancava. El Director m’hi va enxampar un dia després de plegar. Va convocar els meus pares i em va dir que allò era una violació d’una propietat privada i que si ho tornava a fer m’expulsaria de l’escola. El meu pare em va fotre uns crits que em va deixar sord.

—I això què hi té a veure, amb la inundació? —vaig preguntar.

—Ara hi vaig. Un divendres al vespre que el meu pare va començar a escridassar la meva mare vaig escapar-me de casa. És el que faig sempre quan es barallen. Estan tan concentrats insultant-se que ni se n’adonen que no hi soc. Vaig anar al parc. No vaig entrar a la vostra escola, us ho juro. Només vaig estar al parc. I llavors vaig veure una llum que semblava d’una llanterna a dins de l’escola. Em va intrigar i m’hi vaig acostar per mirar què era, però abans d’arribar-hi vaig veure una ombra que s’esmunyia en la foscor.

—I això va ser el dia de la inundació? —vaig preguntar.

—L’únic que us puc dir és que dilluns al matí hi havia els bombers —va dir el Balthazar—. Dubto molt que fos casualitat.

—I com era, aquesta ombra? —li vaig preguntar.

—No ho sé, ja us he dit que era una ombra. Però vaig veure que pujava a un cotxe. Un cotxe vermell, amb un adhesiu al para-xocs d’un gos i un gat donant-se la pota. Semblava el logo d’una botiga per a animals.

—Una botiga per a animals? —vaig repetir jo.

—A mi m’ho va semblar. Però ves a saber. Sí que recordo que el cotxe tenia el far dret del darrere trencat.

Ens vam quedar tots callats un moment. Finalment vaig preguntar al Balthazar:

—I com és que no vas dir res a ningú?

—A qui ho havia de dir? Si els meus pares arriben a saber que me’n vaig de casa sense avisar, me les carrego i em cau un càstig dels bons.

Ara sí que teníem una pista sòlida. El cotxe de l’inundador tenia un adhesiu al para-xocs i el far dret del darrere trencat. Per començar vam inspeccionar el cotxe de la senyoreta Jennings, aparcat al pàrquing de l’escola. D’entrada, era blau i no tenia cap adhesiu al para-xocs, i a més a més els fars estaven intactes. Com tots els altres cotxes que hi havia aparcats al pàrquing de l’escola. No n’hi havia cap de vermell. Ni un. El Giovanni va comentar que els cotxes es podien tornar a pintar, que un adhesiu es podia arrencar i un far es podia arreglar. La seva àvia deia que això tenia un nom: maquillar les pistes. El Giovanni tenia raó, però de moment valia més treure tot el suc a les pistes que havíem recollit, abans de complicar-nos la vida més del compte.

Aquella història del cotxe vermell, l’adhesiu i el far trencat aparentment exculpava la senyoreta Jennings, i això ja em deixava una mica més tranquil·la. Com que no havíem trobat ni rastre del cotxe, havíem de buscar aquella suposada botiga per a animals que tenia com a logo un gat i un gos que es donaven la pota. El Giovanni ens va fer notar que no tenia per què ser d’una botiga per a animals i que potser no estàvem anant pel bon camí. Tenia raó. Però, tal com ens havia dit el policia, quan tens una pista l’has d’investigar fins al final.

L’Otto, que és l’especialista a buscar informació, ens va dir que hi havia quatre botigues per a animals a la ciutat. El que havíem de fer ara era visitar-les totes per esbrinar quina tenia com a logo un gos que encaixava la pota d’un gat. Què hi havíem de buscar? De moment, no en teníem ni idea, però era l’única manera d’avançar en la investigació.

L’Otto va resultar molt útil, en aquesta fase de la investigació. A casa no li havien deixat mai tenir un animal, però des que els seus pares s’havien divorciat havia aconseguit que el pare li comprés una tortuga i un conill; i la mare, peixos i dos hàmsters. A més teníem la sort que el pare i la mare compraven a botigues d’animals diferents, perquè l’un havia jurat que no pensava posar mai els peus en un lloc on anés l’altre.

Per això, després d’anar a buscar palla per al conill amb el pare i menjar per a peixos amb la mare, l’Otto va poder ratllar de la llista dues de les quatre botigues, perquè cap de les dues tenia com a logo un gos i un gat que es donaven la pota.

A la tercera hi va anar el Giovanni acompanyant l’àvia, que hi solia comprar les coses que necessitava el seu gos salsitxa. Tampoc tenien el logo que estàvem buscant.

La quarta botiga per a animals era al centre comercial de la ciutat. No ens deixaven anar sols pel carrer, però no ens va costar gaire convèncer els pares que ens hi portessin. I em refereixo només als pares, sense les mares. Amb l’excusa que venia Nadal els vam proposar d’anar al centre comercial a buscar un regal per a la mama. Com que normalment els pares són un desastre, en això de comprar regals per a les mares, els va semblar que era una gran idea i el dissabte següent al matí vam coincidir tots al centre comercial. Fins i tot hi era l’Otto, encara que el seu pare li havia dit: «La teva mare ja se’ls comprarà soleta, els regals! Però sí que hem de buscar alguna cosa per a la meva nova nòvia».

Al centre comercial hi ha un bar que té una petita font al mig. Amb els amics vam quedar que ens trobaríem a la font. Quan els pares van veure tots els altres pares i el bar allà a tocar, van caure de quatre potes a la trampa: es van asseure tots per demanar un cafetonet (quina fal·lera amb els cafetonets) i ens van dir: «Aneu a fer un tomb a veure si trobeu alguna cosa per a la mama».

Vam començar a caminar tots pels passadissos del centre comercial, contents com un pèsol. Excepte el Thomas, que estava una mica trist perquè, quan hi havien arribat, el seu pare li havia dit: «Això del regal per a la teva mare em sembla bé. Però tu, ja saps que el pare Noel està avisat i que no en tindràs!».

El centre comercial és molt gran i ens va costar bastant trobar la botiga per a animals. Sort que vam ensopegar amb un vigilant de seguretat molt simpàtic que ens hi va acompanyar. El vam seguir en fila índia i, després de girar per una botiga de vaixelles, ens va dir: «Aquí la teniu». I se’n va anar.

Nosaltres ens vam quedar mirant atònits l’aparador de la botiga, on es veia un logo gegant d’un gos que donava la pota a un gat.

—És aquesta… —vaig murmurar—. És la botiga que estem buscant…

De sobte ens va agafar una mica de por. No ens ho vam dir, però tots ho vam notar.

—I ara què fem? —va preguntar el Giovanni.

—Hem d’entrar-hi —vaig dir.

—I si anem a petar de morros amb l’inundador? —va preguntar l’Otto—. Podria reconeixe’ns i prendre represàlies.

—Jo no hi penso entrar —es va autodescartar el Thomas.

—Jo tampoc —va dir l’Otto.

—Jo no entro mai a les botigues d’animals —va afegir l’Artie—. No tinc ganes d’enxampar la brucel·losi, la leptospirosi, la toxoplasmosi o la limforeticulosi!

El Yoshi no va dir res, però em va fer un gest amb el cap per donar a entendre que ell entrava amb mi. Jo li vaig dir:

—Som-hi!

I vam anar amb pas decidit cap a la porta de la botiga. Jo estava una mica cagada de por, la veritat.

A dins hi havia tot un passadís fet amb fileres de gàbies plenes de hàmsters, jerbus i conillets nans que portava fins al taulell. El Yoshi i jo vam fer veure que miràvem els animals. La botiga estava deserta i en silenci. Feia una mica de cosa.

Vam anar cap al taulell. No hi havia ningú. De sobte va ressonar una veu de dona darrere nostre:

—Què volíeu?

El Yoshi i jo vam fer un bot. Quan ens vam girar vam veure una dona immensa que ens observava amb cara de desconfiada.

—Esteu buscant alguna cosa? —va tornar a cridar.

Com que el Yoshi no parla, havia de respondre jo.

—Estem mirant, senyora.

—Què esteu mirant? —va preguntar amb aquell to tan horrible.

—Estem mirant els animals.

—Esteu mirant per mirar i prou, o esteu mirant per comprar?

No sabia què respondre. Tenia molta por i l’únic que volia era fugir d’allà. Va respondre ella per mi:

—Els nens només veniu a tafanejar. Voleu veure els hàmsters i els llangardaixos, però no compreu res. Hauria de cobrar les visites!

Jo intentava mantenir la calma. Finalment vaig aconseguir dir:

—És per comprar. El meu pare m’ha dit que miri i que després vindrà ell.

Aquella dona horrible va fer un mig somriure maliciós. Va agafar una cosa que semblava una targeta de visita enorme de la botiga i em va dir:

—Té, dona això al teu pare i torna amb ell. No m’agrada que hi hagi nens tots sols tafanejant per la botiga.

Vaig agafar la targeta i ens en vam anar.

Quan vam arribar a fora, els amics em van cosir a preguntes.

—Estàs bé, Joséphine? —va preguntar l’Otto—. Fas una cara molt estranya. Què hi has vist, aquí dins?

—Una senyora horrorosa i dolenta que es nota que odia els nens.

Els vaig ensenyar la targeta de visita i aleshores em vaig adonar que era un adhesiu amb el logo de la botiga.

—Tu creus que és la inundadora? —va preguntar el Thomas.

—Ni idea…

Abans de treure conclusions precipitades, havíem d’ensenyar aquella targeta al Balthazar per assegurar-nos que era el mateix dibuix que havia vist al para-xocs del cotxe sospitós.

Com que allà ja havíem acabat, vam començar a anar cap al bar on ens estaven esperant els pares. No havíem mirat cap regal per a les mares, però tant era. Estàvem massa capficats amb la senyora malvada d’aquella botiga per a animals.

Ja no teníem gaire clar el camí per tornar amb els pares i ens vam acabar perdent pel centre comercial.

I va ser així com vam ensopegar amb ell.

Per pura casualitat.

El teníem allà mateix, enmig d’un passadís central.

Ens vam aturar en sec, atònits.

No ens podíem creure el que estàvem veient.

14
Vam agafar per banda el Pare Noel

El Pare Noel! Era allà, assegut tot pinxo com una bola en una immensa butaca vermella, amb una horda de nens amuntegats darrere d’un cordó per fer-se una foto amb ell.

Quina barra, tu! Faltaven poques setmanes per a Nadal, i no tenia res millor a fer que fer el tifa?

En unes altres circumstàncies, ens hauria fet molta il·lusió trobar-nos amb el Pare Noel, però estàvem molt enfadats amb ell per allò del Thomas. Era molt cruel deixar un nen sense regal!

Vam veure que anava posant-se els nens a la falda i repartint somriures. L’Otto ens va explicar que en realitat el Pare Noel era un «vell verd narcisista». Era una expressió que l’Otto havia après de la seva mare, que des del divorci anomenava així el seu pare. Volia dir que era simpàtic per fora i dolent per dins.

Em va semblar d’allò més recargolat que el Pare Noel es vestís de vermell quan en realitat era un vell verd. Si aquell poca-solta es pensava que podia enganyar el personal, a nosaltres no ens la colava. Aprofitant que el teníem allà al davant, vam decidir agafar-lo per banda i convence’l que reconsiderés la injusta decisió de deixar el Thomas sense regal.

Ens vam quedar allà a l’aguait una estona per parar-li una emboscada. Tot i que encara hi havia una fila de nens esperant pacientment el seu torn, el Pare Noel es va aixecar d’una revolada i va anunciar que era l’hora de la pausa. Quin dropo! Va caminar uns passos i va desaparèixer darrere d’una porta on hi deia «Reservat al personal». Quines penques, aquell paio! Es pensava que allò era casa seva o què?

Vam anar discretament cap a la porta i, pam!, ens hi vam esmunyir nosaltres també sense que ens veiés ningú. A l’altra banda hi havia una habitació molt gran plena de coses. El Pare Noel estava en un racó, assegut en una miserable cadira de plàstic, bevent aigua. Ens li vam llançar al damunt a l’instant. Vaig cridar:

—Pare Noel, li ha de portar al Thomas el seu regal!

El Pare Noel va fer un bot. Jo crec que estava mort de por. Ens va mirar amb els ulls molt oberts.

—Es pot saber de què m’esteu parlant, nens?

Li vaig dir:

—Sabem que va parlar amb el pare del Thomas i que el pare del Thomas el va convèncer que no li portés cap regal per Nadal. Però és injust! Si el Thomas li va clavar una cleca al Balthazar va ser per defensar el Giovanni, perquè el Balthazar li havia dit Santa Caspa! A vostè li agradaria, que li diguessin Santa Caspa?

—No —va reconèixer el Pare Noel.

—Doncs porti-li al Thomas el seu regal el dia de Nadal al matí!

—Impossible —va lamentar-se el Pare Noel.

El primer que vam pensar tots va ser que al Pare Noel li devia fer molta por el pare del Thomas, que és professor de karate. Però llavors ens va confessar:

—No hi puc fer res, jo, perquè no soc el Pare Noel de debò…

Ens vam quedar de pedra. El Pare Noel tenia gent subcontractada! Allò era un escàndol! Com es podia ser tan gandul! A sobre que només pencava de debò un dia a l’any, al centre comercial hi feia anar un substitut!

Vaig dir al fals Pare Noel:

—Doncs ha de parlar amb el Pare Noel autèntic.

—Impossible.

—Per què?

—Perquè no el conec.

—Ah no? —vaig fer—. I així, qui l’ha contractat, a vostè?

—El director del centre comercial.

—Doncs així, amb qui hem de parlar és amb el director del centre comercial —va concloure l’Otto.

—No crec que ell hi pugui fer gaire cosa, tampoc —va lamentar-se el Pare Noel.

—Els directors no serveixen per a res —va exclamar el Thomas, indignat.

—Tota la raó —el va secundar el fals Pare Noel.

Jo vaig decidir que no em podia quedar de braços plegats.

—Escolti, fals Pare Noel, ens ha d’ajudar com sigui. Si no fem res, el Thomas es quedarà sense regal! I no hi ha dret!

—Nens, em sap molt de greu, però de debò que no sé com ajudar-vos. Jo només faig de Pare Noel aquí al centre comercial els caps de setmana d’abans de Nadal per treure’m uns calerons.

—No té cap ofici?

—Sí —va respondre el fals Pare Noel—. Soc dramaturg.

Ens va pujar una esgarrifança. «Dramaturg», quina por que feia aquella paraula.

—Un dramaturg és un que escriu obres de teatre —va explicar el fals Pare Noel.

Uf, quin descans! I llavors el Pare Noel va afegir:

—Però les últimes obres que he escrit no han tingut gens d’èxit. L’última, ni tan sols he trobat ningú que la vulgui representar.

—Això vol dir que és una mica dolent —li va explicar el Giovanni.

—Tens tota la raó —va reconèixer el Pare Noel.

Ens va fer una mica de pena, aquell fals Pare Noel. I de sobte se’ns va acudir una idea genial: proposar a la senyoreta Jennings que representéssim aquella obra tan dolenta del Pare Noel al festival de Nadal de l’escola! Si fèiem una bona acció amb el fals Pare Noel, l’autèntic Pare Noel estaria content i segur que es replantejaria la decisió de deixar el Thomas sense regal.

Semblava un pla perfecte.

15
L’obra de teatre

El dilluns següent, a l’escola, vam anar corrents a buscar el nostre confident Balthazar per ensenyar-li l’adhesiu de la botiga d’animals que m’havia donat la senyora dolenta. De seguida que va veure el dibuix del gos donant la pota al gat, va exclamar: «És l’adhesiu que vaig veure al para-xocs del cotxe!».

La nostra investigació estava avançant a passos de gegant.

Gràcies a la informació que ens havia donat el Balthazar, ara sabíem que l’inundador havia actuat divendres al vespre.

Sabíem també que a l’inundador no li havia calgut tenir la clau de l’escola especial, per entrar a dins, i que tampoc li havia calgut cometre una efracció, tal com havia constatat el policia, perquè segurament hi havia entrat per la sortida d’emergència.

Sabíem també que l’inundador conduïa un cotxe vermell amb el far dret del darrere trencat i amb un adhesiu al para-xocs. I aquest adhesiu ens portava a una botiga d’animals on hi havia una dona dolenta a qui no li agradaven gens els nens.

Per tant, no era un inundador, sinó una inundadora.

Però el Giovanni ens va fer notar que potser la senyora dolenta no hi tenia res a veure. Tenint en compte que repartia adhesius a tort i a dret, qualsevol persona podia portar aquell adhesiu al cotxe: un treballador de la botiga, un client, o fins i tot algú que se l’hagués enganxat al cotxe precisament per despistar-nos. El Giovanni va dir que a les sèries de policies de la seva àvia en diuen «pista falsa», d’això. Nosaltres havíem de destriar les pistes falses i les pistes de veritat.

La senyoreta Jennings havia trobat que era una idea genial representar l’obra del fals Pare Noel. Ens va dir que seria una manera de donar a conèixer una mica un autor local. En va parlar amb el Director, que també va trobar que era una gran idea (és clar que això tampoc és garantia de res). El Director ens va felicitar:

—Canalla, heu tingut una iniciativa genial. D’ara endavant aprofitarem els festivals de l’escola per donar visibilitat al talent local!

—Però a la reunió de pares va dir que faríem l’espectacle de Nadal de cada any —li vaig fer notar.

—Tens raó, cuca. Però hem d’aprendre a replantejar-nos les pròpies decisions, sobretot quan te les ha dictat la rauxa.

No sé qui era la Rauxa, però, si la memòria no em fallava, la decisió no l’hi havia dictat ningú, l’havia pres ell tot sol. Però no vaig dir res. Val més mantenir un perfil baix.

La senyoreta Jennings i el Director devien haver anat a fer un cafetonet plegats, perquè ja ho tenien tot pensat per muntar el festival. Faltava tan poc per a Nadal que no teníem temps de preparar l’obra sencera, però la senyoreta Jennings, que havia aconseguit el text de l’obra a la biblioteca municipal, n’havia triat uns quants trossets i cada classe en representaria una escena curta. El Director va dir que se’n deia un «fragment». Valia més un fragment que res. I continuava sent una bona acció, que era el que comptava si volíem que el Pare Noel de veritat fes un regal al Thomas.

Pel que fa a la investigació, el dissabte següent el cas faria un gir importantíssim.

16
La Christmas Party

Cada any, quan falta poc per a Nadal, els pares del Giovanni munten una festassa a casa seva.

És una festa increïble, amb cambrers de restaurant i cuiners amb gorra que cuinen darrere dels bufets, on hi ha exposats peixos sencers, galls dindi, llamàntols sobre escultures fetes amb glaçons i uns pastissos espectaculars. S’assembla molt a una festa de Nadal, però els pares del Giovanni en diuen «Christmas Party». La mama diu que fa més fi.

Sempre hi ha una gentada, en aquesta festa. Hi van fins i tot l’alcalde i un munt de gent important. I a nosaltres, vull dir als meus amics i a mi, també ens hi conviden amb els pares.

Aquell dia els pares es vesteixen tots superelegants. Jo crec que els fa una mica d’impressió, perquè no paren de fer oh! i ah! i estan tota l’estona junts xerrant entre ells discretament. Us puc assegurar que a la Christmas Party tothom es comporta, no com a les reunions de pares. Ni tan sols els pares de l’Otto es discuteixen.

Mentre anàvem amb el cotxe cap a casa del Giovanni jo estava superemocionada. Als meus amics i a mi ens encanta aquesta festa, perquè no hi ha ningú que vigili els nens i ens podem posar les botes amb les galetes i el pa de pessic i beure tant de ponx de Nadal com ens doni la gana.

La mama s’havia posat aquelles joies que no es posa mai i el papa estava guapíssim amb americana i corbata. Quan vam arribar a casa del Giovanni hi havia la tira de cotxes que a mi només em semblaven cotxes, però que devien tenir alguna cosa més, perquè el papa, que no es fixa mai en els cotxes, va dir: «Heu vist quins cotxassos?». I després va afegir: «Sort que el meu l’he portat a rentar».

Hi havia un aparcador de cotxes esperant-nos. El papa li va deixar el cotxe. La decoració de l’exterior era espectacular. Els arbres de l’avinguda que pujava cap a la casa brillaven amb llums de tots els colors i desenes d’espelmes indicaven el camí cap a la porta de la casa. Estàvem meravellats.

Jo vaig fer: «Uau!».

La mare també va dir: «Uau!».

El papa va dir: «I tot això, amb paper eixugaculs…».

La mama va fer «xxxt!» al papa perquè callés.

A dins, la festa estava animadíssima. Se sentia molt de xivarri de música i converses. Ja hi havia gent per tot arreu, i entremig, els cambrers de restaurant circulant amb unes plàteres immenses. Una senyora molt amable ens va agafar els abrics i després ens vam reunir amb la resta d’invitats. Com cada any, els pares es van ajuntar amb els pares i jo vaig anar amb els meus amics.

De seguida vam anar a fer una ràtzia als bufets. Tot tenia una pinta bestial. Ens estàvem omplint el plat quan ens vam adonar que el Director també hi era. Estava tot sol, pelant un llamàntol i enllardant-se la corbata de maionesa. No semblava que tingués gaires ganes d’ajuntar-se amb els nostres pares, perquè va començar a perseguir-nos a nosaltres. Ens va dir: «Hola, canalla! Heu vist la senyoreta Jennings?».

Li vam dir que la senyoreta Jennings no venia mai a la Christmas Party i va fer cara d’haver-se endut una desil·lusió molt gran. Llavors ens va preguntar: «No sabeu pas què li podria fer gràcia, de regal de Nadal?».

No en teníem ni idea, i tampoc ens importava gaire. Teníem el bufet de les postres al punt de mira i no estàvem per donar conversa a un adult. A la Christmas Party els adults s’ajuntaven amb els adults i els nens amb els nens. Si el Director no volia estar amb els nostres pares i la senyoreta Jennings no hi era, que es busqués una altra companyia.

Va ser el Giovanni, qui ens va salvar: va dir al Director que havíem de portar les postres a l’àvia i que no era de bona educació fer esperar una senyora gran. Aleshores ens vam abraonar tots sobre el bufet de les postres, ens vam omplir el plat a vessar de pastissos i dolços, i vam tocar el dos esmunyint-nos entre els cambrers de restaurant per despistar el Director.

Vam seguir el Giovanni fins a la saleta de la seva àvia. Estava asseguda a la butaca de sempre, enganxada a la tele i fumant. No semblava que li interessés gaire la Christmas Party.

L’àvia ens va rebre amb un somriure d’orella a orella.

—Els meus convidats favorits!

—Hem pensat que potser tenies una mica de gana —li va dir el Giovanni.

Li vam ensenyar tots els plats. Els va estudiar tots amb parsimònia i finalment va dir amb posat desdenyós:

—No, gràcies, macos. Tot i que sou els únics que penseu en mi.

Jo li vaig preguntar:

—No vol venir a la festa?

—Saps què passa, reina?, que ja m’ha passat l’edat d’aquestes ximpleries. A més, no em vull perdre la telenovel·la.

Deu ser la pera, això de ser vell: et pots passar tot el sant dia mirant la tele.

L’àvia va encendre un altre cigarret. Va deixar anar un núvol de fum gegant que ens va fer estossegar i després ens va preguntar:

—Com va la investigació? Avança?

—Tenim un nou sospitós —vaig dir.

—Ja no és la mestra?

—No.

Llavors li vaig explicar amb tot detall com havíem resseguit el fil fins a la senyora dolenta de la botiga d’animals, que s’havia convertit en la nova sospitosa número 1.

El Giovanni va exposar els seus dubtes sobre la culpabilitat de la senyora dolenta.

—Reparteix adhesius de la botiga a tot déu. Qualsevol pot portar aquest adhesiu al cotxe.

Després de dir això va afegir que a les sèries sempre hi ha un dolent que sembla el dolent però que en realitat no ho és.

L’àvia estava molt impressionada amb la feina que havíem fet. Ens va explicar que en una investigació hi ha per una banda uns elements convergents que assenyalen uns possibles sospitosos, i per una altra unes proves irrefutables que permeten identificar i desemmascarar el culpable.

És cert que al principi de la investigació tothom era una mica culpable: la senyoreta Jennings, el conserge, el cap de bombers, el propietari de l’edifici, que al final va resultar que era l’ajuntament. Després, amb les noves proves que havíem recollit, els culpables havien deixat de ser-ho. El conserge tenia coartada; l’ajuntament no tenia cap mòbil, és a dir, que no hi guanyava res, amb la inundació; el cap de bombers estava comprovat científicament que era massa inútil, i el cotxe de la senyoreta Jennings ni era vermell, ni tenia el far trencat ni tenia cap adhesiu al para-xocs.

Ara ja només ens quedava la senyora dolenta de la botiga d’animals. I per acorralar-la ens calia una prova irrefutable. I l’àvia va tenir una idea per aconseguir-la.

—La senyora dolenta de la botiga porta un cotxe vermell amb el far dret del darrere trencat i un adhesiu al para-xocs? —va preguntar.

—Ni idea —vaig respondre.

—Hi ha una manera molt senzilla d’esbrinar-ho —ens va explicar l’àvia.

—Quina?

—Fer-li un seguiment!

Estava clar que l’àvia coneixia perfectament l’argot detectivesc. Ens va explicar que fer un seguiment a algú volia dir anar-li al darrere sense que se n’adonés.

—El centre comercial tanca d’aquí a poca estona. Si ens afanyem tenim temps d’arribar-hi. Seguirem la senyora dolenta de la botiga fins al pàrquing i així veurem quin és el seu cotxe.

—Potser agafa el bus —va replicar l’Otto.

—Si la seguim ho sabrem —va decretar l’àvia—. Vinga, som-hi.

—Com hi anem? —va preguntar el Thomas.

—Amb cotxe —va respondre l’àvia—. Ens trobem a fora, vaig a avisar el meu xofer.

El Giovanni ens va dir que l’àvia tenia un xofer que l’acompanyava a tot arreu.

Evidentment, no era qüestió de demanar permís als pares per anar a seguir una sospitosa, perquè ens dirien que no. Vam esmunyir-nos fins a l’entrada principal per recollir els abrics i, com passa sempre a la Christmas Party, no se’n va adonar ningú. Els pares continuaven vinga a xerrar fent-se els importants. Hi havia una orquestra sencera tocant en un racó. Però, abans que tinguéssim temps d’arribar al guarda-roba, vam sentir una veu que ens cridava.

—Ei, canalla!

Era el pesat del Director, que ens havia clissat.

S’estava cruspint unes broquetes de pollastre mentre li anava regalimant la salsa per la corbata. Estava clar que no devia tenir parella, si no no seria tan porc menjant.

—Tot bé? —ens va preguntar.

Era evident que s’estava avorrint com una ostra, però nosaltres no ens estàvem avorrint gens! Ens l’havíem de treure de sobre com fos. Li vam dir que teníem moltes ganes de fer caca i vam girar en direcció contrària. Sense jaqueta, mala sort.

El Giovanni ens va fer passar per una porta del darrere i vam anar a parar a fora. Feia un fred que pelava. L’Artie es va posar a plorar, perquè, amb aquella fredorada i sense abric ni bufanda, es posaria malalt. Però jo li vaig dir que no patís, que segur que al cotxe de l’àvia hi havia calefacció.

El Giovanni ens va portar fins a aquell pati gegant on hi havia els cotxes i va assenyalar el de la seva àvia. Era un dels cotxes que havien fet exclamar al papa «Heu vist quins cotxassos?». Hi vam pujar corrents i ens vam encabir tots al seient del darrere. L’àvia anava asseguda al davant, al seient del copilot. Hi havia un senyor que conduïa i que devia ser el xofer. Tenia el cotxe molt calentó, i això que a fora bufava un vent glaçat que feia voleiar uns flocs de neu diminuts.

Vam arrencar cap al centre comercial. L’àvia va continuar fumant a dins del cotxe i el xofer li va fer notar que havent-hi criatures a dins potser valia més abstenir-se’n. Però l’àvia li va dir que, a les sèries, els detectius que segueixen els sospitosos fumen, prenen cafè i mengen patates de bossa a dins del cotxe. I llavors ens vam aturar en una gasolinera per comprar patates de bossa per a tothom i cafè per a l’àvia. Era superemocionant.

Vam arribar al centre comercial que ja era gairebé hora de tancar. L’àvia va dir al xofer que no es mogués del cotxe i vam entrar-hi tots en fila índia, amb l’àvia al davant de tot.

Semblava que l’àvia fos una experta a fer seguiments. Va consultar un plafó on hi havia totes les botigues i va trobar la botiga d’animals sense haver de preguntar al vigilant de seguretat. La majoria dels clients ja havien marxat i no hi havia ni una ànima.

Ens vam asseure en un banc des del qual es veia la botiga. L’àvia ens va dir que féssim veure que ens havíem assegut allà per casualitat. Ella va treure’s un diari de la bossa i va fer veure que llegia.

De sobte vam veure la senyora dolenta que sortia de la botiga. Va tancar la porta amb doble volta i se’n va anar.

—Seguim-la discretament —va dir l’àvia.

Vam seguir l’àvia, que seguia la senyora dolenta. Vam caminar un tros, vam agafar tres escales mecàniques diferents i vam anar a parar al pàrquing. La senyora dolenta no es va adonar que l’estàvem seguint. Va travessar unes quantes fileres de cotxes i de sobte es va aturar just davant d’un cotxe vermell amb el far dret del darrere trencat i un adhesiu de la botiga al para-xocs. Va obrir la porta i hi va pujar.

Vam començar a cridar tots: «És el cotxe! És el cotxe!».

L’àvia ens va fer un gest perquè calléssim per no cridar l’atenció. El Giovanni va preguntar:

—I ara què fem?

—La continuarem seguint! —va decretar l’àvia.

Vam córrer tots cap al nostre cotxe, que, per sort, no estava aparcat gaire lluny. Vam pujar-hi d’un salt i l’àvia va dir al seu xofer:

—Segueixi aquell cotxe!

Va assenyalar amb el dit el cotxe de la senyora dolenta, que ja anava cap a la sortida del pàrquing, i el xofer va accelerar per atrapar-la.

L’àvia va xisclar d’emoció. Va dir que era ben bé com en una pel·li. Estava tan contenta que va exclamar:

—La mare del Tano quan era gitano, és el millor dia de la meva vida!

Jo no havia sentit mai una paraulota tan llarga. Li vaig preguntar si me la podia donar per posar-la al meu llibre de paraulotes. Em va dir que cap problema i em vaig posar molt contenta.

El cotxe de la senyora dolenta va girar per la gran avinguda i el nostre cotxe també. L’àvia anava dient al xofer:

—Sobretot, no la perdi de vista!

Però no era gaire probable que la perdéssim de vista, perquè hi anàvem pràcticament enganxats.

L’àvia va encendre un altre cigarret i va continuar menjant patates i bevent cafè. Era un got enorme i va dir unes quantes vegades: «Amb això, puc aguantar la nit sencera». Però tampoc era qüestió de quedar-nos tota la nit, perquè si no els pares s’espantarien.

De fet, el seguiment no va durar gaire. Després d’un trajecte curt, el cotxe de la senyora dolenta va entrar en un barri residencial. La senyora va aparcar davant d’una caseta molt maca i va entrar-hi.

Nosaltres ens vam quedar a fora una estoneta. Vam veure que s’encenien els llums en unes quantes habitacions i després la senyora dolenta va començar a feinejar a la cuina. Efectivament, allò era casa de la inundadora.

Ja era nostra. Per fi.

Llavors vam preguntar-nos què havíem de fer, ara. Trucar a la porta i dir-li que ho sabíem tot?

L’àvia va dir que valia més no precipitar-se. La senyora dolenta sempre podia fer veure que s’ho havia inventat tot el Balthazar. Encara havíem de buscar la manera de desemmascarar-la als ulls de tothom.

—Encara no hem trobat el mòbil —ens va recordar l’àvia—. És l’única peça del puzle que ens falta. Aquesta dona ha de tenir algun vincle amb l’escola, si sabia que per la sortida d’emergència s’hi podia entrar. Si descobrim aquest vincle, descobrirem el mòbil…

—I com ho fem, per trobar el vincle? —va preguntar el Giovanni.

—Paciència, nens. Paciència —ens va dir l’àvia.

I al final ens en vam anar. Valia més que tornéssim abans que els pares s’ensumessin alguna cosa.

17
El comitè de censura

Es va armar un bon rebombori, amb l’obra de teatre del fals Pare Noel. Es veu que a dins hi havia una mena de paraulota. Uns pares de l’escola se’n van queixar. Jo vaig pensar que tant de bo no fos «la mare del Tano quan era gitano», perquè era la meva paraulota. Ja m’havien pispat «paper eixugaculs», només faltava que ara em pispessin també aquesta.

Amb allò de la paraulota hi va haver un sidral dels grossos, i els pares van exigir una altra reunió amb el Director. Aquest cop va ser sense nens, però els pares ens van explicar que alguns pares havien començat a cridar i a dir que era una obra inapropiada per a nens perquè hi havia aquella paraulota.

La senyoreta Jennings els va explicar que al festival de l’escola només hi sortia un fragment de l’obra i que l’escena on hi havia la paraulota no l’havien triat. Però els pares no en van tenir prou i van exigir que es cancel·lés del tot l’obra.

—Per una paraula que ni tan sols surt al fragment que estem treballant amb els alumnes? —es va indignar la senyoreta Jennings.

—No podem tolerar una obra que diu obscenitats —van insistir els pares.

—Per l’amor de Déu, no té res d’obscena! —va esclatar la senyoreta Jennings—. Totes les classes han treballat moltíssim amb les escenes que els han tocat!

Però els pares no van voler escoltar raons. Es veu que la senyoreta Jennings va acabar cridant, i el Director també, i els pares també. I, com que es veu que els pares sempre criden més fort que tothom, el Director va transigir i va decretar que cancel·lava l’obra del fals Pare Noel i que els nens tindrien llibertat per fer l’espectacle que volguessin. La senyoreta Jennings va dir al Director que no era prou valent i se’n va anar sense dir adeu a ningú, cosa molt estranya en ella. Es veu que el Director feia cara de tonto i sobretot d’estar molt trist.

L’endemà d’aquesta reunió, a la senyoreta Jennings encara li durava l’emprenyada amb els pares. El Director, que es veu que no li agrada que la senyoreta Jennings estigui enfadada, va estar-se una bona estona a la nostra classe. Vam preguntar al Director per què els pares no volien saber res de la nostra obra de teatre.

—Perquè a dins hi ha una paraula que no els agrada —ens va explicar el Director.

—És una paraulota? —va preguntar el Thomas.

—En realitat no. Però els pares consideren que sí que…

—La democràcia prohibeix les paraulotes? —va preguntar el Giovanni.

—No —va respondre el Director.

Vam trobar tots que la democràcia era superguai.

—O sigui, que podem dir paraulotes? —va preguntar l’Artie.

—La llei no ho prohibeix —va respondre el Director—, però la bona educació sí. Dir paraulotes és de molt mala educació. «Ofensiu», se’n diu.

—Ofensiu però no antidemocràtic —va concloure l’Otto.

—Efectivament —va reconèixer el Director—. Pots ser molt maleducat però un gran demòcrata.

—Però la democràcia prohibeix alguna paraula? —vaig preguntar.

—No es poden dir coses lletges sobre la gent —va dir el Director—. Això sí que està prohibit expressament per llei.

—La mama diu moltes coses lletges del papa —va comentar l’Otto—. Això és il·legal?

—En l’àmbit privat, no.

—Què vol dir, «en l’àmbit privat»? —va preguntar el Giovanni.

—Vol dir quan és només entre dues persones —va explicar el Director.

Com que no ho vam acabar d’entendre, el Director ens ho va explicar millor:

—Si sou només dues persones, a l’habitació, podeu dir coses lletges d’una tercera persona. No és maco, però no està prohibit.

—I, si estem sols, podem pensar coses lletges de la gent? —va preguntar el Thomas.

—Sí, podeu pensar el que vulgueu. Se’n diu «llibertat de pensament». Però, si comences a dir coses lletges d’una persona públicament, és a dir, davant de tothom, això ja està prohibit.

Li vam demanar que ens en posés un exemple per estar segurs que ho havíem entès i va tornar a agafar l’exemple de la votació entre pizza i bròcoli.

—Si, perquè la triïn a ella, la pizza assegura davant de tots els seus electors que el bròcoli és un dolent malèfic que enverina les criatures, aleshores el bròcoli pot acudir a la justícia.

—Per què?

—Perquè és una mentida que atempta conta la reputació d’aquest bròcoli.

—Però és només un bròcoli —va replicar el Giovanni.

—En democràcia, tots els ciutadans són iguals i tothom està protegit per igual. Ningú té més drets o és més important que un altre.

—I si la pizza no ho diu per aquest bròcoli en concret, sinó per tots els bròcolis en general, és menys greu? —va preguntar el Thomas.

—No, al contrari, això és pitjor encara —va respondre el Director—, perquè la pizza incita a l’odi contra tots els bròcolis, i això també està prohibit per llei.

—Per tant, en una democràcia, es podria prohibir una obra de teatre? —va preguntar l’Otto.

—Sí. Per exemple, si la pizza hagués escrit una obra explicant que tots els bròcolis són enverinadors de criatures, llavors sí que es podria prohibir. Quan es posen límits a la llibertat d’expressió, se’n diu «censura». Això sí: en democràcia, quan es limita un dret, cal tenir una bona raó per fer-ho.

—En aquest cas, els beneficiats serien sobretot els bròcolis —li va fer notar el Giovanni.

—No només —va respondre el Director—. La censura, quan protegeix una minoria, també protegeix la majoria. M’explico: encara que els bròcolis siguin només una verdura entre moltes altres, és d’interès general protegir els bròcolis, perquè, si deixem que se’ls ataqui, després els enciams, les albergínies i totes les altres verdures també es podran veure amenaçades. En una democràcia, quan protegeixes els altres, també et protegeixes a tu mateix.

Vam pensar tots que això de la democràcia no era tan fàcil com semblava. Però no ens vam atrevir a dir-ho al Director perquè no tornés a començar amb les seves explicacions. Va continuar:

—Si sou carbassons o albergínies, heu de tenir en compte els bròcolis, encara que us penseu que no tenen res a veure amb vosaltres. Perquè, després dels bròcolis, els següents podeu ser vosaltres. Se’n diu la teoria del canari a la mina.

—El canari ocell? —vaig preguntar.

—Sí —va respondre el Director.

—Jo volia un canari, però tant el meu pare com la meva mare em van dir que no —va saltar l’Otto—. Per això vaig comprar-me una tortuga.

—Abans —va explicar el Director—, a les mines, hi baixaven una gàbia amb un canari a dins. Si hi havia una fuita de gasos perillosos, encara que fos tan petita que no afectava els miners, el canari, com que era més petit, s’intoxicava i es moria. Això servia per alertar els miners que corrien perill. Que, si no feien res, serien els següents.

—I això què hi té a veure, amb la democràcia? —va preguntar el Thomas.

—A la nostra societat també hi ha canaris. Gent que de vegades ens sembla que la tenim tan lluny que no hi estem connectats. Però si un dia els toca el rebre a aquests canaris, els següents serem nosaltres.

—En el fons, no som tan diferents —vaig dir.

El Director va assentir amb el cap. I llavors l’Otto va fer la pregunta que ens estàvem fent tots:

—Però, a veure, quines coses lletges, hi havia a l’obra del fals Pare Noel, perquè els pares l’hagin prohibit?

—Mmm —va respondre el Director, amb cara de contrariat—. Aquí es complica encara més la cosa… En realitat no era cap cosa lletja… És una paraula que incomoda alguns pares.

Quan vaig sentir això, em vaig posar tan furiosa que vaig començar a cridar. (En principi no s’ha de cridar, però és que estava molt furiosa).

—«Una paraula que incomoda alguns pares»? Va anul·lar la funció només per «una paraula que incomoda alguns pares»? Això és molt i molt injust! Hi havíem treballat moltíssim! I és injust també per al fals Pare Noel, que almenys així s’hauria fet una mica conegut! A més, l’obra la fèiem també per estovar una mica el Pare Noel autèntic, i ara, per culpa seva, el Thomas es quedarà sense regal de Nadal.

—Em sap molt de greu —es va disculpar el Director—. Em vaig trobar entre l’espasa i la paret.

Vaig pensar que en el fons no devia ser gens fàcil, manar. Però el Thomas va saltar:

—Els que manen no serveixen per a res.

—Tens tota la raó —va reconèixer el Director.

Jo vaig tornar a insistir-hi:

—Així, si ho hem entès bé, uns quants pares han impedit que fem l’obra que volíem fer tots?

—Sí —va admetre el Director.

—Per tant, és una censura injusta!

—En certa manera, sí —va admetre el Director.

Una altra vegada la minoria sorollosa s’havia imposat sobre la majoria silenciosa.

Vam cridar tots «Democràcia» i després vam preguntar al Director quina era, la paraula prohibida.

El Director semblava una mica incòmode. Va mirar la senyoreta Jennings, que el va animar a parlar amb llibertat:

—Vinga, digui-la.

Va dubtar un moment i finalment va murmurar:

—Parts genitals…

Ho va dir tan fluixet que no ho vam sentir bé.

—Parts genials? —va repetir l’Artie, molt estranyat—. Estava prohibit dir «parts genials»?

Tenia raó l’Artie, per què tant de rebombori per unes parts que eren genials?

—Parts genitals —va repetir el Director.

Ens vam quedar una mica parats, perquè no teníem gaire clar què eren les parts genitals.

—Les parts genitals són les parts íntimes —ens va explicar aleshores la senyoreta Jennings.

—Vol dir la titola? —va preguntar l’Artie.

Ens vam posar tots a riure, perquè havia dit «titola».

—És una cosa vulgar? —va preguntar l’Otto.

—No —va dir el Director.

—Aleshores, on és el problema? —va fer l’Artie—. En tenim tots. Els nens tenen titola, que està a la vista, i les nenes tenen petxina i està amagada.

—Tens tota la raó —va dir la senyoreta Jennings—. Tot aquest rebombori, per això.

Se la veia molt afectada, la senyoreta Jennings. Vam començar a cridar tots:

—No a la censura!

I llavors se’ns va acudir entre tots els companys una gran idea. Una idea que segur que a la senyoreta Jennings li agradaria i que a més faria que triomfés la democràcia. Però a la senyoreta Jennings no n’hi vam dir res.

Vam decidir que fos una sorpresa.

I Déu-n’hi-do, si va ser una sorpresa…

18
El festival de Nadal (1/2)

Faltava una setmana per al festival de Nadal.

Al pati, els nens no parlaven de res més. El Director havia dit que seria un espectacle lliure, és a dir, que cadascú pujaria a l’escenari i faria l’actuació que volgués davant dels pares. Tothom preguntava als altres què tenien pensat fer. Al Balthazar li feia il·lusió fer una demostració de rots deixant anar un rot immens pel micro. Ens va fer molta gràcia la idea, però el Balthazar va dir que, si feia allò, segur que el seu pare li clavaria un parell de bolets, i això ja no tenia tanta gràcia.

«I vosaltres?», ens preguntaven els altres companys. Nosaltres responíem amb evasives: «Fem una cosa conjunta, ja ho veureu».

El temps passa tan de pressa que, quan ens en vam voler adonar, ja era el dia del festival. L’auditori de l’escola estava ple com un ou. El Director va començar l’acte amb un discurs una mica penós: «Benvinguts tots, pares i mares. Enguany, l’espectacle de Nadal és un espectacle lliure. És a dir, que hem donat llibertat als nens perquè presentin en aquest escenari l’actuació que vulguin. Si tenen alguna queixa, poden adreçar-la directament als nens. Moltes gràcies i bones Festes!».

Després d’això, els alumnes van començar a pujar a l’escenari classe per classe. El Director era l’encarregat de prémer el botó que obre i tanca el teló. Després de cada actuació, els pares aplaudien sense gaire entusiasme, el Director tancava el teló, i en acabat el tornava a obrir amb el següent alumne. Hi va haver poemes, cançons, molts números musicals, malabars, una demostració de càlcul mental que va ser un fiasco total i unes acrobàcies que van acabar amb plors.

El Balthazar sí que ens va fer riure. Va fer veure que no funcionava el micro. Va pujar a l’escenari, va agafar el micro i, fent veure que recitava alguna cosa, va començar a bellugar els llavis sense dir res. Tothom es va pensar que era el micro que no funcionava i alguns pares es van posar a cridar: «El micro! El micro!». El Director va sortir al trot a l’escenari, hi va donar uns copets amb el dit, i el micro funcionava. El Director va sortir de l’escenari i el Balthazar va tornar a fer com si parlés. El Director, pensant-se que el micro no funcionava, va tornar a sortir corrent. El Balthazar va fer la mateixa comèdia unes quantes vegades. El Director suava. Assegut entre el públic, el pare del Balthazar va cridar:

—Quina casualitat, tots els nens han tingut un micro en condicions menys el meu!

—És el mateix micro per a tothom! —va replicar el Director parlant pel micro i demostrant que funcionava.

Llavors tothom va entendre que el Balthazar havia fet una broma. A mi em va semblar que l’actuació del Balthazar havia sigut la més divertida i més interactiva de totes. Però el seu pare no devia compartir la meva opinió, perquè va tornar a cridar:

—Balthazar! Coi de nen, ja veuràs quin parell de bolets que t’endús quan arribem a casa!

El Director, que encara tenia el micro a la mà, es va posar vermell de ràbia.

—Aquí ningú clavarà cap bolet a ningú! D’aquí a poc és Nadal i exigeixo que tothom es comporti! Si no, trucaré a la policia!

Amb això es van calmar els ànims. El pobre Director feia cara de no poder més. Sort que aviat serien vacances. Les necessitava.

I aleshores ens va tocar a nosaltres. Jo era la que començava. Em vaig situar a l’escenari. El Director va prémer el botó, es va obrir el teló i vaig aparèixer jo davant de tot el públic de pares.

Estava una mica cagada, però no podia tocar el dos.

19
El festival de Nadal (2/2)

Es va obrir el teló davant meu.

Anava vestida de blanc de dalt a baix. Vaig començar a caminar per l’escenari i vaig dir:

—Soc la Democràcia. Gràcies a mi, tothom és lliure.

Va sortir l’Otto a l’escenari. Li havíem enganxat a la roba unes pàgines de l’obra del fals Pare Noel. Duia una bossa a la mà.

—Jo soc una obra de teatre! —va cridar l’Otto.

Jo li vaig dir:

—Vine amb mi, amiga Obra de Teatre. Jo et protegeixo. Gràcies a mi, ets lliure! Què hi tens, en aquesta bossa, amiga Obra de Teatre?

—En aquesta bossa hi tinc una paraula —va respondre l’Otto-Obra de Teatre.

—També protegeixo la teva paraula —vaig dir.

Llavors van sortir el Giovanni, l’Artie i el Yoshi amb una perruca grisa al cap i un bastó a la mà. Van exclamar (excepte el Yoshi):

—Som els pares i no ens agrada la democràcia!

A continuació van fer veure que em mataven. Jo portava un pot de quètxup a la butxaca i me’n vaig escampar per la roba blanca perquè els espectadors entenguessin que era morta. Va quedar superbé. Però els pares de debò feien una cara molt estranya.

Aleshores els pares de mentida (el Giovanni, l’Artie i el Yoshi) van fer veure que s’adonaven que també hi havia l’Otto-Obra de Teatre.

—Ataquem aquesta obra de teatre! —van exclamar.

L’Otto-Obra de Teatre va començar a xisclar:

—Socors! Socors! Han matat la Democràcia! Ja no tinc ningú que em protegeixi!

Llavors els pares de mentida van atacar l’Otto-Obra de Teatre a cops de bastó, van fer veure que li tallaven la bossa que duia i la van brandar davant del públic com si fos un botí.

Aleshores l’Otto-Obra de Teatre va gemegar:

—M’han tallat la meva valuosa bossa de paraules!

Jo vaig fer com si no estigués morta del tot i, aixecant una mica el cap, vaig preguntar amb veu d’estar patint molt:

—Quines paraules hi duies, a dins d’aquesta bossa, amiga Obra de Teatre?

—Les parts genitals! —va cridar l’Otto-Obra de Teatre—. Ara soc una obra de teatre incompleta, perquè m’han tallat les parts genitals!

Aquí l’Otto-Obra de Teatre es va posar de genolls per suplicar als pares de mentida:

—Torneu-me-les, sisplau! Torneu-me les meves parts genitals!

—No —van cridar llavors els pares de mentida—. Perquè les parts genitals són una paraula prohibida!

Llavors els pares van començar a cantar una cançó que se’t ficava al cap mentre caminaven en cercle al voltant de l’Otto-Obra de Teatre:

Paraula prohibida!

Paraula prohibida!

Això no és una democràcia!

Després ens vam posar tots en fila de cara als pares i vam cridar:

—No es pot dir, però sí que es pot ensenyar!

I ens vam despullar tots.

Llavors l’Otto-Obra de Teatre va començar a remenar la titola i a arengar els espectadors:

—Mireu les meves parts genitals! En nom de la democràcia, mireu-les bé!

I aleshores jo vaig afegir, dirigint-me al públic:

—Anem a votar tots, amics, per salvar la democràcia!

Aquí va ser quan va sortir el Thomas amb el vestit de karate i uns bigotis de mentida immensos enganxats sota el nas, com els del seu pare, i va dir:

—Ni pensar-hi! No penso votar! M’estimo més quedar-me a la meva sala de karate, queixant-me de tot!

I ja està. Així s’acabava l’espectacle.

Es va fer un silenci total. Ni un sol aplaudiment.

Jo crec que els pares estaven tots al·lucinats.

Però nosaltres vam saludar igualment, perquè és el que fan els actors després d’actuar. I llavors el Director, que feia una mica de cara d’espantat, va tancar el teló.

Els pares van sortir de l’auditori amb una cara molt estranya. A l’Otto, la mare li va clavar una esbroncada descomunal perquè s’havia embrutat la roba amb la pega. I a mi també em va renyar molt la mama perquè m’havia empastifat aquell vestit blanc tan bonic de quètxup i les taques de quètxup no se’n van, quan les rentes. Jo vaig pensar que no n’hi havia per tant: així tindria un record ben maco de l’obra de teatre cada cop que em posés aquell vestit.

*

—Que no n’hi ha per tant? —m’ha tallat la mama, a la cuina—. Et penses que et deixaré posar un vestit ple de taques?

I he aprofitat per menjar-me un altre trosset de pastís. El papa ha dit:

—El festival de Nadal va ser la setmana passada. Es pot saber què ha passat en només una setmana perquè la visita d’avui al zoo hagi acabat en una catàstrofe d’aquestes dimensions?

—És pel que vaig veure sortint de l’auditori després de l’espectacle —li he explicat.

—I es pot saber què vas veure? —m’ha preguntat el papa, impacient.

*

Ara fa una setmana, quan sortíem de l’auditori amb els meus pares, de sobte la vaig veure entre la multitud d’espectadors: la senyora dolenta de la botiga d’animals! Era allà, entre el públic! Una mica més i se’m para el cor. Com que estàvem anant tots cap al pàrquing, va ser facilíssim fer-li un seguiment i vaig veure que pujava al cotxe vermell amb el far dret del darrere trencat i l’adhesiu al para-xocs.

Si em punxen no em treuen sang: allò volia dir que la senyora dolenta era la mare d’un alumne de l’escola!

20
Vam trobar el culpable

Ja feia dies del festival de Nadal, i a l’escola tothom parlava encara de la nostra representació.

Els pares estaven escandalitzats, però els companys, els mateixos que al principi d’arribar a l’escola es burlaven de nosaltres, ara ens miraven amb admiració.

La que estava més impressionada era la senyoreta Jennings. Al·lucinava pel que havíem fet. Ens va dir que havíem donat tota una lliçó als pares i que estava molt orgullosa de nosaltres. Ens va fer molta il·lusió, perquè ens l’estimem molt, la senyoreta Jennings.

Només quedava una setmana de classe abans de les vacances de Nadal i la senyoreta Jennings ens va recordar que l’últim dia de classe abans de les vacances ens portaria al zoo, tal com havíem quedat. Quan va veure que fèiem que sí però sense gaire entusiasme, la senyoreta Jennings ens va preguntar:

—Tot bé, tresors? Us veig una mica capficats.

Li vam dir que no ens passava res, però en realitat sí que estàvem capficats: estàvem arribant al final de la investigació. Havíem trobat un vincle entre la dona dolenta i la nostra escola especial: era mare d’un alumne de l’escola dels nens normals. Ho havia fet per treure’ns del mig? Perquè li feia enveja que tinguéssim aquella escola tan petita i tan maca? O només perquè era dolenta? No trigaríem a saber-ho. Perquè havia arribat el moment de plantar-li cara. Havíem decidit que ho faríem dimecres a la tarda. Amb l’àvia del Giovanni.

L’àvia del Giovanni deia que era el cara a cara final. A les sèries, el detectiu es presenta sense avisar a casa del culpable i li explica amb tot detall com ha estirat el fil fins a ell i que no té escapatòria. I això seria el que faríem nosaltres. Seria una passada. Però la veritat és que estàvem una mica nerviosos.

El dimecres en qüestió el Giovanni ens va convidar a casa seva, com si no passés res. Com que a casa del Giovanni no hi ha ningú que ens vigili, vam sortir discretament cap al pati, on l’àvia i el xofer ja ens esperaven a dins d’un cotxe.

Vam anar cap al centre comercial pensant que, com que era entre setmana, la senyora dolenta devia ser a la botiga d’animals.

Però no hi era. A la botiga d’animals només hi havia un noi que estava netejant els aquaris i que ens va explicar que aquell dia la mestressa tenia festa. Així doncs, vam tornar a agafar el cotxe i vam anar a casa de la senyora dolenta.

Quan hi vam arribar vam veure el seu cotxe aparcat davant. Era a casa. Havia arribat l’hora de la veritat.

Vam trucar a la porta, ben juntets els uns amb els altres, i l’àvia es va quedar al darrere.

A poc a poc, la porta es va obrir i va aparèixer davant nostre la senyora dolenta. Feia una mica de por. Ens va mirar amb aquells ullets tan petits i ens va preguntar, molt seca:

—Què voleu?

Ara que la veia de prop, em va semblar massa vella per ser mare d’un alumne.

Va ser l’àvia, qui va parlar:

—Aquests nens li volen dir una cosa…

—Així sou vosaltres, els que heu tornat a penjar la pilota al meu jardí i em destrosseu el parterre? —ens va renyar la senyora dolenta.

L’àvia, amb to de detectiu de sèrie de la tele, va replicar:

—Val més que en parlem a dins.

La senyora dolenta es va apartar, intrigada, i ens va deixar entrar a casa seva. Suposo que a les sèries de la tele sempre hi ha lloc per a tothom, però allà, en aquell rebedor, estàvem tots com sardines.

—Què passa? —va preguntar la senyora dolenta—. No tinc tot el dia.

Aleshores m’hi vaig llançar:

—Senyora dolenta, sabem el que va fer.

—Què vaig fer?

—Va inundar la nostra escola.

La senyora dolenta feia cara de no entendre res. Ens va mirar fixament, com si estiguéssim completament sonats.

—Ho sabem tot, senyora dolenta —va afegir el Giovanni.

—No es molesti a negar-ho, senyora dolenta, és inútil —va concloure l’àvia.

—Podrien parar de dir-me «senyora dolenta»? —va replicar indignada la senyora dolenta— i explicar-me de què punyetes m’estan parlant?

—Va entrar d’amagat a la nostra escola especial, va embussar les piques amb la plastilina del Yoshi i va deixar les aixetes rajant tot el cap de setmana perquè se’ns inundés l’escola. No ho pot negar, perquè un testimoni la va veure el vespre que va començar la inundació sortint per la sortida d’emergència i fugint amb el seu cotxe. Un cotxe vermell, amb el far dret del darrere trencat i un adhesiu de la seva botiga d’animals al para-xocs.

La senyora dolenta es va quedar de pedra.

—Pam! —va cridar l’àvia—. Escac i mat!

Just en aquell moment se me’n van anar els ulls cap al moble del rebedor, on hi havia un llum i uns quants marcs de fotos. En un dels marcs s’hi veia una foto d’una persona que coneixíem tots. Em vaig quedar estupefacta.

Vaig agafar el marc i vaig preguntar a la senyora dolenta:

—Com és que té una foto del Director?

—Perquè és el meu fill —va respondre la senyora dolenta, que, en realitat, no era tan dolenta.

Ens va mirar molt preocupada i ens va dir amb veu molt dolça:

—I si seiem una estona al menjador? Us faré una xocolata calenta i tinc unes galetes boníssimes.

Al menjador, la senyora ens va explicar el que havia passat. Ben bé com a les sèries de la tele.

—Ja sé qui sou —va confessar—. Sou els nens de l’escola especial…

Vam fer tots que sí amb el cap i llavors va continuar:

—Em va agradar molt la representació que vau fer l’altre dia. Molt atrevida. I vau donar una lliçó als imbècils dels pares. Sabeu que el meu fill me’n parla molt, de vosaltres? Li agradeu molt. I també hi ha una altra persona que li agrada molt. Bé, més que agradar-li, l’estima. La vostra mestra…

—La senyoreta Jennings? —vaig dir—. El Director està enamorat de la senyoreta Jennings?

—Ja fa temps. Però el meu fill és tan tímid…

—Doncs no ho sembla —va comentar l’Otto.

—Els grans tímids solen ser els que més ho dissimulen —va dir la senyora—. Feia mesos que el meu fill admirava la senyoreta Jennings sense atrevir-se a abordar-la ni a dirigir-li la paraula. Ho havia intentat un munt de vegades: es posava a la sortida de l’escola i l’esperava amb un ram de flors. I cada vegada la deixava marxar sense atrevir-se a dir-li res. El meu fill patia molt, i no hi ha cap mare al món que vulgui veure patir un fill. Per això vaig tenir aquesta idea una mica esbojarrada: deixar la vostra escola especial impracticable perquè el meu fill us pogués acollir a l’escola dels nens normals. Va ser l’únic que se’m va acudir perquè pogués fer coneixença amb la senyoreta Jennings.

—Així, qui va inundar l’escola especial: vostè o el Director? —vaig preguntar.

—Tots dos. Jo l’hi vaig portar amb el cotxe. Així m’assegurava que no s’ho repensaria i també que no l’identificarien pel cotxe. Però qui va entrar-hi i va provocar la inundació va ser ell. Està malament. Molt malament. Ja ho sé. Però no me’n penedeixo, perquè no havia vist el meu fill tan feliç com des del dia que us vau instal·lar a la seva escola.

De sobte encaixaven totes les peces del puzle. El Director tenia un mòbil, és a dir, un motiu per voler que s’inundés l’escola: acostar-se a la senyoreta Jennings, de qui estava enamorat. Poques setmanes abans havia enxampat el Balthazar a dins de l’escola especial i d’aquesta manera havia descobert que la sortida d’emergència no tancava bé i que es podia accedir a l’edifici per aquella porta. El matí que es va descobrir la inundació era allà, entre els curiosos. El policia ja ens ho havia dit, que els culpables ho solen fer, això. Havíem tingut el Director davant dels morros des del principi, i no hi havíem caigut!

Llavors vaig dir a la senyora:

—Mare del Director, el seu fill va fer una bestiesa com una casa! Més greu que la caiguda del professor d’educació física, més greu que el policia atropellat per un cotxe, més greu que Santa Cleca o que la representació de les parts genitals. Ens va inundar l’escola! I a nosaltres ens agradava molt, la nostra escola!

—Ho sento moltíssim, de debò. De vegades l’amor ens pot fer perdre el cap. Mireu… jo vaig perdre el cap per amor al meu fill, i el meu fill va perdre el cap per amor a la senyoreta Jennings. I ara el que perdrà serà la feina…

Vaig aprofitar per fer a la mare del Director la pregunta que ens tenia a tots tan intrigats:

—I en què consisteix, exactament, la feina del seu fill?

—La feina del meu fill és protegir els nens.

Ens sabia molt de greu que el Director perdés la feina. En vam parlar una estona tots els amics i l’àvia del Giovanni, i finalment vam dir a la senyora:

—No direm res sobre la inundació. No pateixi.

La senyora es va emocionar i tot. Ens va donar les gràcies. I ens va dir:

—Sou bons nanos.

*

A la cuina, el papa i la mama m’han mirat estupefactes. Semblava que se’ls hagués de desencaixar la mandíbula.

—Va ser… va ser el Director, qui us va inundar l’escola?

—És un secret —els he recordat—. No podeu explicar res de tot això a ningú. L’hi hem perdonat, al Director. És que quan estàs enamorat fas bestieses.

Llavors el papa ha dit:

—Continuo sense entendre quina relació hi ha entre tot això i el que ha passat avui al zoo.

Doncs que, després de sortir de casa de la mare del Director, vam decidir ajudar el Director fent alguna cosa perquè la senyoreta Jennings s’enamorés d’ell.

Als meus amics i a mi ens agrada molt ajudar la gent. Però, ja ho diu la mare: l’infern està empedrat de bones intencions.

21
La catastròfica visita al zoo

Necessitàvem un pla per ajudar el Director. Com ho podíem fer perquè la senyoreta Jennings s’enamorés d’ell?

No ho teníem fàcil: el Director és una mica calb i no gaire guapo, pobre. Fins i tot vam fer una enquesta entre les nenes de l’escola: el cent per cent el trobaven lleig.

Al final, la idea se’ns va acudir el dia abans de la visita al zoo, quan el Director va entrar a la classe (ara ja havíem entès que venia a veure la senyoreta Jennings, més que a nosaltres) i ens va dir: «Canalla, demà vindré amb vosaltres al zoo». Va ser sentir allò i que se’ns encengués la bombeta: el Director havia de dur a terme un acte heroic.

Primer vam pensar en alguna cosa quan fóssim al bus. A les pel·lis, per exemple, l’heroi salva uns nens que han quedat atrapats en un autobús en flames. Però, com que no estàvem segurs del tot que el Director aconseguís salvar-nos, vam trobar que allò del foc era una mica arriscat. Llavors el Thomas va proposar fer veure que s’ennuegava amb un tros de menjar perquè el pogués salvar el Director. Fins i tot ens va ensenyar com feia veure que s’escanyava i ens va semblar que ho feia perfecte.

L’endemà, mentre anàvem tots cap al zoo amb el bus escolar, el Thomas va fer veure que s’ennuegava amb una galeta. Però, en lloc de salvar-lo, el Director, que a més anava assegut al seu costat, va entrar en pànic i va començar a xisclar molt esverat:

—Ajuda! S’està escanyant! Que algú l’ajudi!

L’autobús es va aturar i la senyoreta Jennings va córrer cap al Thomas, li va abraçar la panxa, i el Thomas va fer veure que deixava d’escanyar-se.

El Director va respirar alleujat. Va dir a la senyoreta Jennings que era una heroïna. I la senyoreta Jennings ens va dir que masteguéssim bé abans d’empassar.

Quan vam arribar al zoo vam tenir un disgust, perquè el trajecte de bus s’havia acabat i encara no havíem tingut temps de convertir el Director en un heroi.

Un cop a dins del zoo ens vam emocionar molt. Ens havien donat a cadascun un petit planell amb la ubicació dels animals i estàvem impacients per començar la visita. I aquí va començar la catàstrofe.

La senyoreta Jennings ens havia dit que no ens separéssim per res. I nosaltres vam obeir al peu de la lletra: no ens vam separar per res. Va ser la senyoreta Jennings, qui no en va fer cas, perquè se’n va anar pel seu compte amb el Director cap a l’estany dels flamencs sense adonar-se que ens havíem quedat uns passos enrere. Els flamencs no ens feien ni fred ni calor. El que més il·lusió ens feia era veure els animals grossos.

Vam mirar el plànol per decidir on anàvem primer. Evidentment, cadascun volíem veure una cosa diferent. Com que estem en una democràcia, vam decidir votar, i la majoria va votar per la secció «sabana africana», que era on hi havia els lleons, els elefants, les zebres i els goril·les.

En aquell moment vam sentir una veu familiar que cridava: «Nens? Nens? On sou?». Era la senyoreta Jennings, que ens buscava. Llavors ens vam adonar que quedàvem darrere d’una tanca d’arbustos i que la senyoreta Jennings no ens veia.

I aleshores se’ns va acudir una idea genial: faríem veure que ens havíem perdut pel zoo perquè ens pogués trobar el Director. Llavors seria un heroi i potser la senyoreta Jennings s’enamoraria d’ell.

Vam tocar el dos dissimuladament. Primer perquè havia de ser el Director, qui ens trobés, i no la senyoreta Jennings; i segon perquè, com més perduts estiguéssim, més heroic seria el Director quan ens trobés.

Per perdre’ns bé havíem d’anar cap a una zona on no ens busquessin. Si la senyoreta Jennings s’ensumava que el que ens feia il·lusió era veure els animals de la sabana, probablement aniria a buscar-nos allà. Per tant, havíem d’anar a veure els animals que més odiàvem. Vam consultar el plànol i vam arribar tots a la conclusió que l’animal més poca-solta del zoo era la cabra muntesa. No és que tinguéssim res contra aquella pobra cabra, però, al costat dels lleons, els tigres, els elefants, les girafes, els hipopòtams, les zebres, els cocodrils, els goril·les, els ossos polars, els pingüins i els rèptils, la cabra muntesa feia bastanta pena.

Així doncs, vam anar discretament cap al tancat de les cabres munteses. Tal com era d’esperar, no hi havia ni una ànima, tret d’una senyora molt velleta asseguda en un banc que parlava sola i no parava de repetir tota l’estona «Sí… Sí… Sí…».

Vam fer una mica de temps mirant les cabres que hi havia enfilades en unes roques immenses pasturant els matolls d’herba que creixien aquí i allà.

De sobte un vigilant del zoo que passava per allà va venir cap a nosaltres amb cara de desconfiat.

—Sou els nens que s’han perdut? —va preguntar.

—No —vam respondre tots a l’uníson.

—Fem cara d’estar perduts? —va afegir l’Otto.

El vigilant ens va observar a tots un per un.

—Esteu sols? —va tornar a preguntar.

—No, estem amb la iaia —vaig respondre assenyalant la senyora velleta amb el dit.

El vigilant va anar cap a la iaia i li va preguntar.

—Perdoni, senyora, és l’àvia d’aquests nens?

—Sí… Sí… Sí… —va respondre la senyora velleta.

El vigilant es va quedar tranquil i se’n va anar.

Ens havia anat d’un pèl! L’últim que ens faltava era que ens trobés un vigilant en lloc del Director!

Allà no ens hi podíem quedar: si la senyoreta Jennings havia donat una descripció de com érem, el vigilant no trigaria a adonar-se que li havíem pres el pèl. Ens havíem d’amagar en algun altre lloc, però on?

Després de consultar el plànol, ens va semblar que el viver era ideal. Era un edifici tancat i a dins era bastant fosc i hi havia rèptils i insectes de tota mena.

Estava bastant ple i ens vam barrejar amb la gentada que s’amuntegava darrere els vidres per observar una boa, un llangardaix, una viuda negra gegant o unes granotes de colors superverinoses.

De sobte va sonar un avís pels altaveus. Una veu d’home va informar els visitants que un grup de sis nens s’havia perdut pel zoo, i després va fer una descripció detallada de la roba que portàvem. Com podia ser que la senyoreta Jennings recordés amb tant de detall com anàvem vestits? Era una mestra de primera!

Llavors vam tenir la sensació que tothom del voltant començava a mirar-nos: valia més que toquéssim el dos i busquéssim un altre lloc per amagar-nos.

Quan sortíem del viver vam veure per la porta de vidre un cotxet elèctric del zoo que baixava per l’avinguda principal amb uns treballadors i la senyoreta Jennings a dins. Estava clar que ella sí que s’havia proposat trobar-nos. I què caram fotia, aquell coi de Director?

Vam esperar que el cotxet marxés i vam sortir corrent en la direcció contrària. Vam anar a parar a la bassa dels lleons marins just en el moment oportú: era l’hora que els cuidadors els donaven menjar i hi havia una gentada de por asseguda a les grades de pedra. Ens vam asseure entre els espectadors amb l’esperança de passar desapercebuts. Però va tornar a sonar un avís pels altaveus, i aquest cop va ressonar la veu de la senyoreta Jennings: «Nens, us parla la senyoreta Jennings. Tresors, si em sentiu, busqueu l’adult que tingueu més a prop i demaneu-li que us porti amb un empleat del zoo».

Se li notava a la veu que estava molt trista i amoïnada. Ens va fer molta pena. Per voler fer un favor al Director, estàvem fent patir la senyoreta Jennings.

Vam baixar discretament de les grades. Quan vam passar pel costat d’un cotxet dels treballadors del zoo que hi havia aparcat a un lateral de l’avinguda vam sentir crepitar la ràdio: «Ni rastre encara dels nens perduts. Hem avisat la policia i ja han enviat efectius». Quan vam sentir això ens va agafar tremolor. Havien avisat la policia, això ja era molt seriós. Ens van venir ganes de deixar-ho estar i d’anar a buscar la senyoreta Jennings. Per altra banda, però, després de tot el que havíem fet, i ara que la situació era greu de veritat, quan el Director ens trobés seria un heroi de veritat.

I, com que ja es veia que el Director era incapaç de trobar-nos, vam decidir buscar-lo nosaltres a ell. Començàvem a estar una mica farts d’haver de fer tota la feina nosaltres sols.

Vam començar a caminar mirant bé pertot arreu per si vèiem el Director, però no apareixia per enlloc. Al final, per casualitat, vam anar a parar al lloc on volíem anar des del principi: a la secció «sabana africana».

Estàvem tan al·lucinats que ens vam oblidar del Director. Eren tot de tancats gegants, els uns al costat dels altres, i a dins hi havia lleons, panteres, girafes, zebres, hipopòtams, rinoceronts, goril·les. Els animals quedaven per sota del nivell dels visitants, cosa que permetia observar-los perfectament.

Vam quedar-nos una estona mirant els lleons. I, de sobte vam sentir:

—Canalla! Sou aquí!

Ens vam girar: era el Director. Per fi ens havia trobat!

Va córrer cap a nosaltres i ens va tocar a tots un per un per assegurar-se que estàvem sencers i que ningú havia pres mal.

—On us havíeu ficat? —ens va preguntar.

—Al zoo! —vaig respondre.

—Al zoo, al zoo… però sense nosaltres! —ens va renyar el Director—. Ens hem espantat molt, ho sabíeu? Va, veniu amb mi, anem a buscar la senyoreta Jennings. No la fem patir més.

El nostre pla funcionava! Però, quan ja estàvem a punt de seguir-lo dòcilment, el Director va afegir:

—Ara que us he trobat, li podré entregar per fi la carta.

—Quina carta? —vaig preguntar.

—Li he… li he escrit una carta —ens va confessar el Director.

—Una carta d’amor?

—Doncs… sí. Com ho saps?

—Quan un home escriu una carta a una dona, normalment és d’amor.

—Doncs a les cartes que el meu pare li escriu a la meva mare només hi ha insults —va replicar l’Otto.

—I què li diu, en aquesta carta, a la senyoreta Jennings? —vaig voler saber.

—Doncs que… —el Director va dubtar—. Li confesso el que sento per ella. Fa setmanes que treballo en aquesta carta i encara no m’he atrevit a donar-l’hi. Avui és la meva última oportunitat abans de les vacances…

—No ens la vol llegir? —vaig proposar—. Així li podrem dir què en pensem.

El Director va trobar que era molt bona idea. Es va treure de la butxaca de l’abric un sobre molt gran. A dins hi havia una carta que devia fer com a mínim deu pàgines. Vaig preguntar-me què li devia explicar.

El Director les va agafar i va començar a llegir:

—«Estimada, estimadíssima Mary-Jane. He dubtat molt abans d’escriure-li aquestes ratlles…».

L’Otto el va interrompre.

—Com és que diu «estimada» i després «estimadíssima»?

—Per recalcar la meva estima —va explicar el Director.

—I per què li diu «Mary-Jane»? —va preguntar el Thomas—. Em pensava que de qui estava enamorat era de la senyoreta Jennings. Aviam si s’aclareix!

—La senyoreta Jennings es diu Mary-Jane, de nom de pila —li va fer saber el Director—. Si no us sap greu, m’agradaria continuar llegint…

No ens sabia gens de greu. Només intentàvem ajudar-lo. Però, just quan el Director reprenia el text, una ràfega de vent se li va endur els papers, que van volar fins a les branques d’un arbre del fossat dels rinoceronts.

—La meva carta! —es va desesperar el Director.

Com que l’arbre estava enclotat, les branques on havien quedat enganxades les pàgines de la carta li quedaven a l’abast de la mà. Llavors el Director va saltar un cable prim de seguretat (cosa que està prohibidíssima), es va enfilar a la tanca de ciment (cosa que està més prohibidíssima encara!), es va posar de puntetes i va aconseguir agafar un full, i després un altre, i un altre, fins que només n’hi va faltar un. L’últim s’havia quedat enganxat al tronc. En una maniobra desesperada, el Director va posar un peu en una de les branques per tenir un punt de suport mentre estirava a poc a poc el braç per arribar fins a aquell valuós paper i agafar-lo amb la punta dels dits. «Victòria!», va cridar. I just en aquell moment la branca on tenia el peu va cedir i el Director va anar a parar al fossat dels rinoceronts. Ens hi vam abocar tots de seguida per mirar avall: el Director caigut de cul a terra, mig estabornit. Ens va cridar:

—No patiu, nens, no passa res. Ara… ara pujo.

Se li va acostar un rinoceront. El Director es va posar dret. El pobre estava una mica grogui. Vam mirar al voltant si hi havia algun vigilant que ens pogués ajudar, però, evidentment, quan necessites algú, no apareix ningú.

El rinoceront, que al principi només semblava encuriosit, va començar a fer cara d’enfadat. Va brandar la cornamenta i va rascar el terra amb la pota. L’Otto, que sap de tot, ens va dir que estava a punt d’atacar el Director. Havíem de buscar una solució abans que clavés una cornada al pobre Director, però llavors el rinoceront va carregar amb el cap baix contra el Director, el va envestir per darrere i el va deixar estès a terra.

—No patiu, nens —ens va cridar el Director—. Està tot controlat.

A nosaltres ens va semblar que no estava tan controlat com ell deia. I aleshores ens vam fixar que al fons de tot del tancat dels rinoceronts hi havia una porta que donava al tancat del costat, que semblava buit. Vam aconsellar al Director que anés al tancat buit del costat mentre nosaltres buscàvem ajuda. El Director va sortir disparat cap a la porta, que estava tancada amb unes baldes gegants de ferro. Les va fer córrer, va obrir la porta de metall, va passar al tancat del costat i es va afanyar a tancar la porta un altre cop.

Nosaltres li vam dir cridant:

—No es mogui d’aquí, senyor Director. Anem a buscar ajuda i tornem.

Però en aquell moment el Giovanni es va fixar en un plafó de metall que no havíem vist i on deia que en aquell fossat hi vivien guepards.

L’Otto va dir que allò ja era més emprenyador, perquè els guepards eren unes bèsties molt perilloses. Vam pensar que potser valia més que el Director tornés amb els rinoceronts, però no vam tenir temps de dir-l’hi, perquè de seguida el vam sentir xisclar. Vam mirar al fossat i vam veure tres guepards que sortien de dins d’unes herbes molt altes i se li acostaven rugint.

L’Otto ens va explicar que davant d’un animal ferotge no has de córrer mai, perquè aties el seu instint de predador. Però no vam poder donar cap consell al Director, perquè va començar a córrer cap a la porta que donava al tancat de l’altre costat. Un dels guepards li va saltar a l’esquena i el Director va tornar a xisclar i se’n va desempallegar traient-se l’abric. Mentre el guepard s’acarnissava amb l’abric, el Director va arribar a la porta. Va descórrer les baldes, va obrir la porta i va entrar corrents al tancat següent.

El pobre Director feia cara de derrotat, però ens va dir:

—No patiu, nens! Tot controlat.

Vam córrer a mirar quin animal vivia allà. El Thomas, que va córrer més, va arribar abans que nosaltres al plafó i ens va dir:

—No passa res, són micos.

Però l’Otto, que en sap molt d’animals, va fer «Oh!», quan va veure el plafó.

—És un goril·la d’esquena platejada —va explicar—. És el més gran i el més fort que hi ha!

I el Director va tornar a xisclar. Vam anar a mirar què passava i vam veure un goril·la gegant dret davant del Director. Al seu costat, el Director semblava diminut. El Director va aixecar el cap per mirar-nos i va dir:

—No patiu, nens! Tot controlat.

Encara no havia acabat la frase que el goril·la el va agafar i el va començar a sacsejar cap a totes bandes. El Director cridava com un desesperat. L’havíem de salvar. En part era culpa nostra, que hagués anat a parar allà dins.

El Thomas va decretar que se li havia de fer una clau de karate al goril·la. Va enfilar-se a la tanca de ciment i va observar el fossat. Hi havia una pila de fulles a sota. I va saltar a dins.

Quan el Thomas va aterrar sobre les fulles, el goril·la es va espantar una mica i va deixar anar el Director. El goril·la va recular i va observar el Thomas.

L’Otto va dir que si n’érem uns quants a dins el fossat el goril·la no s’atreviria a acostar-s’hi. I hi va saltar ell també. Després vam saltar-hi tots els altres, perquè som una colla d’amics i els amics no es deixen a l’estacada.

De seguida que hi vam ser vam sentir uns crits a dalt. Uns visitants s’havien enfilat a la tanca i havien començat a cridar: «Han caigut uns nens a dins del fossat del goril·la!».

El goril·la ens va mirar a nosaltres i nosaltres el vam mirar a ell. Hi havia fruita per terra i l’hi vam començar a llençar. Ell se la menjava sense deixar de mirar-nos. Era superguai donar menjar a un simi tan gros. Al final va resultar que era bastant simpàtic. El Director, en canvi, no feia gaire bona cara, després que l’hagués envestit un rinoceront, que l’haguessin empaitat uns guepards i que l’hagués sacsejat un goril·la. Estava estirat a terra i anava dient: «No patiu, nens! Tot controlat».

A dalt ja s’hi havia congregat una gentada que ens mirava i xisclava. I de sobte es va obrir amb un terrabastall una porta metàl·lica i van aparèixer els vigilants del zoo. N’hi havia un que portava una escopeta de dards, però no li va caldre fer-la servir. El goril·la es va portar la mar de bé. Jo crec que se sentia intimidat pel Thomas i les seves proeses amb el karate. Es veu que els animals tenen un sisè sentit i noten aquestes coses.

Els vigilants del zoo ens van treure d’allà. Nosaltres els vam seguir caminant, però al Director ja no li tiraven les cames, amb tantes emocions. El van haver d’arrossegar entre dos vigilants. Vam agafar una escala secreta i vam anar a parar a una de les avingudes centrals del zoo. De sobte es va congregar una gentada de por al voltant nostre. Era impressionant. Una veu va preguntar:

—Què ha passat?

Jo vaig respondre:

—Hem caigut al fossat del goril·la i el Director de la nostra escola ens ha salvat!

Va córrer un murmuri entre la multitud. Llavors van arribar més treballadors del zoo i la senyoreta Jennings. I també policies i infermers d’ambulància. La senyoreta Jennings va córrer cap a nosaltres i ens va abraçar plorant. Els infermers van atendre el Director i el van posar en una llitera. Després vam anar tots caminant cap a la sortida del zoo i la multitud va cridar assenyalant el Director: «Aquest home ha salvat les criatures! Aquest home ha salvat les criatures!».

Tothom va començar a aplaudir. Els meus amics i jo no paràvem de dir a tothom: «Sense el Director seríem tots morts!». I la gent aplaudia amb més ganes encara.

Quan vam arribar a la sortida del zoo hi havia un cacau de por: policia, bombers, sanitaris i una multitud de curiosos. Fins i tot l’alcalde i periodistes. Els pares també estaven avisats i ja venien cap allà.

Els periodistes van fer fotos al Director estirat a la llitera. Tothom cridava: «És un heroi! És un heroi! Ha salvat totes aquestes criatures!».

I tothom va començar a aplaudir el Director i a aclamar-lo: «Gràcies! Bravo! Visca l’heroi!». Estirat a la llitera, el Director feia el símbol de la victòria amb els dits mentre uns fotògrafs li feien fotos i uns periodistes li posaven el micro al davant.

*

A la cuina, el papa i la mama m’han mirat amb uns ulls com unes taronges.

—Així… així heu estat vosaltres, els que heu salvat el Director! —ha exclamat la mama.

—Sou vosaltres, els herois! —ha afegit el papa—. Si no fos per vosaltres, els rinoceronts li haurien clavat una cornada, o se l’haurien cruspit els guepards, o l’haurien esclafat els goril·les.

Jo he callat. I, mentre els meus pares em miraven amb la boca oberta, m’he servit un altre tall de pastís. I llavors m’he posat un dit als llavis i he dit:

—Xxxt…, que això ha de ser un secret.

Se’n diu mantenir un perfil baix.

22
Disculpes amb safata de plàtans

L’endemà de la catastròfica visita al zoo, els meus pares em van portar a veure el Director a l’hospital.

A l’habitació hi havia la senyoreta Jennings. Tenia a la mà un diari del dia on es veia una foto immensa del Director i a sobre aquest titular:

UN HEROI

A la senyoreta Jennings se la veia orgullosíssima del Director. Quan em va veure entrar a l’habitació es va aixecar per deixar-me el lloc.

—Torno d’aquí a una estoneta —li va dir.

Llavors el Director li va agafar la mà i li va dir:

—Mary-Jane… quan em donin l’alta, podríem anar a sopar plegats.

—M’encantaria —va respondre la senyoreta Jennings amb un gran somriure.

Jo vaig pensar que tant de bo en aquest sopar el Director mengés com Déu mana. Perquè a la Christmas Party havia quedat ben enllardat de salsa, i, si menjava com un porc, la senyoreta Jennings no s’enamoraria d’ell.

La senyoreta Jennings se’n va anar. Aleshores el Director em va somriure i em va dir:

—Gràcies, Joséphine.

Se’l veia molt content, el Director. Em va fer molta il·lusió.

Li vaig posar al davant una bossa.

—Què és? —va preguntar el Director.

—Plàtans. No teníem safata.

Es va posar a riure.

Em queia bé, el nostre Director.

En el fons les persones som com les estrelles: fins que no les mires atentament no t’adones de com brillen.

Epíleg

Han passat uns quants anys, d’ençà de l’incident del zoo.

Després de l’escola especial i d’altres escoles, vaig marxar de la petita ciutat on vivia aleshores, vaig anar a la universitat i vaig perseguir aquell somni de ser escriptora. Però el meu primer llibre no va ser el famós diccionari de paraulotes, sinó un llibre sobre les aventures d’una nena especial titulat Els paperets eixugaculs.

Quan va sortir publicat Els paperets eixugaculs, vaig fer una gira per les llibreries que em va portar fins a la ciutat on m’havia criat. Feia anys que no hi anava.

Mentre dedicava llibres va venir una parella. Devien tenir uns cinquanta anys i els vaig reconèixer de seguida.

—Quina alegria tornar-te a veure, Joséphine! —em va dir el Director.

—Estàs igual —va afegir la senyoreta Jennings.

Em va fer moltíssima il·lusió tornar-los a veure.

Vam recordar la visita al zoo i va ser el Director qui en aquell moment em va suggerir explicar-ho tot.

—N’has de fer un llibre —m’hi va animar—. Donaràs idees a molts nens i a molts adults.

—Però era un secret entre nosaltres —li vaig recordar.

—Ja ha prescrit —va assegurar mirant la senyoreta Jennings.

Que ha prescrit vol dir que els secrets ja poden sortir a la llum.

Aquell vespre, quan vaig acabar de firmar llibres, vaig escriure les primeres ratlles del que acabaria sent el llibre que tens a les mans.

El dedico a tots els infants del món.

Post Scriptum

Per als que us hagueu quedat amb la intriga: el Thomas va tenir regal de Nadal. Era una figureta d’un karateka. El Thomas estava contentíssim.

És bona gent, el Pare Noel.

Un parell de comentaris sobre
La catastròfica visita al zoo

A principis del 2024 sortia a la llum la meva setena novel·la. Havien passat dotze anys d’ençà del meu debut com a escriptor i de l’èxit del meu llibre La veritat sobre el cas Harry Quebert.

Quin balanç feia d’aquells dotze anys?

Moltes de les llibreries que m’havien convidat aquells primers anys ja havien tancat. Les que perduraven sobrevivien afegint als prestatges objectes de tota mena que no tenien res a veure amb la literatura. Al bus, el metro, els trens i els avions, la gent anava amorrada a la pantalla del mòbil i havia renunciat al plaer de llegir durant el trajecte.

S’ha d’interpretar com la prova que estan desapareixent els lectors? ¿O potser és que ens hem enganxat tant a les xarxes socials i els seus algoritmes diabòlics que ens hem oblidat que tenen en la nostra ment un efecte semblant al de les màquines del casino i que potser no ens xuclen els diners, però sí l’energia, el temps i l’atenció? Les pantalles, omnipresents, han fet que deixem de mirar el que tenim al voltant, de confraternitzar, d’informar-nos, i ens han enfonsat una mica més encara dins d’un cercle tancat, per no dir dins de nosaltres mateixos.

Malgrat aquest món cada cop més polaritzat i dividit per culpa de la nostra incapacitat per aixecar el cap de la pantalla i viure millor tots junts, jo soc optimista i no perdo l’esperança, perquè hi ha una cosa que no ha canviat, en aquests dotze anys. Llibre rere llibre, i voltant per països de tot el món, quan vaig a firmar llibres a les llibreries trobo centenars de lectors entusiastes amb perfils de tota mena.

Que què tenen en comú tots aquests lectors? Res, i aquesta és la gràcia! N’hi ha de joves, de vells, hi ha lectors que llegeixen un llibre a la setmana i lectors que en llegeixen un a l’any. Amb orígens diferents, creences diferents, conviccions diferents i opinions diferents. Nens, pares, avis. Vels, quipàs, turbants, pírcings, tatuatges, vestits i corbates. Marginals, originals. Gent que sembla que no hagin de tenir res en comú però que ara confraternitzen fent cua en una llibreria.

He vist com es teixien vincles, com es posava la llavor d’una amistat, com s’intercanviaven números de telèfon, encaixades de mà, abraçades. Aquest és el veritable mèrit dels llibres. No dels meus llibres en particular, sinó dels llibres. Reconciliar persones, permetre que es trobin, que es retrobin. Aquest és el poder de la literatura.

El que més m’emociona, quan parlo amb els meus lectors, són les lectures col·lectives i compartides en família, entre amics, als clubs de lectura. La catastròfica visita al zoo que acabeu de llegir és el meu modest i humil intent d’escriure un llibre que pugui ser compartit per tots els lectors, tant és qui siguin i on siguin, mentre tinguin entre 7 i 120 anys. Que pugueu llegir amb els fills, amb la parella, amb els pares, amb els veïns, amb els companys.

Un llibre que tant de bo pugui fer venir ganes de llegir i de fer llegir a tothom. I que ens permeti retrobar-nos. Retrobar-nos de debò.

J. D.

JOËL DICKER (Ginebra, 16 de juny de 1985) és un escriptor suís, descendent de francesos i russos.

Fill d’una llibretera ginebrina i d’un professor de francès —i besnét del polític Jacques Dicker—, es va escolaritzar a Ginebra, entre altres a l’escola Madame de Staël, i va fer el Cours Florent a París durant un any abans de tornar a Suïssa. És titulat en Dret per la Universitat de Ginebra.

Amb la seva primera novel·la, Els últims dies dels nostres pares (2010), va guanyar, amb tan sols 25 anys, el Premi dels Escriptors Ginebrins. Dos anys després publicava La veritat sobre el cas Harry Quebert (2012), un fenomen editorial que va rebre elogis unànimes tant de la crítica com del públic, i que iniciava la saga de Marcus Goldman, continuada en les novel·les El llibre dels Baltimore (2015) i El cas Alaska Sanders (2022). També és autor de les novel·les La desaparició de Stephanie Mailer (2018), L’enigma de l’habitació 622 (2020), Un animal salvatge (2024) i La catastròfica visita al zoo (2025), el seu primer llibre per a tots els públics.