En Pere i l’Eva venen pollastres a l’ast i arrosseguen l’olor d’oli de la botiga les vint-i-quatre hores del dia i a tot arreu on van. La rutina de la feina, les inevitables friccions de viure en parella i, més endavant, les obligacions i els neguits de tirar endavant una família fan que l’Eva tingui la sensació que la seva vida és poca cosa comparada amb els somnis que tenia de joveneta.

Com ja feia en els seus contes, Alba Dedeu narra amb delicadesa i precisió els alts i baixos, les renúncies i les recances de la convivència, i aquesta angoixa de baixa intensitat que envolta els dos personatges i, en definitiva, a tots nosaltres: el vertigen de les possibilitats aparentment infinites que tenim a l’abast i la incertesa constant de no saber si, de totes aquestes opcions, sabem triar les millors.

Alba Dedeu

La conformista

ePUB v1.0

Papallona 23.10.25

Títol original: La conformista

Alba Dedeu, 2024

Edició digital: Papallona (v1.0)

ePUBCat base r1.3

A en Jordi

I

L’olor de pollastre se’m ficava a la pell, als cabells i a la roba, i tenia la sensació que no n’acabava de marxar mai per més que me’ls rentés, que formava part de mi com qualsevol vici del caràcter. També ell n’anava ple, dels cabells i les samarretes de Metallica als calçotets i els mitjons. La portàvem nosaltres a casa i s’escampava per les habitacions i el menjador, impregnava els llençols, les tovalloles, les sabates, les cortines, i només sortint al balcó es respirava aire fresc. No hi havia res a fer: teníem una botiga de pollastres a l’ast i casa nostra i nosaltres fèiem olor de pollastres a l’ast, de la mateixa manera que els futbolistes van pel món amb les cames tortes, els paletes porten les ungles grises de pols de ciment i els camioners tenen el braç esquerre cremat pel sol. Els primers mesos ventilava la casa de nit i de dia, hivern inclòs, per intentar desfer-me’n. Em dutxava i em rentava els cabells al matí i al vespre, posava rentadores cada dia. Després em vaig relaxar una mica, perquè no hi podia fer res, però encara no em volia resignar. Ni a l’olor ni a les altres coses. Els primers dies, oh sí, els primers dies em maquillava a consciència, i anava a la feina amb talons, encara que tot just arribar me’ls canviés per aquella mena d’esclops d’infermera que eren tan còmodes. I em perfumava. Quan tens vint anys «no abandonar-se» i estar presentable en tot moment sembla crucial, o almenys m’ho semblava a mi. Em mirava amb horror les dones de mitjana edat que sortien de casa ensenyant els panxells amb varius, la barbeta plena de pèls o els braços flàccids i grassos, i em deia que jo no seria mai com elles, passés el que passés, fes la feina que fes, tingués l’edat que tingués. Havia de resistir-me, doncs, a aquell «abandonar-se» espantós. Vaig resistir menys d’un any. El primer estiu a la botiga, la primera setmana de calor forta, vaig acabar amb la pintura tota escorreguda a les conques dels ulls. Em vaig mirar al mirall del lavabo de la rebotiga quan vam acabar a les cinc i em vaig dir Sembles un panda. Però encara no estava disposada a rendir-me. L’endemà era dissabte. El vaig deixar un moment sol quan encara no havia començat la feina forta i me’n vaig anar a la perfumeria de l’altra banda del carrer. Vaig demanar un llapis d’ulls i una màscara de pestanyes resistents a l’aigua, i no em va saber gens de greu gastar-me la picossada que em vaig gastar. Vaig tornar a la botiga tota triomfal, em vaig tancar al petit lavabo i em vaig pintar els ulls. Ell ja havia encès els rostidors i havia començat a suar, i mentre em maquillava allà dins jo també vaig començar a suar. Vaig respirar fondo, donant-me ànims. Quan vaig sortir del lavabo ell em va mirar amb una ganyota que volia ser un somriure, suava a raig i anava fent glops d’una ampolla d’aigua amb un bloc de glaç a dins. Vaig veure que estava de mal humor, s’havia fet una cremada al canell i s’hi premia l’ampolla freda en comptes d’anar a l’armariet del lavabo a posar-s’hi pomada, però em vaig abstenir de dir-li res, perquè m’hauria pogut bordar Que no veus que tinc massa feina? En aquell forn era fàcil acabar crispats. Ens faltaven dues setmanes per tancar per vacances i no vam deixar de vendre pollastres fins a les quatre de la tarda. Després vam netejar i endreçar la botiga que gairebé no ens aguantàvem, xops i mig deshidratats. Quan vam arribar a casa jo ja m’havia oblidat de tot el que no fos el sofà, el sofà invitador al menjador en penombra, el corrent d’aire entre la porta oberta del balcó amb les cortines voleiant i el celobert al fons de la cuina. Ni tan sols vaig ser conscient que ell es deixava caure amb el mateix abandó que jo a l’altre costat del sofà. En despertar-me una hora més tard i anar al lavabo em vaig trobar el mateix panda que ja havia vist el dia abans, mirant-me somnolent. Què volies que et digués, dona!, va exclamar ell mentre sopàvem quan li vaig retreure el seu silenci, ja dutxada i amb la cara neta, però encara fent olor de pollastre i mastegant pollastre. No cal que et posis tot això a la cara. Tot això a la cara, vaig murmurar entre dents, i hauria volgut dir més coses, però un cop més em vaig mossegar la llengua. Potser sí que valia més deixar-ho córrer, em vaig dir. I durant dues setmanes ho vaig deixar córrer. Quan vam tornar a obrir quinze dies més tard, morenos del sol de l’Estartit, jo estava més animada i em vaig dir que ara que ja érem a setembre i que la calor afluixava tornaria a provar aquells cosmètics cars. Vam obrir un diumenge. A les dues en punt, a la llarga cua de gent que no s’acabava mai, per més de pressa que ell em tragués els pollastres de l’ast i me’ls deixés afilerats al taulell de marbre i que jo els desmembrés i els embossés i els regués amb suc, la suor baixant-nos a doll per les temples, l’esquena i els colzes, va aparèixer la velleta que venia cada diumenge a buscar el seu mig pollastre amb dues patates, Petites, nena, que siguin petites i amb dues cullerades de suc. Quan li vaig donar la bossa ella em mirava amb els ulls mig clucs i un somriure estrany, i en donar-me els diners va acostar la cara al taulell i em va dir en veu baixa, però no prou baixa, Perdona que t’ho digui, nena, però portes la cara que sembles un sant crist. Jo vaig fer una rialleta incòmoda. Vaig balbucejar un gràcies i mentre la veia allunyar-se no vaig poder evitar desitjar que se li encallés un os al coll, tot i que m’havia fet un favor. Vaig dir Disculpa’m un moment a la noia presumida que tenia al davant i que em va semblar que s’aguantava el riure, les ulleres de sol Ray-Ban sobre els cabells. Al lavabo minúscul em vaig ensabonar la cara amb fúria pensant en els capvespres de l’Estartit, la gandula i el gintònic i la brisa fresca a la terrassa de la sogra. Em va entrar sabó als ulls i em van començar a coure de mala manera. Ara me n’havia tret la pintura, sí, però els tenia vermells com teies. Era igual. Definitivament ho havia de deixar córrer, tot això de maquillar-me. Era un luxe per a les vacances. Dues setmanes l’any. En aquell forn, xopa de suor, estressada per la cua que no parava de créixer, vaig mirar el rellotge i només eren les dues i cinc. En aquell forn, em tornava insistent el record de les brises de l’Estartit, remot com si fos de joventut, idíl·lic i improbable com l’escena d’una pel·lícula. Un segon i s’havia acabat, i ara ja fins l’any que ve, pensava, mentre m’esbandia un parell de vegades més els ulls. I també pensava És això, doncs?, és això i prou, la teva vida? Vaig sentir la veu del meu home, Eva, que vens o què? Em vaig eixugar la cara i vaig córrer cap al taulell. La presumida de les Ray-Ban feia morros, el meu home també, la cua era quilomètrica, cares i més cares d’acalorament, de gana i d’impaciència. I aquell dia, mentre tornàvem cap a casa per la vorera d’ombra, arrossegant-nos esgotats amb el pollastre del sopar, vaig llençar les potingues cares en una paperera. No em vaig permetre pronunciar la paraula «abandonar-se» ni tan sols de pensament; el que comptava era que acabàvem un altre dia sense haver-nos tirat cap pollastre pel cap, sense haver escanyat cap client impertinent, sense haver dit Avui sí que és l’últim dia que ho aguanto, això. Vam dormir una hora i mitja al sofà, i, quan ens vam despertar, Fem una cerveseta, no? La vam fer al balcó encara amb la fortor de pollastre a sobre, mig estabornits, sense forces per parlar. La rutina era dutxar-nos i sopar i quedar-nos adormits davant la tele, i després al llit. I ja està. Però la vida era així per a tothom, no? No ho veia clar, però els dies passaven. Fins que, no sé quant de temps després, un diumenge igual d’aclaparador que els altres, vam entrar a casa a la tarda i, quan ens vam escarxofar suats al sofà, vaig pensar que alguna cosa havia canviat. La frustració s’havia apagat, igual que la meva coqueteria de joveneta. Hi havia esgotament, però també calma. S’havia mort alguna cosa? La fantasia d’una vida més glamurosa, més espurnejant? Fos el que fos, em permetia tirar endavant, i per recular ja era massa tard, ara. Això mateix em vaig dir molt seriosa davant el mirall de casa un vespre xafogós de juliol que, per variar, vam sortir a fer la cervesa a fora, justament un vespre que jo no podia beure’n i vaig prendre un refresc. Estava embarassada de la Mariona, em faltaven un parell de setmanes per parir. A la botiga havia deixat de treballar-hi a mitjan maig perquè la calor em marejava, i havíem agafat una noia perquè l’ajudés durant les hores i els dies de més feina. M’havia posat un vestit dels meus temps d’adolescent hippy, era tot flonjo i ample com una camisa de dormir. També duia els cabells a lloure i unes arracades llargues que dringaven quan movia el cap. Ell duia la samarreta foradada d’AC/DC (era de no sé quin concert mític, i ja m’havia avisat que ni se m’acudís llençar-l’hi o estripar-la per fer-ne draps per més foradada que estigués) i els cabells i la barba una mica llargs, com quan tocava amb el grup. Li vaig acariciar la galta suada, i en acostar-m’hi per fer-li un petó vaig notar que els cabells encara li feien olor de pollastre malgrat haver-se dutxat. Els meus havien deixat de fer-ne, de vegades me’ls acostava al nas i n’aspirava l’aroma floral del xampú, incrèdula. Vaig pensar que durant molts dies no ens n’havíem fet cap, de petó, i em va saber greu. Anàvem molt cansats. Llavors va venir el cambrer i ens va dir que de croquetes de pernil no els en quedaven, que només n’hi havia de pollastre, i nosaltres vam esclatar a riure, i ell va dir al noi desconcertat Doncs porta’ns unes patates braves, sisplau, i quan ens vam quedar sols em va agafar la mà un moment, se la va posar sobre el genoll, m’hi va fer una d’aquelles carícies tímides seves. Aquella nit vam fer l’amor, també havien passat força dies sense que el féssim, amb els preparatius per a l’arribada de la nena jo no ho havia trobat a faltar, i en realitat no em sentia gens atractiva amb aquella panxa enorme i els braços gruixuts i tous. Però si ell tampoc no ho havia trobat a faltar potser era preocupant, no? Era perquè ja no li agradava? No vaig gosar donar-me una resposta, i em vaig començar a atabalar amb aquella preocupació, que es va sumar a les altres. Ho sabríem fer, això de ser pares? Sabria parir, jo? Temia aquell moment intrigant i dolorós, que no es va fer esperar gaire, que tot d’una havia arribat i havia passat. Com per miracle, aquelles tretze hores de patiments i angoixes insuperables em van quedar enterbolides en un racó del cervell, i la nena era allà, costava de creure però era realment allà, viva, humida, tova, càlida contra el meu pit, havia plorat fort i ara respirava, movia les mans i la boca, va obrir els ulls, uns ulls foscos i confiats, i tot d’una, al costat d’aquella criatureta perfecta, el món sencer amb els seus problemes i les seves tares s’havia tornat insignificant, i per un moment una alegria immensa em va inundar i ho va envair tot. Era meva, meva, meva, i una miqueta del meu home, sí, però en el fons era meva, i quin pànic que em provocava, a estones, que fos així! En les setmanes següents només vaig viure per ella. Era un zel estrany, enèrgic i amb rampells d’eufòria, però cada vegada més melangiós. A poc a poc ho vaig anar entenent: tenia por, i em sentia culpable d’haver portat al món un ésser que, ara ho veia, era tan indefens i fràgil que m’esgarrifava pensar-hi, que patiria, oh i tant que patiria, patiria com tothom, i tard o d’hora es moriria, com tothom. I jo no volia que patís i no volia que es morís, jo volia protegir-la de tot, allunyar tots els perills, mantenir-la entre els meus braços per sempre, segura, adormida i innocent. M’hi passava hores senceres, amb la nena a la falda després de donar-li el pit, divagant i amoïnant-me. De vegades fantasiejava tot el dia, entre les capcinades de la menuda i les meves, i ara la veia forta, radiant, una dona desimbolta i segura de si mateixa amb un home fort i gentil al costat; ara no em podia treure del cap la imatge d’una noia prima i ullerosa, la típica doneta vulnerable que es converteix en la presa fàcil de tota mena de gentalla, els ulls sempre baixos i la boca contreta, el pas insegur. Al cap d’unes quantes setmanes l’angoixa em consumia. Dormia poc, i quan dormia tenia malsons. Tot era la nena, tot girava entorn de la nena, jo només pensava en la nena. Ell era allà, també, però només el veia d’esquitllada, com en una boira, i ja no era el mateix d’abans: ara era sobretot el pare de la meva filla, algú que s’esllomava per ella i que m’ajudava a protegir-la, amb aquelles manasses que l’agafaven amb una cura extrema, com si la filleta fos de vidre i es pogués trencar. Quan venia a mitja tarda després de tancar la botiga jo li preguntava com havia anat, si estava cansat, les coses habituals, sí, però no l’escoltava en absolut, en realitat esperava impacient que acabés de parlar per explicar-li alguna cosa nova que havia fet la nena, o, si era un dia dolent, per parlar-li de les pors que m’havien turmentat hora rere hora, dels mals improbables que es descrivien a les revistes per a mares patidores. Quan els meus temors tenien algun fonament, si la nena estava enfebrada o massa quieta o tossia, jo em quedava glaçada, i gairebé hauria volgut posposar la visita al metge de pur esglai —el moment terrible de seure davant la bata blanca, de sentir que era una meningitis, una pneumònia resistent als antibiòtics, un d’aquells esgarrifosos càncers infantils—, em quedava de pedra mirant-la i mirant-lo a ell i quan ell deia que la portéssim al CAP o a urgències se m’omplien els ulls de llàgrimes, o m’agafava un rampell de mal humor. Ell al principi intentava fer broma, Ja surt el tigre de Bengala, tothom a córrer, però els seus intents de tranquil·litzar-me encara em treien més de polleguera. Al final ell sospirava i no deia res més. És estrany, però no recordo cap moment concret amb ell durant aquells mesos de pànic. Devia portar les mateixes samarretes rockeres, perquè eren les úniques que tenia (dues camises les tenia, sí, per als casaments), devia fer la mateixa olor de pollastre, però jo no veia ni sentia res, no em fixava en res que no fos ella. Anys després vaig tornar a obrir aquell primer àlbum familiar i em va sobtar veure que en algunes fotos ell anava sense barba: amb molt d’esforç vaig recordar que sí, que en un determinat moment se l’havia afaitada, però vaig ser absolutament incapaç de recordar quan, ni per què, ni si havia anat afaitat durant setmanes o mesos o dies. Vaig continuar en aquell estat de neguit febril fins que la petita va fer cinc mesos, i llavors, una tarda de dissabte, ma mare va venir a veure’m amb uns peücs de ganxet que havia fet per a la nena i vam seure a prendre cafè. Havia portat unes galetes daneses i jo les vaig començar a devorar l’una rere l’altra sense poder-me refrenar. Després de molt fer girar la tassa de cafè i de mossegar delicadament mitja galeta, ma mare em va insinuar amb una gran cautela que potser estava massa tancada a casa i massa absorbida per la nena, i que allò no podia ser bo, ni per a ella ni per a mi. Envalentida pel meu silenci, va afegir que hauria d’estar una mica més pel meu home, ja me’n cuidava una mica, del meu home? També amb ella, la meva primera reacció va ser de fúria, però més tard, un cop la vaig haver convidat a marxar amb poques cerimònies, vaig tornar a seure per respirar fondo i menjar més galetes i em va venir aquella sensació que coneixia tan bé, aquell nus a l’estómac, aquella angúnia del dubte i del remordiment. Era veritat, sí, no me’n recordava gairebé mai, d’ell. També podia entendre, encara que les meves emocions em diguessin el contrari, que aquella atenció obsessiva podia acabar fent mal a la meva filla. Em vaig quedar uns quants minuts més al sofà i em vaig menjar la resta de les galetes daneses rumiant tot allò, i un cop me les vaig haver menjat vaig espolsar els petits motlles de paper dins de la capsa de llauna i em vaig abocar la capsa sobre la boca, vaig mastegar com un autòmat els últims trossets de galeta i els grans de sucre gruixut. Tot seguit em vaig aixecar per donar un cop d’ull a la nena, que dormia al bressol: com sempre que m’hi acostava mentre dormia, vaig retenir involuntàriament la respiració per la por de trobar-la blava i inerta, víctima d’una d’aquelles horripilants morts sobtades de què parlaven les revistes. Vaig anar cap al lavabo, vaig encendre el llum, no em va sorprendre trobar l’amic panda al mirall: ara les ulleres fosques no eren pas de maquillatge escorregut, eren el rastre de les nits sense dormir, l’angoixa, la inactivitat i la monotonia. Em va fer una mica de llàstima, aquella dona ullerosa, amb els cabells oliosos no perquè acabés de passar sis hores en una botiga de pollastres a l’ast, sinó perquè feia una setmana que no se’ls rentava, perquè li era ben bé igual tenir-los nets o bruts. Quina importància tenia, portar els cabells nets o bruts, al costat d’una criatura que em necessitava a cada instant? Bé, potser sí que tenia alguna importància. I potser la nena no em necessitava a cada instant. Ara mateix dormia amb un son tranquil, les galtes rosades, la respiració regular, les manetes tancades als costats de la cara, les ungles perfectes, ben llimades i polides. Les meves ungles, en canvi, estaven llargues i brutes, una se m’havia trencat feia dies però encara no m’havia molestat a llimar-me-la, tot i que se’m quedava enganxada a tot arreu i era molt exasperant. I aquella dessuadora que duia, de color taronja descolorit, tacada de glopades de llet i baves i esquitxos d’oli? Sí, feia una mica de llàstima. Vaig trucar a ma mare, li vaig demanar disculpes pel rampell de mal humor i li vaig dir, amb l’orgull escanyant-me la gola, que potser tenia raó. Quan ella va voler reblar el clau em van agafar ganes de cridar-li un altre cop, però em vaig contenir: Sí, ja t’he dit que potser tens raó, però no insisteixis, eh? Vaig tornar amb la nena, vaig mirar l’hora, vaig decidir que tenia temps d’anar-me a dutxar. Era la primera vegada que gosava dutxar-me sense ell allà vigilant-la. Fins i tot quan ell hi era, sempre ho feia d’una revolada, ensabonant-me de qualsevol manera el cap i el cos mentre corria l’aigua i el sabó m’entrava als ulls. Ara vaig deixar la porta oberta, vaig procurar desvestir-me a poc a poc i em vaig concentrar en el doll d’aigua calenta que m’escalfava la pell i m’afluixava els músculs. Vaig agafar el xampú nou, el que feia olor de mel, i em vaig fer un bon massatge al cap. Al pis hi havia silenci, la llum de mitja tarda es filtrava pel vidre gravat i encenia les rajoles grogues, sota l’aigua calenta s’hi estava bé. Em vaig pentinar i vaig dedicar tres o quatre minuts a escampar-me per la pell una crema hidratant. Em vaig posar uns texans nets i un jersei blau marí que m’havia regalat ell per Nadal. Mentre esperava que es despertés la nena i que ell arribés, em vaig asseure al sofà a llimar-me les ungles. Quan va arribar li estava donant el pit. Vaig sentir que deixava les claus al platet procurant no fer soroll, que avançava arrossegant una mica els peus, va treure el cap pel menjador, va topar amb els meus ulls i va fer un bot. De seguida li va aparèixer un somriure mig esporuguit a la cara. Em va demanar disculpes per haver arribat una mica tard, avui hi havia hagut una feinada i a més —va aixecar un parell de bosses de plàstic— al súper hi havia cua. Es va esmunyir cap a la cuina per deixar les coses, quan va tornar al menjador vaig tenir la sensació que caminava encongit. Vaig a dutxar-me, em va dir sense deixar de caminar, però jo el vaig fer parar. Vine aquí, va, vine un moment. Es va quedar quiet, em va mirar amb suspicàcia, estava de bon humor, el tigre, o el devoraria? Es va asseure al meu costat i va acariciar la coroneta de la nena. Com esteu?, em va preguntar, i li vaig dir que bé, però que havia estat pensant i m’havia adonat que feia setmanes, no, mesos, que estava molt esquerpa amb ell, i em sabia greu i era una cosa que canviaria. Ho vaig dir tot seguit, sense respirar, i em vaig quedar esperant la seva resposta amb una ànsia creixent. Ell va fer un somriure cansat, va començar el gest d’arronsar les espatlles i el va estroncar, Tranquil·la, que ja ho entenc. Joguinejava amb el comandament de la tele, però no la va engegar. L’olor de pollastre l’embolcallava tot, tenia el front brillant i les galtes vermelles. Vaig allargar una mà i li vaig fer una carícia al braç, que també tenia calent i enganxós, vaig fer pujar els dits amunt i li vaig tocar les dues cicatrius de cremades gairebé paral·leles, vaig ficar el dit índex en un forat de la màniga de la samarreta: ell va estirar el coll per veure’l, em va mirar esperant una crítica, jo vaig somriure una mica, dubtosa, no li somreia gaire, últimament, També és d’un concert mític? És de mon germà, però segur que ja no se’n recorda, me la vaig endur sense voler quan vaig fer el primer trasllat. Sense voler, eh? Ell va fer un somriure breu i es va aixecar a poc a poc, va deixar caure el comandament al sofà, va dir Si no em vaig a dutxar ara, em quedaré fregit aquí i ja no em dutxaré. I va desaparèixer arrossegant els peus. Jo vaig deixar la nena al parc i ella de seguida va arrencar a plorar; llavors vaig córrer cap al rebedor, vaig agafar l’arnès de sortir a passejar, me’l vaig posar i l’hi vaig ficar. Va parar de plorar. Me la vaig endur cap a la cuina i vaig treure l’enciam i els tomàquets i les olives d’una de les bosses del súper, vaig començar a fer l’amanida quasi sense veure-la, amb la barbeta sobre els cabells finíssims de la menuda. Cada dia, des que la nena havia nascut, ell havia fet el sopar mentre jo la banyava. Per dinar es limitava a menjar a la botiga un entrepà que li havia fet jo el dia abans. Avui no caldria que fes res. Vaig netejar i tallar les verdures, procurant arranjar-les al plat de les sanefes d’una manera harmoniosa, vaig parar la taula i hi vaig deixar l’amanida, una cervesa per a ell, un got d’aigua per a mi, vaig treure de la nevera un tàper amb un parell de trossos de pollastre i unes salsitxes, el vaig posar al microones sense engegar-lo. Quan ell va venir del lavabo amb el xandall d’anar per casa i els cabells molls es va estranyar de veure la taula parada i l’amanida feta, va murmurar un gràcies, jo m’hi vaig acostar i vaig vèncer el titubeig de fer-li un petó, els llavis també els tenia humits, feia olor del mateix xampú de mel que havia fet servir jo, i em va fer riure que aquell home corpulent i amb la barba massa llarga fes olor de mel, ell s’havia deixat fer el petó, però continuava mirant-me amb aquells ulls una mica recelosos, em vaig preguntar si realment els havia tancat mentre l’hi feia. Encara em mirava així quan em va dir Vols que banyi jo la nena, avui? I jo, procurant mirar-lo amb la dolcesa que sabia que tenia a dins, en algun lloc, com quan tot era més senzill, No, no, seu i comença a menjar, si vols, la banyaré jo en un moment. La vaig banyar en uns quants moments, perquè m’agradava molt contemplar-la i ensabonar-li les manetes i els cabells i veure la cara de satisfacció que feia quan li passava l’esponja per l’esquena, perquè l’havia d’eixugar amb cura i després escampar-li crema per la pell abans de posar-li els bolquers; tenia la pell molt delicada. Mentre li acabava de posar el pijama ella pesava figues, la vaig deixar al bressol ja endormiscada, les mans enlaire i mig tancades, movent una mica els dits. Vaig sortir de puntetes de l’habitació i vaig sentir que la tele estava posada fluixet i que ell roncava. El vaig veure assegut al sofà amb el cap abandonat sobre el respatller, la boca oberta, la llauna de cervesa que ja devia ser buida en una mà, les cames obertes, els peus amb les xancletes mig tretes sota la taula baixa. Vaig acostar-m’hi sense fer soroll i vaig intentar agafar-li la llauna sense despertar-lo, amb prou feines se n’havia begut la meitat. Es va despertar amb un sobresalt. Perdona, no volia que se’t tombés, li vaig dir, i aquesta vegada no vaig gosar fer-li la carícia que li hauria pogut fer. Vols que sopem? Em sap greu, perquè has fet l’amanida i tot això, però estic baldat, avui. Va dir que se’n volia anar de dret al llit. Va apagar la tele, es va aixecar amb un gruny i abans d’anar-se’n passadís enllà em va dir bona nit i em va fer un petó a la galta, un petó cansat, tímid, insegur, però al capdavall era un petó, i jo en vaig tenir prou amb aquell petó per entaular-me tota sola una mica més animada. Li demostraré que puc tornar a ser com abans, que aquests neguits s’han acabat, ho faré per ell i per la nena i per mi. Vaig menjar-me tota l’amanida, vaig desar el tàper amb carn a la nevera i em vaig acabar la cervesa encara freda que havia encetat ell, perquè un dia és un dia. Tenia ganes d’ajeure’m al seu costat i abraçar-lo, de fet en tenia unes ganes irresistibles, havia mastegat l’enciam i els tomàquets a correcuita per poder-hi anar com més aviat millor. Però llavors em vaig tornar a angoixar pensant en tots aquells vespres que havíem mirat la tele sense parlar, ens havíem ficat al llit amb un bona nit de rigor i cadascun s’havia colgat al seu costat. De vegades un petó de rigor havia acompanyat el bona nit de rigor, quan la nena no plorava; però plorava sovint, perquè en general li costava agafar el son, i llavors ja no hi havia ni petó ni res, només torns bressolant-la o passejant amb ella pel pis, cantant-li. Quan li tocava a ell, era Stairway to Heaven i coses d’aquestes; jo li cantava les que em sabia de memòria de la Madonna, La Isla Bonita, Like a Prayer, Material Girl. Però ara pensava en les nits que no havia dedicat ni un segon a acariciar-lo abans de quedar-me adormida com un soc, o abans de sentir com ell arrencava a roncar fort mentre jo seguia sacsejant el bressol, em preguntava com era possible que no m’hagués semblat estrany i perillós aquell distanciament. Tenia excuses, no? La nena tan petita, nosaltres que dormíem tan poc, havia de ser normal i ho era, no? Potser no. I l’última vegada que havíem fet l’amor? No havia anat gaire bé i ja feia més d’un mes: jo estava cohibida, pensava en aquella panxa encara flàccida i lletja, els mugrons em feien mal, em veia movent-me grossa i maldestra i deixava de moure’m, llavors ell també es cohibia i deixava de moure’s. Al final ho vam deixar córrer, ens vam quedar abraçats en la penombra, cadascun amb un brunzit de frustracions secretes al cap que potser s’assemblaven molt, i després d’allò, no res; havien passat setmanes que gairebé no ens havíem tocat si no era per accident, fins que ara de cop em moria de ganes d’abraçar-lo i aspirar la seva olor, l’olor de la seva pell barrejada amb la del pollastre i la del xampú de mel. Volia un petó apassionat, potser fer l’amor, però això avui no, que ell estava mort de cansament, això potser demà… Vaig rentar els plats imaginant-me com aniria tot l’endemà i dient-me que pensar en les meves carns flàccides en comptes de centrar-me a buscar la boca de l’altre i la pell de l’altre i el plaer de tots dos era idiota. Quan vaig entrar al dormitori ell tornava a roncar. Em vaig ajeure al seu costat, sigil·losa. Ell es va bellugar una mica, va murmurar alguna cosa, el vaig abraçar i ell va trigar uns instants a passar-me el braç per les espatlles, estava com estabornit, Dormim una mica, va dir amb veu rogallosa. Sí, dormim una mica. Però jo no podia dormir. De fet estava més desperta que mai, agitada i contenta malgrat les incerteses. Ho arreglaríem. Només havíem de posar-hi voluntat. Ell estava dolgut per la manera com l’havia negligit, és clar, però ja no passaria més, això. I, ajaguda a l’habitació fosca, mentre la nena dormia i ell roncava i una moto accelerava al semàfor i l’autobús nocturn frenava a la parada, vaig començar a fer mil projectes sobre la vida que tindríem, els passejos, les excursions, per fi l’excusa perfecta per comprar una pila de contes il·lustrats per Sant Jordi, els dies a l’Estartit amb les galledes per fer castells de sorra i el para-sol vermell. Va passar una hora i jo continuava amb aquell zumzeig al cervell. M’havia agafat calor i m’havia apartat d’ell, em regirava. En un determinat moment ell va deixar de roncar i vaig notar que estava quiet d’una manera menys abandonada. La silueta corpulenta embolcallada en el nòrdic semblava estranyament exposada i encongida, com si s’arrupís de fred. El vaig estrènyer per l’esquena, el vaig sentir sospirar. Semblava un sospir de tristesa fonda. El vaig estrènyer més fort. Jo t’estimo, sents? També feia molt de temps que no l’hi deia. Ell d’entrada no va respondre, em va buscar la mà. Gràcies per dir-m’ho, va murmurar al final. Ens vam quedar uns quants minuts així, potser molts, i jo ja em pensava que no diríem res més i que potser ens adormiríem d’aquella manera, perquè ara jo també començava a tenir son, però tot d’una ell va tornar a parlar. Jo també t’estimo, saps?…, però últimament… Va fer un altre sospir, o potser era un badall, i ja no va continuar. Què passava? Em vaig posar a cavil·lar, i de cop em va venir la idea i va ser com una punyalada. S’havia embolicat amb una altra, però no gosava dir-m’ho. Però amb qui? I de seguida se’m va presentar l’única possibilitat factible: la noia que havíem contractat perquè em substituís a la botiga. Passaven un munt d’hores junts. La recordava perfectament com una joveneta agraciada i esvelta, un record que era com fer girar el ganivet a la ferida. I la gelosia va començar a rajar i em va enterbolir els pensaments, vaig començar a tremolar tota i li vaig deixar anar la mà. Ell es va girar cap a mi i semblava que em mirava en la foscor, potser volia tornar a parlar. Eva, dona…, va començar. Calla, li vaig dir amb una veu curiosament tranquil·la, no diguis res més. No li veia bé la cara. Em vaig girar cap a l’altra banda, mossegant-me els llavis. No cridis, no diguis res. I sobretot que ell no digui res més. Ell va intuir que havia de callar, no fos cas que el tigre de Bengala l’esquarterés, i també es va girar cap a l’altre costat. I passada una estona la meva respiració agitada es va fondre amb els seus roncs, primer suaus, després greus i forts, després altre cop suaus, i així durant hores. A les sis tocades vaig veure la primera claror als foradets de la persiana, i al cap de poc la nena va començar a somicar. Jo no havia aclucat l’ull i em sentia com si m’haguessin apallissat, però ella havia dormit tota la nit d’una tirada per primer cop.

II

Tornava a fer olor de pollastre de cap a peus, però ara ja no em sabia greu. Li havia dit que volia tornar a treballar, de moment només durant els pics de feina del migdia i als caps de setmana, que ma mare s’ocuparia de la nena durant aquelles hores i que ja no necessitàvem l’ajuda de ningú. «L’ajuda de ningú»: era l’única fórmula que havia trobat per referir-me a aquell afer insuportable. La persona implícita en aquell «ningú» no la vam esmentar mai més pel nom, ni a casa ni enlloc més. Recordava l’entrevista de tants mesos enrere, recordava mentre em bullia la sang que jo havia dit Sembla desperta, m’agrada, i recordava encara més regirada que ell havia dit Sí, a mi també. Durant gairebé un any havien passat sis hores junts a la botiga cada dissabte i cada diumenge, tres hores de dimarts a divendres. Havien suat junts allà dins, s’havien fregat accidentalment en passar-se pel costat. Potser fins i tot havien fumat plegats recolzats a les rajoles enganxoses mentre els rostidors es refredaven, en un moment de descans compartit, amb la persiana mig abaixada, la porta de la botiga oberta. En les meves fantasies ella duia talons i les ungles esmaltades de vermell sang, i havia trobat algun miraculós maquillatge que es mantenia al seu lloc durant totes aquelles hores de calor extrema. Me la imaginava en tots els aspectes una seductora consumada, una d’aquelles tigresses que si ataquen és per clavar les ungles a l’esquena del mascle, no pas per renyar-lo o sermonejar-lo quan torna a casa esgotat. M’imaginava el contacte del braç suat d’ell amb el braç suat d’ella, els perdona i els no passa res, les mirades baixes, la torbació explicitada de mil maneres subtils per aquella bruixa mel·líflua, les cares enceses per una escalfor infernal que potser els recordava altres ardors, al final ell potser li preguntava si volia un refresc, es miraven, li donava una cervesa i ell feia un glop llarg de la seva, quan s’ha suat molt l’alcohol puja al cap de seguida, es tornaven a mirar, una mirada tèrbola, i llavors sí, llavors ja venien les abraçades apassionades, les llengües que juguen, les mans que palpen, ho palpen tot. I passava allà mateix, suats, vermells, passava just allà, a la nostra rebotiga: la còfia per terra, les mans morenes que tocaven la panxa i el pit d’ell sota la samarreta rockera, aquella panxa i aquell pit que havien estat meus i prou, enganxós ell i enganxosa ella, ara les mans morenes amb les ungles color sang s’aferraven a la nevera, s’havia girat i el tenia al darrere, ell no s’havia ni abaixat els pantalons, tot d’una potser recordava que no havien tancat la porta i que tots els diners d’aquell dia encara eren a la caixa enregistradora, però li era igual, ja envestia aquella ningú i la ningú gemegava, però no era «ningú», era la dona que havia seduït el meu home, el pare de la meva filla, i ara jo donava el pit a la nena amb aquelles visions clavades al cervell i m’agafaven els tremolors. Quan ella se separava del mugró i se’m quedava mirant mig endormiscada tenia la sensació que em feia un retret, Aquesta llet s’ha tornat agra, per què em vols enverinar? No, no la volia enverinar, encara era l’ésser que m’estimava més de tots, el centre de la meva vida, però ara veia que la meva vida no es limitava a aquell amor suprem, que un amor igual de possessiu persistia en mi per ell, no només com a pare sinó també com a home, i que no en podia prescindir. Sovint obria els ulls quan encara era negra nit. És massa tard?, em preguntava amb el cor encongit, escoltant com ell respirava o roncava o es girava. Passaven dues hores, tres; abans de les set la nena es despertava i li donava el pit, la passejava pel pis; a les set en punt li sonava el despertador a ell. Es llevava i em deia bon dia fluixet, es vestia de pressa i sortia abans de dos quarts de vuit, deia que ja esmorzaria al bar del mercat i tocava el dos, com si notés les turbulències que hi havia dins meu. Jo em tornava a ficar al llit amb la nena i em llevava una hora més tard, em posava la bata i prenia un got de llet, però no gosava afegir-hi cafè: ja tremolava prou. Mentre feia coses per casa em venien en flaixos aquelles imatges i notava que em crispava i m’enrigidia tota. Després treia la nena a passejar, i de vegades de tornada ella es quedava endormiscada al cotxet. Llavors jo la deixava allà al meu costat i m’ajeia al llit de matrimoni i m’abandonava sense reserves a les imatges. Les esperonava. Veia sobretot les ungles color sang aferrant la nevera de la rebotiga i unes gotes de suor que queien entre aquelles ungles, les cicatrius del braç d’ell, els músculs contrets, la samarreta foradada que jo havia rentat sense preguntar-me si feia olor d’una altra dona, sense pensar que l’havien tocada unes altres mans. A dos quarts de dotze, però, sonava l’alarma que m’havia posat, i fes el que fes, estigués com estigués, petrificada o desfeta en plors, me n’anava al lavabo, em rentava la cara, em posava crema hidratant. Veia el panda allà al davant amb els ulls inflats, però no em permetia compadir-me’n. Em vestia. Vestia la nena. Feia un entrepà per al meu home, un altre per a mi. Me n’anava amb la Mariona al cotxet a casa de ma mare, parlava una mica amb ella, feia veure que estava contenta. Sabia que ella sabia que en passava alguna, però durant un parell de setmanes va respectar el meu silenci; quan finalment em va sondejar, li vaig dir Hem passat una crisi, però no t’has de preocupar. Llavors deixava la nena allà i me n’anava a la botiga, que a aquella hora ja era un forn, ell feia girar els pollastres o despatxava algú, ens dèiem hola, li donava l’entrepà, me n’anava al lavabo i em posava la còfia davant el mirall, em treia la brusa i em posava la bata blanca. I suàvem plegats com abans, quedàvem oliosos i amb olor de pollastre com abans, sovint ens fregàvem accidentalment i de vegades ell deia Perdona; jo no aconseguia dir res. A les tres jo sortia per anar a buscar la nena, ell es quedava allà i tancava tot sol. Al lavabo m’havia rentat la cara i m’havia pintat els llavis vermells, entre el vermell dels llavis i el de les galtes semblava una meuca. Després de pintar-me m’observava al mirall, m’ho deia fluixet, Fas una pinta de meuca que no te l’acabes, i em venien ganes de riure. Llavors em treia la còfia i la bata, les penjava a la porta o me les enduia per rentar-les, em posava la brusa, últimament les duia escotades i lleugeres perquè començava la primavera, em posava una mica del perfum que guardava a l’armariet, al costat del pintallavis. Em feia riure, també, la idea que en passar pel meu costat la gent quedés estabornida per la fortor de pollastre barrejada amb la de Chanel núm. 5, i m’era del tot indiferent que arrufessin el nas: jo el que volia era que la sentís el meu home, que em veiés sortir amb la cara vermella i els morros vermells, la brusa escotada, que tingués un deix de dubte, que es preguntés si anava a casa de ma mare o a un altre lloc, si aquell perfum l’ensumaria algú altre, si em petonejarien els llavis pintats, me n’anava dient-li adeu en un to neutre; ell responia amb un adeu o un fins després i em mirava amb melangia, alguna vegada amb la boca torta i certa fredor, estava vermell, suat i cansat com si sortís d’una casa de meuques. I un cop al carrer jo somreia i caminava de pressa cap a casa de ma mare, perquè no anava pas a cap altre lloc. Realment començava la primavera: l’aire tebi i la posta cada cop més tardana, les criatures als gronxadors sense guants ni anoracs, l’ametller florit en un racó del parc. El meu cos també ho notava, es reviscolava a poc a poc. Parlava cinc minuts amb ma mare, però pensava en el temps que corria i marxava de pressa. Sortia altre cop al carrer assolellat, tirava en direcció oposada a la de casa, agafava un dels carrers que feien pujada i empenyia el cotxet amb ímpetu. Al capdamunt del carrer ja tornava a suar, però em notava les cames cada dia més fortes, el pols menys accelerat a les temples, el cotxet pesava menys. Contemplava uns quants minuts les vistes. No, no era simplement una pobra dona traïda, ullerosa i amb els mugrons irritats, era una mare jove i encara atractiva, els homes que fumaven a la porta dels bars bé que em miraven, era una dona que s’espavilava, que deixava cicatritzar la punyalada, criava una filla, pujava escales amunt amb les bosses del súper i la nena, feia un altre viatge per al cotxet i encara li quedava energia per fer el sopar i el que fes falta, qui ho hauria dit. M’havia comprat una d’aquelles bandes de roba que fan servir les africanes per dur la canalla a l’esquena, al principi em feia tanta por que la nena em caigués i prengués mal que gairebé havia desistit d’utilitzar-la, després m’hi havia acostumat i la nena també i mentre cuinava i arreglava la casa ella em balbucejava sobre els ronyons, amb les manetes m’arrugava la brusa, però estava tranquil·la; després li donava el sopar, després la banyava. Quan arribava ell, s’ocupava de posar-la a dormir, la gronxava una estona o la passejava fins que agafava el son, després es dutxava, sopàvem amb la tele de fons però sense mirar-la, l’un de cara a l’altre, parlant poc, mirant-nos de tant en tant, algunes mirades tenien una fixesa particular, algun dia preníem una copa de vi, i quan desparàvem la taula sempre hi havia un braç que fregava un altre braç, dues mans que anaven a buscar la mateixa copa, cap dels dos no s’enretirava amb aire incòmode ni deia Perdona, i això era bon senyal. Un dia ell s’havia posat a rentar els plats i jo m’havia quedat papallonejant amb la copa de vi pel menjador. En un rampell havia anat a la cuina, havia deixat la copa amb un dit de vi al marbre, havia rodejat la cintura del meu home amb els braços. Ell es va sobresaltar, després va pensar que l’abraçava, no, no era una abraçada, amb els dits li buscava el cordó dels pantalons del xandall, els vaig estirar cap avall mentre m’agenollava i el feia girar, vaig estirar avall també els calçotets, el vaig mirar als ulls. Ell em mirava mentre em movia allà baix, al principi s’agafava a les vores de la pica sense treure’s els guants de plàstic, que regalimaven escuma, al cap d’una mica el vaig sentir gemegar, un guant va caure a terra amb un plof, l’altre el va deixar al marbre, em va posar una mà al cap, m’acariciava els cabells, m’acompanyava els moviments, al cap d’una estona em vaig aixecar amb ímpetu, li vaig tirar la roba amunt, me’l vaig endur cap al sofà agafant-lo per la samarreta, vaig llançar els coixins del sofà a terra, m’hi vaig asseure mentre em començava a descordar la brusa, li vaig dir Vine. I ell va venir. Va passar una cosa semblant l’endemà, i l’altre, i l’altre, durant no sé quants dies. Algun cop passava així que ell entrava a casa, abans i tot que tingués temps de dutxar-se, la pell enganxosa, l’olor de pollastre, els llavis humits, la roba escampada per terra, les llengües cada cop més àvides, al sofà, al llit, a la cuina. Em posava un d’aquells conjunts de llenceria que m’havia comprat feia poc, unes gotes de perfum, aquelles extravagàncies ja no em feien vergonya. Alguns matins encara em llevava amb la imatge d’aquelles mans aferrades a la nevera, però m’esforçava a enterrar-la sota les dels nostres rampells de fogositat vespertina. En un moment determinat vaig començar a repetir-me a mi mateixa una cosa curiosa que m’havia dit ma mare: Has de girar la truita. Bé, que potser no ho estava fent, ja? Però, i si no acabava de fer-ho mai del tot? I vinga cavil·lar. Fins que, una tarda de finals de juny, amb el cel negre i els carrers buits en espera de l’aiguat, havíem començat a recollir d’hora, i feia estona que els rostidors es refredaven. Netejàvem, fumant i compartint una cervesa com tantes altres tardes, però aquell dia, no sé per què, aquelles imatges se m’havien tornat a fer vívides i persistents. L’observava i el veia tal com m’imaginava que havia estat amb l’altra, la cara vermella, la samarreta xopa, veia aquelles mans amb les ungles de sang sobre la seva pell suada. Pel carrer no hi havia ni una ànima. Cap a dos quarts de quatre va començar a fer llamps i trons. Ell va sortir un moment a fora, va mirar el cel, va abaixar uns quants pams la persiana. Em va mirar a mi, una mica recelós. Ja feia més d’un any que havíem entrevistat aquella ningú que m’havia agradat i m’havia semblat desperta i que a ell també li havia agradat. Volia acostar-me-li i agafar-lo per la samarreta, volia preguntar-li si li havia fet un clau mentre ella s’agafava a la nevera, si realment duia les ungles del color del meu pintallavis. Me’l vaig quedar mirant de fit a fit sense adonar-me’n, fins que al final me’n vaig adonar i vaig apartar els ulls. I tot d’una vaig recordar aquella frase: la truita, has de girar la truita. Ell comptava bitllets i monedes, després em va ajudar a acabar de netejar, mirant-me de reüll de tant en tant, al final va obrir els braços com si es rendís i em va preguntar Eva, què passa? Just llavors vaig mirar cap al carrer i vaig veure passar un home que es tapava el cap amb un maletí, i després un parell de senyores que corrien amb bosses de plàstic sobre els pentinats. Va començar a caure una cortina espessa d’aigua. Els llamps es reflectien a la pluja i a les finestres del davant. Les dues senyores van tornar a aparèixer i es van quedar arrecerades sota el nostre tendal, i els parroquians del bar del davant van treure el cap per contemplar la tempesta; els seus cigarrets eren punts de llum vermella en la tarda prematurament fosca. A ell li devia semblar que m’havia tornat boja, però aquella pluja refrescant i aquelles dones corrent amb la bossa del súper al cap em van fer venir un atac de riure. Me’l vaig mirar i li vaig dir que tanqués la porta amb clau, i ell va fer aquell mig arronsament d’espatlles que en qualsevol altre moment m’hauria irritat. En sentir la clau, les senyores van tenir un ensurt, ell les va tranquil·litzar amb un gest. Jo me’n vaig anar a la rebotiga i el vaig esperar asseguda sobre la nevera. Què passa?, va repetir en entrar. Es va quedar dret al meu davant, a unes quantes passes prudencials. Jo vaig recolzar un palmell sobre la nevera, una mà blanca, de dits llargs, amb les ungles sense pintar, Vine aquí, au. Va venir una mica vacil·lant. Li vaig aixecar la samarreta i li vaig posar totes dues mans sobre la panxa calenta, que es movia amb la respiració, les vaig fer pujar per l’esquena molla i altre cop cap al davant, per les espatlles, els mugrons envoltats de pèl gruixut, el melic, li vaig ficar una mà per dins dels pantalons i dels calçotets, ell em deixava fer amb una mirada entre tímida i divertida. Ara vols…?, i va deixar la pregunta a mitges. Jo vaig somriure, vaig assentir. Ell procedia amb cautela. Em va descordar la bata blanca, em va posar una manassa al coll, amb un dit va ajuntar unes quantes gotetes de suor que se m’havien estancat sobre la clavícula, va baixar fins a la blonda de color malva, a poc a poc la va tancar sobre un pit, primer delicadament, després amb fermesa, després em va tocar amb l’altra mà mentre jo li buscava els llavis. Sentia els trons, la pluja, aquells llavis salats, el frec aspre de la barba, el desig que em pujava com una urgència tremolosa pel ventre, girar la truita devia ser allò, però encara no n’estava segura, les imatges tornaven, les ungles color sang clavades en aquella esquena, i llavors em vaig decidir, el vaig apartar i em vaig girar, vaig posar totes dues mans sobre la nevera, li vaig dir Vull que ho fem així. Ell ja es descordava la cremallera quan jo li vaig preguntar sense girar-me Va ser aquí, oi? El què? Amb la bruixa aquella, va ser aquí. Ell va deixar estar els pantalons i em va fer girar altra vegada de cara a ell. Em mirava fixament, però no vaig poder decidir si estava irritat, emprenyat o impacient, i ara vaig ser jo la que es va arronsar d’espatlles, i li vaig dir És igual. Li vaig abaixar els pantalons i els calçotets i em vaig tornar a girar d’esquena, És igual, vaig repetir, però vull que ho fem així. Llavors ell em va fer girar altre cop, amb una certa mala bava, em va agafar la cara amb totes dues mans, acostant-la a la seva, obligant-me a mirar-lo: No va passar res, va dir amb una mena de fúria. Després d’uns quants segons va afegir Ho entens? Sí, ho entenia. Més que les paraules eren els ulls, i més que els ulls era la sensació de lleugeresa que tenia jo a dins. I ara em va fer girar ell, em va estirar els pantalons i les calces avall i al cap de poc m’envestia amb força. Jo m’agafava a la nevera i somreia, gemegava, somreia, em vaig agafar més fort mentre ell s’encorbava sobre meu, i a fora vinga descarregar la tempesta, amb una fressa sorda i esclat de trons… I sí, girar la truita havia de ser allò.

III

L’apartament era dels que començaven a enfilar-se per la muntanya, més alt que els del davant, i des de la terrassa es veia el port i la platja de l’Estartit amb l’escampall de para-sols de colors. El gos de la meva sogra bordava sense parar perquè havia vist a la terrassa del pis de baix un altre gos, un perdiguer que s’havia ajagut a l’ombra i es limitava a mirar-se’l amb els ulls mig tancats. Els lladrucs d’aquell yorkshire antipàtic se’m ficaven al cervell. La Mariona s’havia posat dreta i s’apartava del grup amb quatre nines agafades pels cabells, la seva germaneta d’un any i la cosineta de deu mesos joguinejaven amb les que quedaven a terra, totes dues escarxofades amb els bolquers i sense samarreta. Eren les sis i la calor encara asfixiava, però el tendal desplegat i una mica de brisa que venia de la costa ho feien suportable. La sogra era a dins remenant glaçons, perquè en Ramon volia un gintònic, ell i la seva dona miraven cap a la platja, fumant, i parlaven d’una gira i d’un àlbum i també de la Lana, la menuda amb els cabells rossos i rinxolats que li agafava les nines a la meva filla petita i les feia picar de cara a terra. En entrar a l’apartament amb les maletes havíem vist un altre parell de maletes arrambades a l’armari del rebedor, i la sogra ens havia mirat amb cara de circumstàncies. Era el dilluns 4 d’agost, el nostre primer dia de vacances; aquell any només marxàvem deu dies perquè ens havíem comprat el pis i havíem d’estalviar. Del rebedor estant vam sentir les riallades sonores d’en Ramon, i una veu de dona estrangera que deia Lana, Lana, deixa tranquil el gosset! Hi deu haver hagut un malentès, va fer la sogra amb un somriure torçat, perquè en Ramon i la Janne també han vingut avui a passar quinze dies a l’apartament. Ell li va dir amb un murmuri que del 4 al 13 havíem de venir-hi nosaltres, a l’apartament, i ella va fer cara de pomes agres, va arrufar les celles, No, no pot ser… Hi deu haver hagut un malentès. Ell va deixar les maletes a l’altra banda del rebedor. Jo anava rere seu i duia la gran agafada per la mà i la petita a coll, el cotxet l’havíem deixat al maleter. Un nus de ràbia m’anava pujant per la gola. El mirava a ell, a la sogra no, li mirava el clatell i em va semblar que l’encongia una mica mentre ella tornava a dir que realment hi havia hagut un malentès. Es van sentir uns lladrucs, i tot d’una la Mariona se’m va deixar anar de la mà, va travessar corrents el rebedor amb crits de Robi, Robi! i es va esmunyir per la porta de vidre. La sogra va fer dos petons al meu home, li va dir que passés, a mi no va intentar fer-me dos petons perquè em va veure la cara i no era tan ximple com això, va tocar el cap a la menuda, va fer un mig somriure, Que gran que està! Però passeu, que anàvem a prendre alguna cosa… Ell havia anat fins a la porta de vidre, allà es va girar, vam intercanviar una mirada, no hi havia res a fer, deia la seva, la meva deia més coses, però ell ja entrava a la sala d’estar per no veure-les, vaig sentir que saludava el seu germà, que li presentaven la dona, el va seguir la sogra amb aquell ridícul vestit de flors, el cap tenyit d’un vermell estrambòtic, quina pocavergonya de dona, vaig sentir que tornava a dir allò del malentès amb una veueta innocent, Ja li he dit a en Pere que aquests quinze dies us l’havia reservat a vosaltres, i vaig veure clarament que aquell dia mateix hauríem de tornar amb les maletes i el cotxet i els para-sols cap a casa. Em vaig quedar al rebedor en penombra uns moments per recobrar la calma, però amb prou feines podia empassar-me la saliva perquè aquell nus de ràbia era de la mida d’un puny, ara, i tenia un zumzeig a les orelles que no em deixava sentir res. Vaig començar a veure pampallugues sobre el cap de la nena i em vaig pessigar fort la cuixa, només faltaria això, ara, que caigués en rodó i que la nena prengués mal. Veia les siluetes que gesticulaven a l’altra banda del vidre gravat, la meva filla que passava corrents empaitant el gos, la voluminosa figura de la sogra cap a l’altre costat, cap a la cuina, i vaig sentir que ell em cridava. Respira, vaig dir-me, respira, i vaig empènyer la porta, tapant el cap de la nena com si l’hagués de protegir d’alguna cosa. En Ramon va venir a fer-me dos petons, em va dir que estava molt guapa, que m’afavoria ser mare, Quant de temps, quant de temps, i aquesta és la Laieta, oi? Doncs aquesta és la Lana, deixa que es coneguin, i aquesta és la Janne. Vaig deixar la Laia a terra amb la seva cosina i vaig mirar la Janne. Era una alemanya rossa i esplèndida, la versió adulta de la criatura que se li agafava a una cama, menys rinxolada, els cabells llargs recollits en una cua de cavall a la part alta del cap, el cos sinuós, els ulls verds. Duia uns shorts blancs i una minsa brusa de ganxet que deixava al descobert mig pam de panxa plana i colrada i un pírcing, rere la malla del ganxet s’entreveia un biquini de lluentons o una cosa per l’estil. Vaig fer un hola que em va sortir escanyat, abans que tingués temps d’atansar-me-li per fer-li dos petons, la molt bruixa va estendre una mà, brusca i dissuasiva com una llança, i l’hi vaig estrènyer sense força mentre se’m tornava a encendre la sang. No, aquella bruixa no podia ser la Janne de qui ens havien parlat durant el darrer dinar de Sant Esteve, la que havia parit aquell angelet ros feia deu mesos justos, no, quina broma: jo m’havia engreixat deu quilos amb l’embaràs de la Laia i encara en tenia sis i mig per perdre. Les pelleringues a la panxa i a les cuixes les amagava, avui, sota aquell vestit hippy ample i llarg que havia vist dies millors. Devia fer llàstima, és clar, amb les ulleres de sol barates entre els cabells esbullats i aquell sac per vestit que ja no era ni bonic ni hippy ni res, era una simple camisa de dormir gastada i esgrogueïda, i aquella bruixa em mirava i encreuava les cames fines i morenes. Em va alegrar veure que duia unes xancletes de plàstic lletges i que tenia els dits dels peus una mica boteruts; almenys jo duia unes sandàlies maques i tenia els dits llargs i prims, ben formats. Llavors va parlar amb l’angelet, Lana, anem a la terrassa, sí? Mentre es girava em vaig tornar a fixar en aquell ventre pla com una bufetada i en el pírcing que duia al melic, un brillant gros a baix i un de més petit a dalt. Vam sortir a la xafogor de fora, en Ramon va desplegar el tendal. El meu home va tornar a entrar de seguida: Vaig a buscar les nines, es va excusar. El Robi ja havia vist el perdiguer de baix i el provocava amb lladrucs histèrics, la meva filla gran s’obstinava a tocar-lo i intentava agafar-lo i el gos li grunyia. Et mossegarà, Mariona, però ella no em feia gens de cas. Suava com a la botiga sota aquell sac esgrogueït, i estava segura que les meves carns massa generoses quedaven visibles a contraclaror. Em vaig asseure en una de les gandules amb la menuda a la falda, pensant que tot just acabaven d’abaixar el tendal i que el terra devia cremar. Ell va sortir amb la bossa de les barbies, les va escampar en un racó cobert amb una estora de vímet on ja hi havia una nina grossa en el seu cotxet i un lleó de peluix, em va agafar la Laia de la falda i la va deixar allà, davant les joguines. La Lana se la mirava amb curiositat, va anar cap a ella amb pas vacil·lant i es va aclofar vora seu. Vaig sentir una punxada d’enveja en veure aquella criatura rossa i angelical, ja bronzejada pel sol d’alguna platja, que caminava i s’asseia i s’aixecava sola, al costat de la meva nena pàl·lida, un xic ullerosa, que tot just començava a aguantar-se dreta sense ajuda. En Ramon i en Pere feien dringar els glaçons del gintònic recolzats al mur de la terrassa, en Ramon reia de gust i donava copets de colze a en Pere mentre li parlava animadament d’alguna cosa, i en Pere assentia aguantant el somriure, abaixava el cap i mirava el perdiguer tranquil. Mirava el cel, alguna gavina que volava en cercle, la platja al lluny. Semblava voler-se apartar una mica del germà massa expansiu. Quan la seva mare li havia preguntat si ell també volia un gintònic, havia titubejat abans de respondre, m’havia mirat de reüll com si busqués la meva aprovació, jo havia dit que una clara sí que me la prendria, i realment em feia falta. La Janne s’havia assegut a la gandula del meu costat, la sogra s’havia tornat a escapolir per no haver d’entretenir-nos. Totes dues miràvem com jugaven les nenes i no aconseguíem lligar conversa, i no era una qüestió lingüística, perquè el seu català era molt decent. Com ens hauríem pogut entendre? Ella, en Ramon i la seva filla es quedarien a l’apartament on havíem pensat quedar-nos nosaltres, i nosaltres ens hauríem de fotre i tornar al pis xafogós de Barcelona. Ella no devia ser gaire més jove que jo, però, grassa i cansada com em sentia, estava segura que els meus vint-i-cinc semblaven quaranta. Ella cantava en un grup indie, jo venia pollastres. Amb una mica d’esforç vam intercanviar quatre frases. Llavors la Lana va venir a donar-me una nina, i després una altra, i després els vestidets, m’ho anava posant tot sobre la falda, al final va aixecar els braços perquè l’agafés, la vaig agafar i la vaig asseure al meu costat a la gandula. Així que ho va veure, la Mariona, que s’havia apartat al seu racó per jugar sola, va venir i va voler seure amb mi ella també, i que la Lana li tornés la barbie mulata amb els cabells recremats que tenia, i després de cedir-li la Sireneta de cabells vermells i igual de recremats ho va aconseguir. Des de l’estoreta, la Laia va veure que s’havia quedat sola i que jo tenia les altres dues amb mi i es va posar a plorar. Ell la va agafar, la va tenir a coll un parell de minuts, però la nena volia venir amb mi i al final me la va posar a la falda com va poder entre les altres dues, i ja tenia les tres criatures a la gandula amb mi i un carregament similar de nines. En Ramon ens mirava, el gintònic en una mà, el cigarret a l’altra, Quina marassa!, va exclamar, va deixar la copa perillosament arran de la vora del mur, es va treure el mòbil de la butxaca, va dir al seu germà que s’apartés, Fuig, home, que vull les dones i prou!, va fer quatre o cinc fotos, ara acostant-se, ara allunyant-se quasi fins a tocar la paret, no quedava clar si enquadrava també la Janne, la Janne tampoc no ho tenia clar i la vaig sentir dir amb una veu irritada Compte no facis caure la copa. Ell no va semblar haver-la sentida, somreia amb el cigarret penjat a un costat de la boca i el fum el feia parpellejar. Jo vaig abaixar el cap i em vaig quedar mirant el remolí que tenia la Laia al mig de la closca. Sabia que la Janne feia mala cara i el meu home també, i que a en Ramon tant se li’n fotia, com sempre. En un quart d’hora havia fet baixar tot el gintònic i va entrar perquè n’hi servissin un altre, dient a en Pere que era un encantat perquè encara tenia el seu mig ple. El gos borda que borda, només parava per recuperar l’alè i arrencava de nou. Jo no havia volgut maltractar mai cap animal, però a aquest frisava per clavar-li un cop de peu que l’enviés a cal perdiguer, perquè li ensenyessin el pa que s’hi dona quan es provoca algú més fort. Llavors la Laia es va posar a plorar altra vegada, vaig dir que potser tenia gana i em vaig descordar els botons del vestit. La Janne es va aixecar i va agafar la Lana, Vine, que ara faràs nosa a la tieta, i em va sonar estrany que es referís a mi d’aquella manera, «la tieta», aquell to que de cop semblava gairebé tendre en aquella noia tan tibada. Mirava amb una mena d’avidesa el meu pit inflat de llet i la nena que s’hi agafava tranquil·la, fins que al final ho va dir, Jo no li vaig poder donar el pit, va abaixar els ulls, No tenia llet. Em va preguntar si també havia alletat la gran. Per un moment em vaig deixar endur per una ridícula vanitat de vaca superproductiva, vaig amagar les dificultats i els dolors i vaig exagerar les meves capacitats làctiques; era l’única compensació possible per aquella panxa plana i aquell biquini de lluentons. Els germans parlaven d’esquena a nosaltres, mirant el mar, el Robi borda que borda, la Mariona que havia començat a passejar el lleó amb el cotxet i va voler posar-hi també el gos, així que el va agafar, la bestiola va grunyir i li va pessigar el braç amb les dents, la nena va xisclar i el va deixar caure a terra, el gos també va xisclar. Tenia una boqueta petita i unes dents com de joguina, i era clar que cap dels dos no s’havia fet res, però aquell renou m’exasperava, vaig cridar en Pere, li vaig dir No el pots tancar a dins, aquest gos? Al final li faran mal. En Pere el va agafar com va poder, el gos grunyia, obria la boca com una piranya i intentava mossegar-lo girant el coll, el va tancar al menjador i el gos va continuar bordant a dins. En Ramon tenia els ulls brillants. Va dir que amb una mica d’imaginació ens podríem encabir tots allà. Hi havia els sofàs, el llit de matrimoni… Les gandules, per dormir a la fresca… Coses més estranyes s’hi han fet, en aquest apartament, eh, Pere? La Janne arrufava les celles, en Pere va fer una rialleta i va sacsejar el cap, jo feia veure que sentia ploure: esperava que la nena deixés de mamar per poder-me aixecar, posar una excusa, tocar el dos d’allà d’una vegada. Com que ningú no li responia, en Ramon va treure un altre tema, i després un altre, però només en Pere li seguia amb desgana la conversa, i al final vaig notar que s’inquietava i que li agafaven ganes d’escampar la boira. Per què no anàvem a fer un beure al passeig? Aniríem a voltar per la platja just en el moment millor, sense la calorada, soparíem plegats i després ja no ens semblaria tan absurda la idea de quedar-nos tots a l’apartament. Em penso que estaríem incòmodes, Ramon, va dir al final la Janne, amb la rigidesa teutònica del principi. Ell se la va mirar tot emmurriat i no va contestar, jo li vaig dir que la Janne tenia raó, no podia ser, i ara m’havien de disculpar, perquè havia de baixar un moment i passar per una farmàcia, en Pere m’hi acompanyaria, Oi, Pere? Em vaig girar cap a la Janne: podia vigilar un moment les nenes mentre érem fora? Sí, és clar. La Laia s’havia adormit a la gandula, la Mariona feia giravoltar la barbie infermera pels cabells i la cosineta reia. En Ramon fumava amb el front arrugat i feia silenciosos glops de gintònic com sempre que les coses no anaven com ell volia. Vaig empènyer en Pere cap a la porta, Apa, fins ara. Ell va entrar a la cuina per fer saber a sa mare que anàvem a la farmàcia, que no trigaríem, etcètera, i ella li va dir a mitja veu que almenys ens quedéssim a sopar, faria esqueixada i torrades amb anxoves. Jo havia començat a baixar escales avall. Al carrer ens vam posar a caminar de costat entre gelateries, columnes de postals i barrets de palla fins que vam arribar al passeig marítim, que era un calidoscopi de turistes cremats, restaurants i hotels. Ell es deixava portar. Vam passar una farmàcia, en vam passar una altra, aquella la va veure i em va preguntar si no hi havia d’anar, No, no hi havia d’anar, havia de sortir del pis sense que se’ns enganxés el teu germà, què collons farem, ara? Aquell gest altra vegada, aquell arronsament d’espatlles estroncat que em treia de polleguera. Tot ho feia a mitges, aquell home, tot s’ho quedava a dins, tot ho deixava passar, fins i tot quan la seva família es quedava sense vacances: era possible que ni tan sols avui se li acudís de donar un cop de puny a la taula i dir les coses clares? A l’apartament no hi cabem pas tots, va dir al final, És clar que no hi cabem tots, i ta mare vol que s’hi quedin ells, aquella tibada i el seu fillet preferit. Ell deixava que m’esbravés sense respondre, fins que va afegir Doncs haurem de tornar cap a casa, I les nenes que es fotin, no? Però què vols fer? Doncs com a mínim anar a mirar si trobem una habitació en alguna banda, Ara, a ple agost, vols buscar una habitació? Com a mínim ho podem mirar, no et sembla? I ho vam fer. Vam entrar en un parell d’hostals modestos. No tenien res, és clar. Vam caminar una mica més, vam entrar en un hotel, res, en va venir un altre, un d’aquells llocs vistosos amb un vestíbul massa elegant. Hi vam entrar, a la dreta es veia un menjador amb tot de taules parades, estovalles color salmó, tovallons plegats fent ventall i cambrers uniformats, doncs érem afortunats, sí, avui havien tingut una cancel·lació, una habitació de matrimoni, sí, ens hi podien posar un llit accessori, un bressol, tenia vistes al mar, esmorzar inclòs, televisor, aire condicionat i moble bar i… El preu? El recepcionista ens el va dir en un to neutre i nosaltres vam assentir procurant no canviar d’expressió; ell se’m va quedar mirant tot desinflat. Un moment, sisplau, vaig dir al recepcionista, i ens vam apartar una mica, com dos nens que confabulen. Quina morterada de diners!, va dir ell mirant cap al menjador amb aire ressentit. Jo feia càlculs. Quants dies ens podem permetre? Em va mirar estranyat. Però realment et vols gastar tants calés per uns quants dies de platja? Li vaig clavar una mirada irritada. Era ben diferent del seu germà, els ulls castanys, corpulent, els cabells foscos, la timidesa amb les dones, tot ell vacil·lacions i gestos estroncats. Li vaig dir en un to enèrgic Jo vull que les meves filles es banyin al mar i tornin morenes a casa. Vam decidir agafar quatre nits: el cinquè dia tornaríem després de dinar i encara tindríem un últim matí de platja. En tornar a l’apartament, en Ramon havia encetat el tercer o quart gintònic i participava en una reunió de barbies fent anar la Pocahontas i posant una veueta aguda, la Janne era a la cuina, ajudant la sogra a preparar l’esqueixada. Ens quedaríem aquella nit, almenys? Ja ho havíem parlat: no, havíem tingut sort i havíem trobat una habitació en un hotelet que estava molt bé; no, gràcies, a sopar tampoc; jo estava molt cansada i preferia anar tirant cap allà, vam agafar les maletes, les nenes i les barbies i ens vam acomiadar de tothom sense deixar-nos convèncer ni de fer una altra copa ni de passejar una estona ni de cap altra cosa, Un dia d’aquests potser venim de visita, sí. En Ramon em va fer dos petons i em va agafar un moment pel braç: A veure si no triguem tant a tornar-nos a veure!, i somreia, com si no fos ell qui trobava d’allò més convenient oblidar-se de la família mentre corria pel món promocionant grups i seduint cantants. No tentinejava ni res d’això, però parlava amb una articulació més laxa i tenia els ulls una mica espurnejants, com quan era més jove. La Janne i jo vam tornar a encaixar, i vam ser prou civilitzades per fer-ho més cordialment que la primera vegada, però als ulls d’ella hi tornava a haver una certa fredor, i em vaig preguntar què li havia explicat, aquell ximple d’en Ramon. Entre ell i jo no hi havia hagut res. No hi havia hagut res, però aquella nit, al balcó de l’hotel, mentre miràvem les llumetes dels vaixells mar endins i ens passàvem l’ampolleta de whisky del moble bar —es pagava a part, però ja no venia d’aquí—, jo pensava en un concert de feia sis anys. La meva amiga m’havia dit que després del concert em presentaria el guapo de la banda: ella el trobava massa cregut, però a mi m’agradaria. En Ramon m’havia dedicat un d’aquells somriures seductors, havíem parlat mig cridant per sobre del soroll de la música, l’espurneig als ulls, la mirada descarada, em va posar una mà a la cintura, quan li vaig dir que havia de marxar em va agafar per un braç com havia fet avui, em va dir que ens veiéssim l’endemà allà mateix a les deu: no hi hauria tant de soroll i podríem parlar amb una mica més de calma, i en fer-me els dos petons de comiat s’acostava als meus llavis tant com podia. L’endemà vaig sortir tard de la feina; després de sopar corrents ma mare m’entretenia amb foteses, vaig arribar al bar que eren les deu i cinc, vaig preguntar al cambrer i ell em va dir que el guitarrista d’ahir havia vingut, havia fet un parell de cerveses i havia marxat feia un quart amb una noia. Em vaig desinflar del tot. En sortir vaig topar amb un noi que entrava, li vaig demanar perdó amb aire mortificat i en donar-li una ullada distreta el vaig reconèixer com el baixista de la banda. Ell es recordava de mi; ens havien presentat breument el dia abans. Em va preguntar si em podia convidar a una cervesa. Era tan tímid comparat amb l’altre, tan corpulent i fosc de cabells mentre l’altre era tan prim i quasi ros, que no m’hauria passat mai pel cap que fossin germans, fins que ell va dir de passada Mon germà, en Ramon, el guitarrista de la banda… Em vaig quedar parada: era el germà! Mentre ens acabàvem la cervesa me’l vaig mirar una mica millor. No era guapo, no, però tenia alguna cosa interessant, i el nas, recte i ben format, era clavat al de l’altre, igual que aquella manera de riure franca. Era simpàtic, però quan al final em va demanar el telèfon vaig titubejar. En realitat no volia donar-l’hi a ell, sinó al seu germà, no volia que em truqués ell, sinó l’altre, aquell penques que m’havia deixat plantada; se’m va acudir la bestiesa que potser aquest germà diria a l’altre que m’havia vist, que havia parlat amb mi, Que ximple que vas ser de tocar el dos, aquesta noia és un encant, em vaig imaginar que l’altre es picaria i li pisparia el número i que qui em trucaria seria ell. Però no, en Ramon no em va trucar mai, qui em va trucar dos o tres cops durant la setmana següent va ser en Pere, i vaig començar a sortir amb en Pere, perquè la meva amiga em deia que a en Ramon el veia cada dia amb una de diferent, que tenia tot un club de fans a la seva disposició, i en Pere, en canvi, només em volia veure a mi, i encara que no fos l’altre em va començar a agradar com em mirava i com em parlava, m’agradava aquell nas i aquella manera de riure, després em van començar a agradar els seus petons i les seves abraçades d’homenot. A en Ramon no el vaig tornar a veure fins al cap de tres mesos, el primer dia que vaig anar a casa de la família. Me’l vaig trobar que ell baixava i jo pujava per l’escala, la caçadora de cuir, la samarreta negra d’alguna banda que jo no coneixia, els cabells llargs, el somriure, l’espurneig, sense dir-me res se’m va acostar i em va estrènyer la cintura i arrambant-me a la paret freda em va fer un petó als llavis, un petó llarg, un petó descarat i confiat, segur de la seva força i de la meva feblesa, tot seguit es va posar un dit davant la boca: no, jo no diria res, ell tampoc, allò no havia estat res, no ho sabria ningú. Però ara, després d’acabar-nos l’ampolleta de whisky, resultava que sí que ho sabia algú, perquè en Pere em va mirar amb els ulls vidriosos i em va etzibar Tu ja estaves amb mi i li vas fer un petó. Un dia que venies a veure’m, precisament el dia que venies a conèixer els meus pares. Es va quedar callat uns moments, i després va repetir amb una veu aspra Ja estaves amb mi i li vas fer un petó. Em vaig quedar bocabadada, vaig trigar una mica a reaccionar, el whisky m’entumia la llengua. Vaig deixar que em fes un petó, i volia continuar amb una justificació qualsevol, però ell va fer un esbufec, Ui, sí, quina diferència! Ho va dir sense apartar la mirada del mar i serrant les dents. Jo em limitava a contenir els danys, però vacil·lava una mica, Doncs sí, hi ha alguna diferència…, perquè de vegades en aquestes situacions t’agafen de sorpresa, i, en fi, no saps com reaccionar. Però val més que no continuem parlant d’això. Ell es va posar dret i ara sí que em va mirar. Per què no? Parlem-ne!, aixecava la veu i li vaig dir que callés, que les nenes dormien i que no ens convenia continuar. Ha sigut un dia molt llarg. Demà vull anar a la platja d’hora… Anem a dormir. Em va dir que hi anés jo, es va asseure i va tornar a clavar la vista a l’aigua, al llumet pampalluguejant d’alguna barca. Vaig pensar que aniria al moble bar i agafaria l’altra ampolleta de whisky, que em donaria la pobra satisfacció de pensar En això sí que s’assembla a son germà. Però no ho va fer, es va limitar a encendre un cigarret i es va quedar allà com petrificat. Jo vaig entrar sense dirli res més, em vaig despullar a les fosques i em vaig ajeure sobre el llençol fresc. Em vaig adormir veient la seva figura retallada contra la claror del passeig, sentint les onades.

IV

Havia començat el curs i la Mariona havia d’anar a catequesi cada dimarts. L’església era molt a prop de casa, l’aula on es feien les classes quedava allà mateix, a l’edifici parroquial. Tot i així, la nena va voler que l’hi acompanyessin el primer dia per si no trobava el lloc: no coneixia la gent, ni tampoc el rector, es podia perdre; li agafaven aquells rampells de vergonya. Aquell primer dimarts vaig sortir amb el temps just de la feina i ja no vaig poder passar per casa a dutxar-me, només vaig tenir temps de canviar-me i rentar-me la cara. Suada i amb tota la flaire de pollastre al damunt vaig córrer cap a l’escola, va sortir primer la Laia, vam anar a esperar la Mariona a l’altra porta, vaig voler acompanyar la Laia a la botiga, ella va dir que ja hi podia anar sola, era allà mateix, de tímida ella no n’era gens. La Mariona i jo ens vam acomiadar d’ella i ens vam endinsar pel carreró que duia a la plaça, li vaig donar l’entrepà de pernil dolç que li havia fet. Aquella tarda havia tingut gimnàstica, duia la cua de tort i amb tot de grenyes estarrufades a les temples, el xandall lila i rosa que al final li havia regalat la iaia, valia una picossada perquè era de no sé quina marca, però les seves dues amigues de l’ànima el tenien igual i ella també l’havia de tenir; sempre que el duia feia cara de creguda. Vam travessar la plaça plena de nens amb baldufes, s’havien tornat a posar de moda i en duia tothom, les pintaven de colors, algunes semblaven fluorescents, d’altres eren de plàstic i feien un sorollet i unes llumetes en girar, els avis seien parsimoniosos als bancs i les mares prenien cafè a les terrasses. Vam tirar carrer amunt, vam deixar enrere les tres o quatre cruïlles i vam arribar a l’església, al pati ja hi havia un grupet de pares i mares, sobretot mares i un parell d’homes, hi vam entrar a la vegada que vèiem venir el rector: anava vestit de carrer, era un home sec però atractiu, amb les celles i els cabells molt negres. Els nens es van anar agrupant davant seu, la Mariona em va fer un petó i també se n’hi va anar, les mares van començar a girar-se per marxar, un dels dos homes també es va girar i em va mirar, un home de cabells tan negres com el rector però de mirada menys dòcil i més viva; en realitat mirava cap a la porta del recinte, però els seus ulls havien topat amb els meus. Somreia, em va semblar que aquell somriure anava dedicat a la filla, a qui acabava de fer dos petons, però ara es prolongava mentre em mirava a mi, potser era un accident, i potser per accident, també, jo li vaig fer un altre somriure i em van venir ganes que parlés amb mi. Avançant cap a la porta ell va accelerar el pas i es va posar al meu costat, No ens coneixem, oi?; jo vaig dir que em semblava que no, vam constatar que les nenes no anaven a la mateixa escola, la seva anava a una de privada, als afores, l’autobús l’havia deixada a la rotonda i avui ell havia sortit abans de la feina per ensenyar-li on era l’església, en realitat no vivien al barri, però li feia gràcia que la nena fes la primera comunió on l’havia feta ell. Jo sí, jo vivia aquí, però la nena havia volgut que l’acompanyés el primer dia, els altres dies ja hi aniria sola, Doncs ja que avui ens hem pres la molèstia de venir, i jo ja no he de tornar a la feina, bé podríem arribar-nos a la plaça i fer un cafè. Les mares ja s’allunyaven cap aquí i cap allà des de la cruïlla de l’església, i nosaltres dos havíem començat a baixar pel carrer que duia a la plaça. Mentre dubtava i caminava al seu costat procurant mantenir-hi una distància natural vaig pensar que seria més incòmode empescar-me alguna excusa i vaig dir que per què no. Me l’anava mirant, discreta. Duia vestit, camisa i corbata, era tirant a prim, de trets esmolats però harmoniosos, anava escrupolosament afaitat. Les mans les tenia fines i petites. Feia olor d’alguna colònia bona, però jo només la percebia quan arribàvem a una cruïlla i venia una ràfega de vent lateral. Em va començar a agafar vergonya perquè jo anava tota suada i feia olor de pollastre, devia portar els cabells aplanats per la còfia i greixosos, ni tan sols m’havia mirat al mirall abans de sortir de la botiga. Vaig lamentar no haver-me posat unes quantes gotes de Chanel núm. 5 abans de sortir, encara el tenia a l’armariet i feia temps que no me’n posava, però, pensant-ho millor, segur que a aquell home tan fi l’hauria fastiguejat, la barreja d’un perfum car amb la fortor dels pollastres, no, valia més la fortor i prou. Abans de seure ja ens havíem informat de les professions respectives, Jo tinc una empresa de maquinària de construcció, sobretot grues, Jo tinc una botiga de pollastres a l’ast amb el meu home. Vam demanar dos cafès amb llet, el meu descafeïnat, el seu amb sacarina i llet de soja, com els de les mares alternatives i aficionades al ioga de l’escola. I tot d’una em va començar a parlar de la família i de la filla. Que si feia cinc anys que s’havia separat, que si la seva exdona només pensava en la feina… La nena vivia amb ell i dos caps de setmana al mes els passava amb la mare. Després em va explicar més coses: era un home inquiet, la ciutat l’atabalava i procurava passar tant de temps com podia als Pirineus, un cop al mes feia una excursió d’un parell o tres de dies, de vegades amb la nena, tenien una casa a la Cerdanya, coneixia un poblet encisador que es deia Llo? Doncs és preciós, d’una tranquil·litat extrema, uns paisatges que deixen sense alè. També li agradava anar-hi perquè era allà on havia traslladat els llibres del seu difunt pare, uns tres mil volums, amb algunes edicions rares de clàssics catalans i anglesos, el seu pare tenia debilitat per Stevenson. Per mi, saps?, no hi ha res millor que un vespre que neva a fora i a dins hi ha la llar de foc encesa, la meva filla juga allà a prop, jo em prenc una infusió i llegeixo a la butaca: no necessito res més. En realitat havia volgut estudiar Humanitats, ell, però el seu pare havia insistit que fes Dret o Economia, al final havia començat Empresarials, però s’havia decidit a muntar la seva pròpia empresa i ho havia deixat. I a mi, que m’agradava, llegir? Jo em devia enrojolar mentre feia un esforç suprem de memòria; sondejava els records de les lectures d’institut. Al final vaig recordar Laura a la ciutat dels sants i vaig dir que m’havia agradat molt, Mirall trencat no m’havia agradat gaire, però n’hi vaig parlar igualment, perquè almenys me’n recordava. I para de comptar. Ell llegia molt i em va parlar d’algun llibre que havia llegit feia poc, i altra vegada d’aquell Stevenson que tant agradava al seu pare. Jo li mirava les mans fines. Gesticulava força més que en Pere, en Pere semblava tenir les manasses de plom. En realitat em vaig sorprendre pensant que aquell home era massa efeminat, massa delicat: la manera com remenava el cafè després d’abocar-hi amb cura la sacarina, el dit petit enlaire, aquells gestos tan pulcres quan descrivia la llar de foc nova que s’havia fet fer a Llo. Li veia l’afaitat recent, la camisa ben planxada, li ensumava la colònia bona, me l’imaginava fent glops d’infusió en comptes de cervesa… i tot plegat tenia un aire molt pretensiós. Però, a la vegada, aquell refinament m’atreia. Segur que ell no anava mai a buscar pollastres a l’ast, vaig pensar amb ironia, segur que només d’entrar a la botiga ja s’hauria sentit brut i hauria anat de dret a la tintoreria a deixar-hi l’americana: Sobretot que no hi quedi aquesta fortor de pollastre, sisplau. Aquella finor m’irritava, també, perquè em feia sentir tosca i poc femenina, però després li mirava els ulls foscos, expressius i un xic picardiosos, i semblava que em diguessin Doncs no, noia, tu m’agrades així. Imaginacions meves! I ell vinga parlar, mentre jo afegia algun comentari tímid i procurava no mirar-li les mans o els ulls amb massa insistència, fins que en un determinat moment va sonar el seu mòbil, un missatge, va veure l’hora, Però si només falten deu minuts per a dos quarts de vuit!, havíem d’anar tirant, ens vam aixecar, em va voler convidar, Deixa’m ser cavallerós, que la meva ex no ho volia mai; va pescar un bitllet de la cartera amb aquelles mans petites. Tot d’una ja no em semblaven tan efeminades, ara em semblaven elegants; em vaig preguntar com devien ser quan tocaven una dona. Unes altres mans, una altra olor; una altra vida: no me la podia ni imaginar. Però mentre fèiem plegats el camí de tornada cap a l’església provava d’imaginar-me-la igualment, aquells matins de boira entre els vedells pirinencs amb la nena, les tardes a la biblioteca, aquella flaire dolça que feien els llibres antics, la infusió a la tauleta, la tranquil·litat de viure sense angúnies a final de mes, res de comptar quants dissabtes podia sopar fora, res d’apartar-se de la recepció d’un hotel per decidir quantes nits podia dormir-hi. Devia ser agradable. Se li veia a la cara, de fet, i a l’actitud: l’expressió amable i lleugerament burleta, una seguretat cortesa, una desimboltura en el tracte que ni en Pere ni jo no havíem tingut mai. Mentre la Mariona intentava amagar-se les grenyes estarrufades rere les orelles i m’explicava anècdotes del seu primer dia de catequesi, jo pensava en aquell home —l’Eudald: fins i tot el seu nom tenia un aire elegant— i el comparava amb en Pere, el comparava també amb en Ramon, dos seductors d’escoles i de mons diferents, i era clar qui es destacava quant a distinció i gentilesa, però i la resta, ximpleta, i la resta? Per tot el que en saps, aquest paio podria ser un dèspota, un manipulador, un mal marit i un mal pare… Que no quedava clar que ho havia estat, de mal marit, si la dona l’havia deixat? No, havia estat culpa de la dona, que era una «addicta a la feina». Me la imaginava estilitzada i ben vestida com ell, amb les galtes xuclades per l’estrès d’una carrera absorbent, talons i maletí, la manicura sempre impecable, quina diferència, valga’m Déu, ella i jo, si ens posessin de costat, jo amb la còfia i la bata blanques, les galtes vermelles i plenes, suada i ullerosa, i aquella amb els talons i els gestos delicats com els del seu exmarit, segur que pesava quinze quilos menys que jo. Per què m’havia abandonat tant? No era pas per infelicitat. No em considerava infeliç. De fet, quan la Laia havia fet dos anys i havia començat a dormir les nits seguides tots dos ens havíem relaxat, havíem anat recuperant una intimitat plàcida, algunes nits romàntiques amb les peces que quedaven de la llenceria comprada durant aquella crisi de gelosia de feia tants anys, ja estava vella, però encara ens engrescava. No era infeliç, no, i això devia voler dir que era feliç. Oi? Si algú m’hagués preguntat com estava amb un interès autèntic, no hauria tingut cap motiu per no dir Estic bé. Estava bé: les nenes creixien i a l’escola se’n sortien, tenien un reguitzell d’amigues cadascuna; la botiga havia sobreviscut a la crisi, havíem tingut moments de molta por, sobretot després de comprar-nos el pis, però ara rutllava, i em satisfeia treballar amb el meu home en una feina que al final havíem après a fer bé; em satisfeia també arraulir-me al seu costat al sofà un cop les nenes eren al llit, no fèiem pas cap cosa excepcional, miràvem la tele, ens acabàvem el vi, ens dèiem quatre coses, estàvem cansats. Algun dissabte sortíem a sopar, amb les nenes o sols, almenys una setmana cada agost la meva sogra ens convidava a l’apartament sense haver-hi convidat cap altre familiar, la setmana següent ens n’anavèm a un hostal d’algun altre poblet de la costa i tornàvem morenos i descansats, i tot això estava bé. Viure volia dir això, no? Viure volia dir «estar bé». I la gent que vivia vides extraordinàries? Eren aquells que sortien de vegades a l’última part del telenotícies, els que anaven de vacances a l’Índia i quedaven tan commoguts que hi tornaven un mes més tard i hi muntaven un orfenat, l’adolescent paraplègic que donava la volta al món tot sol i tornava convertit en un home, famílies que vivien en un veler i es despertaven cada setmana en un port diferent, sempre morenos, sempre descansats… Bé que n’hi havia, de persones extraordinàries, però no vivien a la perifèria de Barcelona, o almenys nosaltres no en teníem notícia: la nostra existència era tranquil·la i uniforme, com la dels veïns, els clients, els familiars, els altres pares i mares de l’escola. Intuïa que la vida de l’Eudald no era tan extraordinària com aquelles, però em semblava innegable que quedava força per damunt de la meva. Jo tenia les nenes i el marit, la botiga i un pis que algun dia seria nostre, la meva salut i la de tots els qui estimava; ell tenia la filla, salut, riquesa, cultura, llibertat, més inquietuds que jo, sobretot més possibilitats. Sí, aquesta era la diferència més gran, les possibilitats, les alternatives, totes aquelles portes encara obertes. Ara la Mariona m’estirava el braç i em preguntava si tornaríem a menjar croquetes: ja en vam menjar ahir, avui no toca; però ella devia saber tan bé com jo que a la nevera n’hi havia mig tàper ple, i va insistir que volia croquetes, Tres nits seguides no passa res, ho va dir el papa. El papa i les croquetes, el papa i les samarretes de Metallica que ara li anaven justes de la panxa i de les espatlles: no era jo l’única que s’havia deixat anar. De cop em va irritar la idea d’arribar a casa i trobar-me’l amb una d’aquelles samarretes (les més foradades ja no les llençava, eren per estar per casa fins que s’estripaven del tot) i una cervesa a la mà, mirant aquella estúpida sèrie de mèdiums. Em va irritar que per sopar haguéssim de tornar a menjar croquetes i que, si se m’hagués acudit proposar una amanida en comptes d’ensaladilla, la mala maror hauria estat general, i que després de sopar no m’haguessin de parlar d’aquell Stevenson ni de les ermites de muntanya, els trencalossos allà dalt, cavalls que corren lliures, flors silvestres que només es troben als Pirineus; no, tot seria escarxofar-se muts al sofà i la merda de sèrie dels investigadors, sang i fetge, vides extraordinàries només per la brutalitat o les obsessions, els que no eren addictes a la feina eren urbanites salvatges, mentiders compulsius, psicòpates, assassines histèriques, una col·lecció variada de monstres humans, tot presentat a un ritme trepidant i deu minuts d’anuncis abans dels trenta segons del desenllaç, recoi, quina murga! Però no deies fa un moment que estaves bé? Estar bé està bé quan no has pensat que podries estar millor, que potser t’has conformat massa aviat i amb massa poca cosa. Estar bé és una qüestió de perspectiva: com més estret de mires ets, més bé estàs, suposo. Mentrestant havíem arribat a casa, vaig obrir la porta mentre la Mariona giravoltava fent no sé quins passos de ball, de seguida va sortir disparada escales amunt. El vestíbul feia la mateixa olor de resclosit de sempre, el president no podia fer l’esforç de trucar a un lampista per veure si perdia algun comptador, ja no l’hi tornaria a dir més, estava farta de ser la tocapebrots del bloc, al segon hi havia aquell tros de paret negra i escrostonada que havia quedat així després d’un trasllat i no semblava molestar ningú més que a mi, les finestres brutes perquè la de la neteja deia que no tenia temps de fer-les amb una hora, que li paguessin més… Grisor, tot plegat, lletjor! No era gens estrany que la gent que vivia envoltada de grisor i de lletjor acabés sent grisa i lletja; no era gens estrany que la gent que només feia servir el cap per pensar en pollastres i en pèrdues i guanys acabés atrofiada, grollera, estupiditzada… I jo que havia de fer tantes coses!… Jo que volia presentar-me a la selectivitat, estudiar una carrera, però a l’últim, a l’últim… pollastres i prou. Ja en sentia l’olor: ell devia haver començat a fregir les croquetes. Per què tan d’hora? Jo encara m’havia de dutxar; altres vegades que arribava tard m’asseia a taula encara suada i bruta, però avui em negava a fer-ho. Ell va dir hola des de la cuina, jo vaig fer cap allà decidida a clavar-li un moc per allò de les croquetes, ell va treure el cap per fer-me un petó i vaig tenir l’impuls d’apartar-me: aquella samarreta espantosa amb forats pertot arreu, els pantalons de xandall amb les taques d’oli que no marxaven, sense davantal, és clar, i amb les xancletes de piscina, si almenys s’apuntés a la del barri i anés a fer-hi unes quantes nedades, però no. Se li veien els dits dels peus peluts i pàl·lids, tenia la mania exasperant de treure’ls més enllà de la vora, com espàrrecs que sobresurten de la llauna, ho feia sempre, però aquella nit em va fastiguejar encara més, i de cop em va pujar una glopada de ràbia sorda, me la vaig empassar perquè sabia que ell no en tenia la culpa, o potser una mica sí, vaig dir que em dutxaria en un moment abans de sopar. És una escena idíl·lica, oi?, aquesta de la taula parada, el pare i la mare i les dues filles asseguts menjant. El que passa és que la conversa potser no és gaire engrescadora, perquè es parla cada dia de les mateixes coses, hi ha el renou de la tele posada de fons, el pa del dia abans ja no és tou i es mengen croquetes per tercera vegada consecutiva. La Mariona va dir que eren boníssimes espontàniament i va afegir un gràcies, això de donar les gràcies pel menjar devia ser una lliçó de la catequesi. Jo seia allà, davant el meu home, entre les nenes, i les veia sanes i eixerides, les cares arrodonides com la meva i els cabells foscos com els d’ell, cadascuna amb les seves dèries i els seus tics, la Laia que arrugava el nas abans de riure, la Mariona que havia agafat el costum de cargolar-se un ble de cabells al dit mentre parlava, ho devia haver pres d’alguna de les seves amigues, com totes les altres coses: el xandall rosa llampant, aquelles polseres amb les boletes col·leccionables que valien un ull de la cara, els cabells llargs que portava sempre recollits en una cua alta, com la de la Janne aquell dia a l’Estartit, però fosca i estarrufada, se la tocava massa i en desfeia els rissos, així que corria una mica se li aixecaven totes aquelles grenyes als costats, aquell Nadal volia que li regaléssim una planxa, sisplau sisplau sisplau, tot just feia un any que sabia qui eren els Reis i ja es volia planxar els cabells, depilar-se les celles, posar-se esmalt d’ungles, la resposta era sempre la mateixa: paciència. Les ungles te les pintes el cap de setmana, de treure’t uns pèls i planxar-te’n uns altres ja en parlarem més endavant. Quan va tornar a treure el tema de la planxa cap a les postres em va agafar un rampell de mal humor, Ja n’hem parlat, del collons de planxa, ets una criatura i encara no tens edat de socarrimar-te els cabells, tindràs anys i anys per fer-ho. En Pere em va mirar una mica estranyat, tot just feia deu minuts la nena em donava les gràcies per les croquetes boníssimes, però jo estava crispada, què hi farem. Vaig recordar la filla de l’Eudald, m’hi havia fixat quan ella i la Mariona havien sortit del núvol de criatures i havien vingut cap a nosaltres, no semblava que s’haguessin fet amigues, es miraven amb desconfiança, com si encara no haguessin parlat. La Flàvia era alta i prima com una espiga i tenia una cara ovalada i bonica, els ulls de color mel, els cabells llisos i brillants. Caminava molt dreta amb l’uniforme grana i blau marí de la seva escola, amb un deix d’altivesa a la mirada, potser es tractava del mateix aire de seguretat del pare però en la versió infantil, sense refinar. Ens havia dit adeu sense somriure i s’havia girat agafant son pare de bracet com si volgués endur-se’l com més aviat millor, el pare sí que havia somrigut, dient-me adeu amb l’altra mà. Vaig pensar en la Flàvia i en com seria de gran, em vaig dir que l’aplom i el saber estar al propi lloc són coses que si no s’aprenen de petit ja no s’aprenen mai del tot. La Mariona era bona nena, però es deixava influenciar massa, no sabia el que volia, volia el que volien les amigues, es vestia com elles o almenys intentava emular-les amb els succedanis barats que la iaia li trobava al mercat, parlava cada vegada més com aquelles nenes de pares funcionaris, amb els barbarismes típics i un xava cada vegada més intens que a casa no havia sentit mai. Perdia molt de temps amb aquelles extraescolars de ball, funky, hip-hop, coses importades que ballaven per la tele negres amb cadenes d’or i mosses amb uns glutis que semblaven d’acer, la càmera els hi enfocava amb una proximitat impúdica, però semblava que jo era l’única que ho trobava excessiu; i ara tocava el festival de Nadal, ara la coreografia nova, i els deures quedaven per a última hora i sempre es feien corrents, tot i que treia prou bones notes. I la Laia? La Laia era el cul d’en Jaumet, i últimament l’escola li costava una mica. Potser en una escola privada com la de la Flàvia l’haurien pogut redreçar, haurien aconseguit que s’espavilés, que no es deixés dia sí dia també els llibres a casa. En Pere estava entusiasmat perquè havia vist que li interessava la música, li ensenyava a tocar el baix, aquell baix que havia tingut enterrat al fons de l’armari durant més d’una dècada. La nena té aptituds, deia, i el cap de setmana li posava discos, volia exposar-la a tanta música com fos possible, com més aviat millor, calia estimular-li la sensibilitat. Jo no sabia si en tenia gaire, francament. Veia que li agradava fer la cabra amb les cançons de Deep Purple, que corria per casa amb dos dits drets com si fossin banyes de dimoni com feia l’Angus Young, que aquella cançoneta amb aire antic de Jethro Tull li encantava perquè tenia un gruny de porc cap al final, quan el flautista agafava aire, la primera vegada que ho havia sentit s’havia cargolat de riure, l’havia posada quatre vegades mentre jo passava l’aspiradora i ella em feia nosa corrent del tocadiscos al sofà, tenia aquell riure franc i abandonat del seu pare que es contagiava, però aquell vespre, quan va demanar si podia posar la cançó del porc, em va semblar que seria massa i que esclataria: és que se sentien mai flautistes fent el porc, a la casa de Llo? No, se sentien a casa meva, amb el tuf de les croquetes de pollastre pertot arreu, perquè no hi havia manera que aquell home encengués l’extractor per cuinar. La Laia es va afanyar a aixecar-se agafant un parell de plats abans d’anar al tocadiscos, perquè desparar la taula els tocava a elles, el seu pare m’havia mirat de reüll i li havia donat permís per posar el porc, Només una vegada, que ja és tard, i jo ja no sabia què em treia més de polleguera: haver de sentir el porc per enèsima vegada, en Pere que es furgava els queixals amb la boca ben oberta perquè, deia, hi tenia un osset encallat, la Mariona cargola que cargola el ble estarrufat de cabells, cantussejant amb accent xava Iu draif mi creeeissi, uoooo uoo-ho-hoo-uo, o el terrabastall que va venir de la cuina, la Laia amb els dits sempre oliosos, les presses de posar el porc: em vaig mossegar el llavi en adonar-me que un dels plats que s’havia endut era el de les sanefes, on hi havia l’ensaladilla, l’únic plat bonic que ens quedava, la resta eren de la col·lecció del diari i estaven tots despintats. No em vaig aixecar, perquè si ho hagués fet li hauria clavat un mastegot, i en el fons no en tenia ganes, ella va aparèixer amb cara de compungida i la Mariona em va mirar per veure què faria, ella sí que hauria volgut veure la cleca. El seu pare li va fer un crit desganat, Per què no vigiles quan portes plats? No, deixa, que encara et tallaràs: ves cap allà! La Laia va interpretar el «cap allà» com «sigil·losament cap al tocadiscos», encara hi havia el de Jethro Tull posat, va titubejar un moment i va desenrotllar el cable dels auriculars, els va connectar i se’ls va posar, en condicions normals preferia que el sentíssim tots, el porc, però ara sabia que hauria estat imprudent. Al final em vaig aixecar, vaig començar a agafar gots i coberts, però el fastigueig em va superar, perquè ell em sentís des de la cuina vaig dir en veu alta que tenia mal de cap, el cervell em brunzia de tal manera que no acabava de ser una mentida, Aniré a jeure una mica, vaig afegir, i en anar cap al passadís el vaig veure ajupit a la cuina recollint trossos de plat mentre la Mariona esbandia els altres i cantava el coi de funky. Vaig tancar la porta del dormitori. La Laia havia desconnectat els auriculars i vaig començar a sentir la flauta, la melodia que s’animava, al cap de pocs minuts va arribar l’esperadíssim porc, les rialles incontenibles de la Laia, aquell vespre no se’m van contagiar, aquell vespre vaig pensar que tenia dues filles ximpletes i em vaig preguntar com serien passats uns quants anys, si l’ESO a l’institut del barri les acabaria d’espatllar, si farien la mona a les discoteques i als concerts fins que es casessin i comencessin a vendre pollastres, potser hauria estat millor pujar-les amb una mica més de disciplina, invertir en una bona escola, insistir més en els deures malgrat les queixes, malgrat aquella mandra que em recordava tant la meva, en el fons ho sabia, que tot era mandra, quan deia que la selectivitat potser la faria l’any següent, que ara volia viatjar. Al final havia anat a Mallorca i a Cadaqués i al sud de França, després necessitava diners i havia buscat feina, després el casori, després els pollastres, i aquí m’havia quedat. En Pere va trigar una mica a venir al dormitori perquè havia hagut de rentar els plats, que normalment rentava jo. Què tens, avui? No res, li vaig dir, no res. Hauria pogut dir Tu, elles, el pis, tot, aquesta vida mediocre, els dies sempre iguals a Can Pollastre, aquesta família que no em satisfà, aquesta amargor que sento, avui que fantasiejo amb altres homes i altres fills, les famílies alternatives que podia haver tingut. Es va asseure al meu costat al llit, em va passar un braç per l’espatlla, em va fer un petó molt suau a la templa, jo em vaig quedar quieta, aquella dolcesa m’irritava, no em distreia de la grisor general, pensava en els petons de l’altre, l’amor de l’altre, la vida amb l’altre: com haurien pogut ser, com podrien ser? El meu home em va preguntar si havia passat alguna cosa aquella tarda. No res, vaig repetir obstinada. I llavors li vaig dir com de passada En realitat ha estat bé, durant l’estona de la catequesi hem anat a la plaça, hi havia més mares, em sembla que trobo a faltar una mica de vida social. És a dir, «hem anat a la plaça» volia dir que hi havíem anat l’Eudald i jo, encara que «l’Eudald i jo» restés implícit; a la plaça «hi havia més mares», encara que no seguessin a la nostra taula; i que trobava a faltar una mica de vida social era la cosa més certa que havia dit en molt de temps. No havia dit cap mentida. Ell em va fer un altre petó a la templa i jo em vaig esforçar per no rebutjar-lo, però cavil·lava. Al final li vaig dir A veure si hi ha sort i la setmana que ve hi tornem, i ell A veure, potser sí que t’aniria bé xerrar amb amigues de tant en tant; i em va estrènyer, ara també amb l’altre braç, i això ja podia voler dir una altra cosa, un desig que m’empipava, llavors sí que me’n vaig apartar, Les nenes encara no dormen. No, ja ho sé, si no volia pas res, ja veig que igualment no en tens ganes; es va aixecar i se’n va anar cap a la porta, Em sembla que vols estar sola, vaig a mirar el CSI. I em va deixar sola amb les meves fantasies. No em sabia greu haver-lo rebutjat, no tenia gens de ganes de fer l’amor amb ell, s’havia d’aprimar, m’havia de buscar amb una mica més de traça, dos petonets i ja es pensava que li cauria extasiada als peus, amb aquells dits peluts que li sortien de les xancletes. Vaig enfonsar la cara al coixí, no volia plorar pas, era només aquella amargor de dona envejosa i insatisfeta, les imatges recurrents, l’home refinat que pren llet de soja i sacarina, la vida plàcida de l’opulència, unes ganes irresistibles que tornés a ser dimarts. Cal que ho digui, que la setmana em va passar volant, que estava distreta i neguitosa i que només una vegada, perquè no protestés, vaig deixar que el meu home em fes l’amor? Dimarts a la tarda vam agafar el carreró de la plaça amb la Mariona, i ella no va preguntar per què l’acompanyava altra vegada quan havia dit que no ho faria, era dolça i tímida com son pare, ja li estava bé. A ell no havia gosat donar-li una excusa per marxar abans de la botiga i anar a casa a dutxar-me, però m’havia passat més estona rentant-me, m’havia maquillat una mica i m’havia posat perfum. Vaig decent?, li havia dit abans de sortir, No vull que aquesta gent noti la fortor de pollastre, i altra vegada havia pensat que dir «aquesta gent» en comptes de «l’Eudald» no era tècnicament una mentida. Vas molt decent, estàs molt guapa, però en dir-me adeu torçava la boca. Havia començat a netejar els marbres i ja no em va mirar més, i jo me’n vaig anar, alleujada, cap a l’escola. Un cop al carrer de l’església amb la Mariona em vaig adonar que em sentiria molt tòtila si al final l’Eudald no acompanyava la Flàvia, aquell dia, però en entrar al pati el vaig veure venir per l’altra banda del carrer amb la filla de bracet, somreia, saludava amb la mà, i el cor se’m va accelerar, Quina bogeria, és la segona vegada que veus aquest paio, ets ximpleta com una adolescent. La Mariona em va fer un petó i se’n va anar cap a les amigues sense notar que em tremolava la veu, la Flàvia va passar pel meu costat sense mirar-me, amb aquell caminar dret i altiu, a l’últim vaig veure que em mirava de reüll, es va reunir amb la canalla i es va quedar d’esquena parlant amb una nena alta com ella. El seu pare em va tocar un moment el braç, Tu també has tornat a venir, me n’alegro, si et ve de gust m’agradaria tornar a la placeta, Sí, jo també en tinc ganes, i vam deixar les nenes al pati, el rector ja arribava. I vaig començar a caminar amb ell, olorós i ben afaitat, camisa, texans i americana, cap a la plaça plena de mares, se’m va acudir que ens podia veure algú, que la curiositat podia empènyer en Pere a fer volta per anar cap a casa, vaig decidir que no passaria i que si passava, bé, Avui només hi havia l’Eudald, el pare de la Flàvia; anàvem a prendre un cafè i prou, no fèiem pas res de dolent. «Res de dolent» no sé si hauria estat la millor manera de descriure aquells somriures, els meus ulls baixos quan els seus es tornaven massa insistents, aquelles mans que tocaven les culleretes o feien girar les tasses, inquietes, tan a prop l’una de l’altra, buscant el frec accidental, al final es van tocar, em va agafar por que ell s’envalentís i vaig amagar la meva a la falda, ell em mirava, i tot d’una em va dir Saps que m’agrada molt estar amb tu? Jo vaig somriure, vaig tornar a acalar els ulls, era una noieta tímida de cop i volta, on era la dona esquerpa, ara? A mi també m’agrada estar amb tu, vaig dir fluixet. Per sort era l’hora de tornar a buscar les nenes, pujant ens vam tornar a fregar accidentalment les mans, la canalla ja era a fora i ens vam separar una mica, Adeu, Adeu, fins dimarts; un darrer somriure, ens vam girar per mirar enrere, ara ell, ara jo. Tornant amb la Mariona cap a casa sabia que aquell vespre tocava menjar el pollastre a l’ast que quedava d’ahir amb ensaladilla, però m’era igual. Ara prestava atenció a totes les explicacions de la nena, que si la paràbola dels pans i dels peixos, que si el credo per a la setmana vinent, era llarg, el credo, jo me’l sabia? Li contestava amb veu dolça, avui n’era capaç; aquella filla meva també era bonica, encara que no fos tan alta ni caminés tan dreta com la Flàvia, era més afectuosa, era més alegre, potser quan fos gran la tindria a prop, ens estimaríem, em confiaria les seves tribulacions sentimentals. Vam tornar a passar per la plaça. Del carreró venia aquell sol tan groc del capvespre, ara ens el trobaríem de cara, ja no vèiem res, només un esclat daurat, les ombres dels passants, les siluetes dels arbres menuts, aquella filla meva no tan sols cantava estúpides lletres de funky, ara recitava el credo en un català prou decent, devia ser la influència del rector, que era de Gràcia, Crec en un Déu, Pare totpoderós, en arribar a «patí sota el poder de Ponç Pilat» es va encallar, la vaig ajudar una mica mentre esquivàvem un vellet que feia repicar el bastó a terra i encara s’hi veia menys que nosaltres, es va tornar a encallar, Se’n pujà al cel, Ah sí sí sí, seu a la dreta de Déu, Pare totpoderós, i d’allí ha de venir a judicar els vius i els morts. Ara l’última part, som-hi, i la nena feia memòria i anava dient, m’estrenyia la mà amb la mà suada. Vam sortir del bany de sol, ens feien pampallugues els ulls i tot era blau, vaig pensar que entraria a la xarcuteria a comprar pernil, calia aprofitar que no hi havia cua, la Mariona es va encallar a la frase que jo sempre em saltava, abans i després de la primera comunió, es necessitava massa fe per creure en la resurrecció de la carn en aquesta època de medicina avançada, adulteris fàcils, una moral que és com la fibra òptica, amb una mica de traça es corba i es fa passar per on calgui, el desig s’imposa i tothom fa el tolerant perquè tothom vol fer el mateix, pur egoisme, Però no et fustiguis, ara, que encara no has fet res mal fet; per què em sembla, doncs, que vaig a comprar cent cinquanta grams d’ibèric per fer-me perdonar alguna cosa? La Mariona em va seguir dins de la botiga, de cop ens van embolcallar l’aire condicionat i una flaire deliciosa, la nena va fer un mmm de plaer i llavors se’n va recordar: …la resurrecció de la carn, la vida perdurable, amén. Aquell vespre, i els dies següents a la botiga, i els vespres següents a casa, no m’enfadava per res, no cridava gens, m’entenia amb tothom, cedia sempre: era la marassa que havia vist en Ramon aquell dia d’estiu, la botiguera amable, la dona plàcida i sensata. I ho era perquè ja no necessitava que la meva vida de cada dia «funcionés», ni tancar els ulls a la nit pensant que tots aquells esforços al final valdrien la pena: ara hi havia la vida imaginària, m’alimentava d’això, els records, les fantasies, l’anticipació, vivia de dimarts en dimarts i el que passava entremig m’era igual; fins i tot quan el meu home em va voler, una nit, em vaig deixar anar més o menys de bona gana, vaig pensar només un parell de moments en l’altre, imaginant que en comptes del cos gros tocava un cos prim que feia olor de cremes cares, després vaig pensar que jo mateixa m’havia d’aprimar, que potser em compraria llenceria nova i la guardaria al fons del calaix, en acabat vaig trigar una mica a adormir-me, ell em va dir bona nit i es va quedar de panxa enlaire, aviat el vaig sentir roncar. El dimarts vaig haver de contenir l’emoció mentre tallava pollastres i els regava amb suc, em costava tornar bé el canvi, demanava disculpes per haver-me de fer repetir les comandes, no vaig tenir gana ni per acabar-me l’entrepà, l’altra meitat se la va menjar ell, la va fer baixar amb coca-cola, calories a dojo, em va saber greu que parlés amb la boca plena, mirar-lo i no sentir ni gota de desig, veure’l una mica moix i no tenir ganes de consolar-lo, de preguntar amb veu afectuosa Què et passa?, podia més l’alegria inquieta de l’espera, em vaig limitar a fer-li un petonet i vaig resar perquè vingués algun client, per sort en va entrar un, i un altre, dos més, era una d’aquelles tardes de feina amb comptagotes. Al final va arribar l’hora de plegar sense que haguéssim hagut de dir-nos gran cosa i jo em vaig tancar al lavabo, em vaig rentar i maquillar a consciència, a l’últim moment em vaig decidir a treure’m la roba interior a correcuita i a posar-me el conjunt bonic, ja força vellet, que duia a la bossa, com si l’Eudald m’hagués de despullar a la terrassa mateix, ja sabia que no seria així, però jo em sentiria més atractiva, Què coi, en tinc ganes; em vaig posar unes quantes gotes de Chanel núm. 5 al clatell, als plecs dels colzes i als canells, vaig sortir del lavabo i Apa, adeu, ja vindrà sola la Laia com l’altre dia, fins al vespre. En arribar al pati de l’església vaig veure la Flàvia amb l’altra nena alta. S’estaven una mica apartades dels altres nens, i no hi havia l’Eudald. La Flàvia em va veure i em va fulminar amb la mirada abans de girar-se d’esquena. Després del petonet de la Mariona em vaig quedar uns quants minuts al pati sense saber què fer, papallonejant com una ximple i provant de lligar conversa amb les dues mares que encara venien a acompanyar nens; al final la canalla se’n va anar amb el rector i jo me’n vaig tornar abatuda per on havia vingut, en direcció a la plaça. En arribar a la primera cruïlla va aparèixer l’Eudald i em vaig sobresaltar, tan elegant i segur de si mateix i s’amagava rere les cantonades, estava una mica enrojolat, feia un somriure culpable, La Flàvia, que no volia de cap manera que l’acompanyés, em va tocar el braç, Ja saps com són les criatures, però jo friso per fer un cafè amb tu. Avall cap a la plaça, doncs, i aquella vegada la conversa va ser personal des del primer moment, No li ha agradat cap de les dones amb qui he sortit, a la Flàvia, em boicoteja la vida de parella sistemàticament, és clar que fins ara no me les he triades gaire bé, ho reconec. Ens vam entaular i de cop i volta em va preguntar pel meu home. Com ens vam conèixer? M’escoltava i anava estirant el fil, els ulls àvids, l’espurna picardiosa com una incitació perquè em confessés, volia saber si estàvem bé, és clar, si fèiem l’amor, si l’estimava, Són molts anys, vaig dir al final, sospirant, i em vaig sentir ximple, perquè sabia que no tenia per què dir res de tot allò, però era com si no em pogués estar callada, i hauria volgut dir Me l’estimo, no perquè sentís que era veritat, sinó per suscitar la gelosia d’aquell home, quina vergonya, Doncs digue-ho, apa, me l’estimo, però no podia, veia aquella mà fina a prop de la meva, intentava atreure-la amb la mirada, Si vols que et digui la veritat…, vaig començar, però ho vaig deixar aquí i vaig callar, els ulls baixos, fixos en aquella mà, i el seu dit petit, el mateix que aixecava en acostar-se la tassa als llavis, es va desplaçar cap al meu i me’l va acariciar: primer va fregar el petit i després el quart, de la base a les ungles, després va posar tota la mà sobre la meva mà i la va estrènyer una mica. Semblava més masculina la meva: la seva era delicada i blanca, i molt suau, la meva estava gairebé tan groga com la pell dels pollastres, tenia una col·lecció de cicatrius, el dors ressec tot i les cremes. Mentre mirava confosa les nostres mans juntes ell va dir A mi m’agrades molt, Eva, em sembla que ja ho saps. Jo no aconseguia respondre, no aconseguia aixecar els ulls, sentia una mica d’esglai per aquell contacte i sobretot per les paraules que havia estat a punt de pronunciar feia un moment, «no sé si l’estimo», i entre l’eufòria i el desig es va començar a obrir pas una melangia, una por, l’anhel contradictori que aquell home em besés i que fossin dos quarts de vuit, de tornar a casa, devia faltar encara molta estona i em va sorprendre notar un pessigolleig d’impaciència, l’impuls d’alliberar-me d’aquella mà delicada. Vaig donar una mirada de reüll a un grup de gent que passava pel costat de la nostra taula, després vaig tornar a mirar un segon les nostres mans, ell ho va entendre de seguida i va apartar la seva. Per distreure’l i fer passar el temps li vaig preguntar I la teva exdona?, i ell me’n va parlar a cor què vols, amb uns ulls expressius, i de tant en tant em tornava a acariciar els dits amb discreció. Jo amb prou feines l’escoltava, tot i mantenir un somriure de comprensió; hauria volgut apartar la mà, hauria volgut posar una excusa i marxar, però em vaig quedar allà quieta i al final va ser ell, com sempre, qui va mirar el mòbil i va dir Són gairebé dos quarts, som-hi, i ens vam aixecar, vaig insistir a pagar jo. Vam començar a caminar, i en travessar l’últim carrer lateral abans de la cruïlla de l’església vaig veure que estava desert, ell també ho va veure i tot d’una em va agafar pel braç i em va estirar amb ell cap a la cantonada on s’havia amagat feia una estona, jo ho temia i ho esperava alhora. Em va posar una mà al coll i em va fer el petó, vaig notar aquells llavis suaus, la pell encara més suau, l’olor de colònia i de cremes bones. Però el desig s’havia anat apagant, i ara se’m barrejava amb una mena d’angúnia mentre pensava en aquell altre petó furtiu d’en Ramon a les escales de cals sogres, pensava que m’havia agradat més l’altre, havia estat més apassionat. Un cop al pati, els nens van trigar més del que era habitual. Ens estàvem tots dos allà drets, junts però prou distants per evitar qualsevol contacte accidental, qualsevol equívoc, de totes maneres una mica més enllà hi havia aquell parell de mares, que ens miraven de reüll, fins que al final jo ja no vaig poder amagar més el neguit, la melangia que em nuava la gola, me’l vaig mirar i li vaig dir sense preàmbuls La setmana que ve ja no ens veurem, Eudald. Es va quedar parat, Ah no? No. Ell no sabia què dir, de cop i volta estava tan torbat com jo, i aviat va posar cara de nen emmurriat. Com vulguis. Van passar dos minuts més llargs que dues setmanes i vam sentir els nens. La Flàvia que no em mirava, l’Eudald que em va mirar amb un deix de fredor, Adeu, Adeu, la Mariona venia una mica més enrere i en acostar-se’m per fer-me un petó em va xiuxiuejar que aquella nena, la Flàvia, era una presumida, Ja en fa cara, li vaig dir, i ella, dissimulant la curiositat amb un to neutre, El coneixes d’abans, el seu pare? Li vaig dir que no, No som pas amics, però hem xerrat una mica i és simpàtic, i canviant ràpidament de tema li vaig preguntar què havien fet, aquell dia, havien memoritzat una altra pregària?, No, avui tocava la paràbola de les bodes de Canaan, el vi bo per al final, els nuvis feliços, en sortir del pati ja no l’escoltava, la culpa em devorava el cervell, no sé com vam arribar a la plaça, em guiava ella, ara venia el raig de sol encegador, un moment i prou, una setmana més i a aquesta hora el carreró ja no tindria llum, Però la setmana que ve ja no t’hi acompanyaré, eh, Mariona? Mira, mama, avui tampoc no hi ha cua, que hi entrem?, Entrem-hi, sí, que avui comprarem el pernil més bo, Posi-me’n quatre-cents, amb la targeta, sisplau, em vaig guardar el paquet i la cartera a la bossa mentre caminàvem, perquè frisava per arribar a casa, l’olor de les croquetes a la paella, el seu cos ample d’esquena, la taula parada, casa nostra. Bo i sopant vaig procurar interessar-me pel festival de ball que tenia la Mariona per Nadal, per la Laia, que em deia que ja podia tocar sis acords amb el baix; ell estava silenciós, em mirava poc i de reüll, o potser era jo que m’ho imaginava, després es va oferir a fer els plats tot i que em tocava a mi, aquest cop es va posar el davantal, però no se’l va cordar i li penjava obert als costats. Hauria volgut anar-hi, cordar-l’hi i abraçar-lo, també recordava aquell dia de feia tants anys que mentre fregava els plats li havia abaixat els pantalons, aquella dolcesa o aquella fúria no, ara no podia fer ni l’una cosa ni l’altra, m’hauria posat a plorar, ell m’hauria preguntat per què i se n’hauria anat tot en orris. El vaig esperar al sofà amb una impaciència dolorosa, el pijama i la bata posats, el CSI a la tele. Quan va acabar em va dir que no volia mirar res, estava molt cansat. Doncs anem a dormir, au. Es va posar el pijama dret al costat del llit, jo m’havia ajagut a la meva banda i me’l mirava, ell es va asseure d’esquena a mi i tot d’una es va quedar d’allò més quiet. M’hi vaig acostar i ara sí que el vaig abraçar per darrere, una abraçada una mica recelosa, recolzant-li la barbeta a l’espatlla. Estàs bé? Ell va girar el cap, només una mica. Tu encara m’estimes, Eva? Jo vaig començar a tremolar. El vaig abraçar molt fort i li vaig dir que volia estar amb ell, i sabia que això era veritat. Ell no em va demanar res més, em va agafar una mà, me la va estrènyer amb la seva mà aspra i forta, plena de cicatrius com la meva. Amb la mà lliure li vaig girar una mica més el cap i li vaig buscar els llavis entre la barba, no hi arribava, Gira’t, au, mira’m. Li vaig fer un petó molt suau i li vaig començar a descordar la camisa del pijama que s’acabava de posar. No sentia desig, no, ni per ell ni per l’altre. Només hi havia l’esglai, la melangia més fonda que abans, una tendresa creixent. No me’n vaig, deien les meves carícies. Si t’ha semblat que m’allunyava, ja veus que ara he tornat.

V

Quan sembla impossible que les coses es compliquin encara més, sempre poden trucar un vespre qualsevol a la porta. Estàvem parant la taula per sopar, feia quatre dies que menjàvem pollastre a l’ast i una mica de samfaina, jo me n’anava a dormir amb una sensació de feixuguesa cada dia més gran, completament esgotada. Per sort, la Mariona ja anava i venia sola de l’institut i de l’escola de ball, la Laia també anava i venia sola de l’institut i de l’acadèmia d’anglès. Li costava molt, l’anglès; la gran deia que a ella no li havia costat mai gràcies a les cançons de funky i de hip-hop que s’havia après tots aquells anys, i jo callava, Si almenys t’haguessis après les de la Madonna que et cantava quan eres un nadó i ploraves a les nits, pensava, la Madonna tenia una mica més de gràcia que aquells paios amb xandalls i cadenes d’or, però què hi farem, potser tens raó. Sortia de bon matí i me n’anava a casa de ma mare: feia una setmana que l’havien operada d’un genoll, no es podia moure gaire, li feia el menjar, li netejava la casa, ella ho havia fet per mi uns quants mesos enrere, quan m’havia passat dues o tres setmanes vomitant i marejada. Aquell matí havíem sortit una mica, ella amb el bastó i agafant-me de bracet. Era un dia típic de principis de maig, assolellat i càlid. Ens havíem assegut en un banc del carrer de l’església, mirant els jardins, les floretes delicades de gessamí blau com núvols de papallones quietes, la buguenvíl·lea fúcsia que s’abocava sobre les tanques. Era el dia que jo encetava la setmana trenta-dos d’embaràs: un sol error de càlcul en tota la meva vida de dona fèrtil i patam!, una altra nena, quinze anys després de la primera. La Mariona i la Laia estaven contentíssimes, això sí, i entre totes dues van decidir, triant entre els quatre noms que els havíem proposat, que es diria Cèlia. Jo havia començat a vigilar amb el menjar així que m’havia passat el xoc de la notícia, però el genoll de ma mare m’havia desorganitzat els horaris i la dieta, i aquells dies era pollastre i més pollastre. Alguns vespres en Pere feia amanides, verdura al vapor, coses així, i jo l’hi agraïa. Ell també havia encaixat que tornaria a ser pare als quaranta amb una mica de perplexitat, de tant en tant se’l veia neguitós, en general content. La botiga ens anava força bé. Havíem agafat un ajudant, un equatorià jove que es deia Esteban, perquè m’anés substituint, ara jo només despatxava una estoneta als migdies, al cap d’una o dues setmanes ho deixaria del tot. L’Esteban era un nano intel·ligent, tot i que timidíssim, i se’n va sortir de seguida. Nosaltres també ens en sortiríem, no? El que havíem fet amb dues criatures ho podríem tornar a fer, no? Encara que fóssim més vells. I estàvem bé, estàvem realment bé. Feia molt de temps que no teníem una baralla forta, rèiem plegats, ens havíem acceptat mútuament una bona part de les manies, rampells de dona esquerpa i dits fora de les xancletes inclosos; la nit de l’error de càlcul havia estat fogosa i n’hi havia prou sovint, d’aquelles nits. Amb els afers de les nenes fèiem pinya. Aquell vespre mateix, el de la trucada a la porta, havíem tingut un consell extraordinari amb la Mariona. Un parell d’hores abans, quan jo tornava de portar un medicament a ma mare, vaig recordar que m’havia deixat una cosa de la farmàcia i vaig agafar un carreró lateral per anar a la de la plaça. De lluny vaig veure que en un racó hi havia la Mariona, solia quedar-se allà una estona després de les classes, berenava amb les amigues asseguda en un banc. Aquell dia, però, no berenaven o ja ho havien fet, en aquell moment el que feien era ballar una mena de dansa, i en veure la mena de dansa que era em vaig parar en sec. Anaven totes quatre amb aquells shorts-tanga que porten ara les noies dels dotze als trenta-cinc sense escàndol aparent de ningú, jo n’hi havia comprat uns d’una llargada normal, dels que cobreixen el cul i uns quants dits de cuixa, ella s’havia negat a posar-se’ls, Aquesta merda sembla l’uniforme d’un boy scout, què vols, que es fotin de mi? Encara hi havia escoltes, però ella parlava de boy scouts, no deia que li agradés algú, sinó que amb en Tal hi havia feeling, ja no portava samarretes o bruses, ella només tenia tops, i canviar al castellà a mitja conversa amb les amigues era el súmmum de tot el que és guai. Al català xava m’hi havia acostumat, però als shorts-tanga no, de cap manera, Els portarem a escurçar, si vols, però vindré amb tu i decidiré fins on, no et pensis que aniràs ensenyant mitja natja, i de posar-te aquests sostenidors de blonda que la Sara diu que són tops ja te’n pots oblidar. I ja tenim la nena frustrada, Tu el que vols és que sigui una monja, No, perdona, el que no vull és que la meva filla es vesteixi com una bandarra, Com una què?, Com una prostituta, que les pobres ja són més modestes que vosaltres. L’havia trobada, doncs, ballant amb la colla dels shorts-tanga a la plaça més concorreguda del barri, amb la canalla que ara corria amunt i avall amb patinet, les mares com sempre assegudes als cafès, dic «ballar» però hauria de dir una altra cosa, perquè allò era una altra cosa: era una mena de còpula teatralitzada a ritme de reggaeton per a esbarjo dels passants, ara m’ho fas tu, ara t’ho faig jo, la Mariona no es quedava pas curta, tan tímida que era per a segons què, ho remenava tot i de quina manera, malaguanyats tots aquells diners amb les classes de funky i de hip-hop, si el resultat era aquell, tan innocent i virginal que se la veia a les fotos de la primera comunió cinc anys enrere, amb aquell vestit que semblava un pastís gegant de nata, com el de les amigues, perquè al final la iaia havia cedit i l’hi havia regalat ella, Pobreta, només es fa la primera comunió una vegada a la vida. Vaig notar que se m’encenia la cara. Havia començat a fer la volta a la plaça perquè ella no em veiés quan em vaig fixar en dues mares assegudes en una terrassa que sacsejaven el cap mirant-se-les, Teniu raó, em vaig dir, i què carai, vaig fer cap allà, la Mariona estava tan absorbida per la coreografia que no em veia, les altres tampoc, em vaig parar davant seu, vaig treure una veu aspra, vaig dir sense cridar, Em sembla que ja n’hi ha prou, vosaltres. Es van redreçar d’un bot de les posicions eixarrancades, de cop tot eren cares d’esbalaïment i d’innocència, jo vaig fulminar la meva filla amb la mirada, D’aquí a mitja hora a casa, i vaig continuar caminant, ben dreta malgrat la panxa grossa i les cames fatigades, Ja en parlarem, em deia pel camí, ja en parlarem a casa. De tornada havia passat per davant de la botiga i havia trobat en Pere i l’Esteban que tancaven, en Pere portava una bossa a la mà. Avui no és pollastre, va dir en sentir la meva queixa, han quedat botifarres, i va encendre un cigarret. Ens vam acomiadar de l’Esteban i mentre tiràvem cap a casa li vaig explicar allò de la Mariona, el minifestival que havien fet la Mariona i les amigues a la plaça, d’entrada sense donar-n’hi gaires detalls, després, en veure que ell hi treia importància —Ja saps que ara tothom remena el cul, als videoclips, i aquests shorts que tant t’esfereeixen també els porta tothom—, li vaig haver de parlar més explícitament de l’espectacle, fins que al final es va posar vermell, Doncs es tracta de dir-li que no hi torni, és clar; però era clar que no tenia ganes de fer-ho, aquells afers l’incomodaven, hauria preferit que l’hi digués jo i prou. Vam arribar a casa i ens vam dutxar ara l’un, ara l’altre. Sabíem que la Mariona trigaria més de la mitja hora dictada, sempre passava, i avui, com que sabia que rebria una esbroncada, va trigar encara més, gairebé una hora, i va provar d’escapolir-se cap a l’habitació tot just arribar. Jo estava parant la taula i ell feia una amanida, i ella va haver de passar pel meu costat de camí cap al passadís, Espera’t un moment, Què, Vine aquí, seu. No volia seure, es va quedar dreta, en Pere s’entretenia a la cuina, s’hauria quedat tallant pastanaga amb molt de gust, el vaig haver de cridar, Pere, i va venir amb una cara que semblava que l’esbroncada l’hagués de rebre ell, va apartar una cadira de la taula i hi va seure, va sospirar, van passar uns quants moments. Primer, arribes tard, va començar. Segon, la teva mare diu que estaves fent un espectacle a la plaça, i la Mariona, les mans a la cintura, la mirada desafiant, El que fèiem és un ball i es diu twerking, per a la teva informació. Jo vaig deixar anar un esbufec, Sí, ara a qualsevol bestiesa li posen un nom anglès i ja és respectable, ho hem de tolerar i fins i tot admirar, m’és igual si es diu twerking o el ball de les tres bandarres, que no se t’acudeixi tornar-hi, Quina mania amb les bandarres aquestes, mama, et dic que és un ball com qualsevol altre, volem proposar que l’incloguin al festival de Nadal de l’escola, Verge Santa, aquella obscenitat per Nadal a l’escola, que et falta un bull o què? La Mariona contestava, i el seu pare va voler-ho acabar amb un toc autoritari, de tant en tant els treia d’algun lloc i ens aconseguia convèncer, No ballaràs el twerking per Nadal, ni a l’escola ni a casa la iaia, i si algun dia et veig fent el numeret en públic et quedaràs un mes sense sortir, i la Mariona, greument ofesa, la cortina de cabells planxats sobre la cara, ja es girava per anar-se’n, quan tot d’una se li va acudir la rèplica adequada i va tornar a mirar el seu pare, Ets un masclista! Ah, quina cara d’esbalaïment que va fer el pobre! Jo em vaig haver d’aguantar el riure. M’estava asseguda com una matriarca al bell mig del sofà, la panxa entre les cames obertes, les mans sobre les cuixes. Vaig fer un esforç per mantenir l’expressió seriosa i vaig dir No, és que si et torno a veure jo, el càstig seran dos mesos. Ella va fer morros com una criatura, es va girar i va desaparèixer, sabia que insistir seria inútil, el twerking el ballaria a l’habitació o no el ballaria enlloc. I va ser llavors que van trucar al timbre, no al de baix sinó al de la porta de casa, i en Pere i jo ens vam mirar sorpresos, vaig donar una ullada al rellotge de paret de la cuina, les vuit i cinc, qui caram podia ser? En Pere es va aixecar i va anar cap a la porta arrossegant les xancletes. Del sofà estant jo no veia qui hi havia, però vaig sentir una veueta de dona que es disculpava, Ets en Pere?, perdona, anava a trucar a baix, però m’ha deixat entrar un veí, soc la Lídia, la dona del teu germà. Ara sí que em vaig quedar parada, perquè d’aquella «dona del teu germà» no en sabíem gairebé res: en Ramon estava desaparegut, les relacions amb la sogra s’havien refredat i l’any anterior només ens havíem vist per Sant Esteve, quan ella s’havia limitat a dir-nos que en Ramon vivia amb una dona que havia conegut «en un moment difícil». Més tard, en Pere s’havia assabentat que la dona era infermera, i que el moment difícil era una estada en una clínica de desintoxicació, però no havia volgut indagar més. El nostre contacte amb ell s’havia tallat feia molt; se’ns havia presentat un vespre a casa, cinc o sis anys enrere, dient que acabava de traslladar-se a Barcelona després de viure una temporada a Londres, i s’havia quedat a sopar. Al cap de poc havia tocat el dos de la ciutat i havia deixat de donar senyals de vida. Llavors ja feia temps que la Janne i la Lana havien tornat a Alemanya. Al principi la sogra rebia fotos de la nena, després n’havia deixat de rebre, al final va admetre que d’en Ramon tampoc no en sabia gran cosa. I ara, de cop, heus aquí la Lídia, la dona coneguda en un moment difícil, aquella dona que, com vaig veure quan ell la va fer passar, no tan sols tenia una veu minsa sinó que tota ella era minsa, prima i blanca, discreta i poruga, es va quedar al bell mig del menjador aguantant la bossa sobre el ventre com si fos un escut i em va saludar com si pensés que podia devorar-la. Jo em vaig aixecar amb una mica d’esforç del sofà, em vaig acostar a ella i, per algun motiu, li vaig estendre la mà en comptes de fer-li dos petons, com havia fet la Janne amb mi aquell dia d’estiu a l’Estartit, li vaig estrènyer la mà freda, li vaig dir que segués. Ella s’havia fixat en la meva panxa i havia posat una cara d’esglai que m’intrigava, llavors va veure la taula parada, Oh, em sap greu; si vinc en un mal moment… No, encara no sopem, tranquil·la, seu, vols prendre alguna cosa? Ella va dir que no, gràcies, es va sentir una corredissa, la Laia va treure el cap per la porta del passadís, Quedeu-vos una estona a les vostres habitacions, Laia, ella es va mirar la desconeguda amb curiositat i va tornar a desaparèixer. Vaig indicar a la Lídia que segués a la butaca, cosa que ella va fer amb reticència, com si tingués por d’embrutar-la, jo em vaig deixar caure lentament al sofà, en Pere va tornar a seure a la cadira, fèiem un triangle amb la tauleta baixa al centre. Ella mantenia els genolls molt junts, la bossa rígida de pell a la falda, les mans sobre la bossa, també molt juntes, la posa encarcarada de les nostres àvies quan sentien dir missa o seien a la consulta del metge. També el vestit i el pentinat tenien un aire d’altre temps, i els llavis pintats d’un color rosa fort contrastaven amb la cara pàl·lida i la timidesa que traspuava tota la seva persona. De cop va començar a parlar, primer de quatre coses innòcues, em va demanar com em trobava, va preguntar per la botiga, per les nenes. Però se la veia nerviosa, esperant el moment de treure el tema important, fins al punt que ens vam començar a posar nerviosos també nosaltres. Per sort, no va trigar gaire. Es va escurar la gorja i va continuar, d’entrada amb els ulls baixos. Bé, no us vull fer perdre el temps… Us he de parlar d’una cosa. Al cap d’uns moments va afegir, mirant-nos a tots dos, He vingut a demanar-vos que us penseu… que rumieu si podríeu fer una cosa molt important i molt altruista per en Ramon. I després, fixant la mirada en en Pere, En realitat, t’ho demano, Pere, sense el permís d’en Ramon, que no volia que vingués… La vostra adreça me l’ha donada la teva mare. Li costava avançar, acalava la mirada, però jo ja ho tenia clar: calés, calés, no podia ser altra cosa. Però llavors vaig recordar allò de la clínica de desintoxicació, i una intuïció em va dir que potser no eren calés, sinó una cosa molt pitjor. En Ramon té càncer, va anunciar la Lídia, l’hi van diagnosticar fa tres mesos. Un hepatocarcinoma, un tumor al fetge… Va continuar descabdellant aquella petició terrible, que jo ja havia endevinat i només escoltava a mitges. La llarga llista d’espera per al trasplantament, el deteriorament ràpid del darrer mes, l’oncòleg, que li havia plantejat la possibilitat que, mentre esperava, pensés si tenia algun parent o amic prou generós per ser el que se’n deia «un donant viu de fetge». La Lídia va callar, em va mirar a mi, jo m’havia quedat glaçada i no devia fer un posat gaire generós, va mirar en Pere i va abaixar els ulls. En Pere havia clavat els seus en la Lídia des que havia sentit la paraula «càncer» i encara no els hi treia de sobre, no parpellejava, immòbil, com si estigués hipnotitzat. Jo no deixava de repetir-me Tant de bo haguessin estat calés, tant de bo haguessin estat calés, però no, el que vol aquesta és que obrin en canal el meu home i li treguin un tros de fetge. Ens vam quedar callats el que va semblar molta estona, però potser no va passar d’un parell de minuts. Jo també havia abaixat la vista mentre el cervell m’anava a cent per hora, una mà sobre la panxa, l’altra per sota, contenint-la. Vaig tornar a sentir la veueta, Soc perfectament conscient que us demano una cosa molt difícil, i sé que no em podeu respondre ara, que hi heu de pensar… Que és molt probable que em digueu que no…, i us asseguro que si és així ho entendré. Vaig intuir que em mirava, però no tenia ganes d’aixecar els ulls. No sabia que havíeu de tenir un altre fill; això, és clar, complica encara més les coses. Vaig sentir la veu d’en Pere, ronca, baixa, Sí, les complica… però hi pensaré. En parlarem i et direm alguna cosa. Decidiu el que decidiu, us agraeixo de tot cor que hi vulgueu pensar. Vaig sentir que s’aixecava, no li volia tornar a veure els ulls espantadissos, el pentinat antiquat, els llavis rosa llampant, però em vaig aixecar jo també, de cop el meu cos era feixuc com una mola, les cames em feien figa, em vaig obligar a mirar aquella dona menuda, aquella caníbal, Ves-te’n, ves-te’n d’aquí, volia cridar-li, no ens hem de pensar res, no permetré que ell s’ho pensi, de cap manera; en Pere li donava la mà, després ella va allargar la seva cap a mi, durant uns quants segons jo no em vaig poder moure, al final vaig estendre la meva i vam encaixar, una mà diminuta, freda, reptiliana, dits pàl·lids i esmolats com bisturís. Ell la va acompanyar fins a la porta, jo m’anava a deixar caure al sofà altre cop però vaig pensar que després ja no m’aixecaria, vaig apartar la meva cadira de la taula, m’hi vaig asseure a poc a poc. En Pere va venir i es va asseure davant meu, ens vam mirar i ens vam veure les cares d’espant. I ell, en veure la meva, va endurir la seva, i va ser la primera vegada que li vaig veure aquella expressió que després li veuria tan sovint: l’obstinació, el sentit del deure, un deix de por, més obstinació. Encara no n’havíem parlat, però em vaig adonar del que pensava i de la decisió que havia pres ell tot sol, sense mi. No sabia com aniria la conversa de després, però en preveia el desenllaç: El meu fetge, el meu germà, la meva decisió. La Laia va interrompre el llarg moment de silenci tornant a aparèixer a la porta del passadís, Que sopem? Sí, ara sopem. Va ser ell qui es va moure, va acabar de fer l’amanida, va demanar a la Laia que anés portant el que faltava al menjador, després va cridar la Mariona, que va venir encara de morros, com que no li fèiem cas en algun moment en va deixar de fer i es va posar a menjar. Nosaltres dos no vam tocar gran cosa, i ens vam quedar asseguts a taula quan elles van haver marxat a les habitacions després de treure el seu plat i prou, aquell vespre no vam insistir que desparessin. En Pere va allargar un braç i em va tocar la mà, intentava somriure, jo li vaig agafar la mà, l’hi vaig estrènyer, aquella estreta deia No tens per què fer-ho, no ho facis, i el seu somriure deia Ja ho sé, però vull fer-ho. Es va aixecar, va començar a treure els plats, els vam treure entre tots dos, però es van quedar apilats a la pica, perquè el vaig estirar per un braç i me’l vaig endur al dormitori. A la meva tauleta de nit hi havia l’ordinador, vam seure al llit amb el portàtil a la falda d’ell, vam teclejar Trasplantament hepàtic donant viu al cercador, vam llegir un document de la Generalitat sobre els trasplantaments de donant viu a Catalunya i vam tornar al cercador, vam buscar més coses en anglès, se’ns anava suggerint el que volíem saber: living donor liver transplant procedure, living donor liver transplant risks, living donor liver transplant what you have to know. Vam llegir un document llarg i molt complet d’un hospital dels Estats Units. Era estrany trobar-hi preguntes sobre l’assegurança i les despeses que podia haver de pagar el donant, com si no n’hi hagués prou amb les pors i els riscos inherents a la cirurgia («hi ha un cert risc de complicacions i fins i tot de mort durant l’operació a causa de l’anestèsia i de la cirurgia mateixa», «Després de l’operació, el lòbul hepàtic que resta en el donant pot fallar; en aquest cas, el donant necessitaria un trasplantament hepàtic d’urgència»), com si no n’hi hagués prou amb tot allò, aquells donants havien de pensar també en els diners. Nosaltres no, i no calia pas: n’hi havia prou amb la frase «en aquest cas, el donant necessitaria un trasplantament hepàtic d’urgència» perquè quedéssim glaçats. Vam llegir que les complicacions greus eren infreqüents, que la gran majoria dels donants feia una vida normal tres mesos després de l’operació. Ens vam passar una hora sencera investigant, llegint els detalls del que tenia lloc al quiròfan, observant les inevitables fotos d’abdòmens oberts, fetges i vísceres diverses, groc, marró, rosa i vermell brillant, la pell replegada als costats i arrugada com la dels pollastres, punts de sutura reabsorbibles, malles per evitar eventracions, Eventracions, Déu meu, espero que no vulgui dir el que em sembla que vol dir, tubs que sortien de la pell amb líquids misteriosos, cicatrius de pam i mig en forma d’estrella de tres puntes, Ahà, incisió mercedes, és per això, llàstima que no sigui tan elegant com el cotxe. Em va mirar altra vegada amb aquell somriure, hi vaig llegir encara més clarament El meu fetge, el meu germà. Pere, aquesta decisió no és teva i prou, ens afecta a tots, pensa en les teves filles, i volia afegir No siguis idiota, mira què acabem de llegir, «en aquest cas, el donant necessitaria un trasplantament hepàtic d’urgència», qui collons et salvaria, a tu, qui et donaria el lòbul dret del seu fetge, «aproximadament un seixanta per cent de la massa total»? Ja ho sé, va dir ell, però és una cosa que he de fer. Egoista, egoista!, li volia dir, I les teves filles, vaig repetir, I la teva dona, hauria volgut afegir. En el fons, tant com la por de quedar vídua i amb tres nenes òrfenes, el que em feia tremolar la veu era l’orgull ferit, Ho ha decidit ell tot sol, sense mi, no m’ha tingut en compte en absolut. Va deixar l’ordinador al llit, em va voler abraçar, jo l’apartava, Au, Eva, sisplau, no veus que el risc és molt baix?, no veus que sense això mon germà no se’n sortirà? Potser sí que se’n sortirà, és que no es fan trasplantaments cada dia arreu del món sense que els germans dels malalts es deixin arrencar els òrgans? Potser no caldrà, potser ni tan sols podré ser donant, ja ho veurem, i va tornar a agafar l’ordinador, la cara blava per la llum de la pantalla, concentrada, Mira, l’any passat a Catalunya se’n van fer cinc, de donant viu. Mira, un nou per cent dels donants d’aquests darrers anys eren germans del receptor. Ep, un tres per cent eren amics: d’aquests amics se’n troben ben pocs. Al cap d’uns moments va posar un vídeo, un paio es presentava en anglès, el doctor Tal, accent ianqui, de l’hospital Tal, va començar a explicar the procedure, step by step, avisava d’imatges explícites enregistrades al quiròfan, no aptes per a gent sensible, jo em vaig aixecar, no tenia ganes de veure-les, Vaig a dir a les nenes que se’n vagin al llit. Elles no van fer el ronsa per una vegada a la vida, em devien veure la cara de pànic, en passava alguna, valia més no tibar la corda, vaig esperar que sortissin del lavabo fregant els plats, després m’hi vaig tancar jo, al mirall hi havia el vell amic panda, angoixat, ullerós, cara-rodó i molsut com en cada embaràs, Què hem de fer, noia, què hem de fer? No en tenia ni idea. Dormir, llevar-me, esmorzar, assegurar-me que les nenes esmorzessin, anar a veure ma mare, suar i tallar pollastres a la botiga, anar a comprar, després parir, després pujar la criatura; insistir que almenys l’operació fos després del part, però, si en Ramon estava tan malalt, seria possible? Segons havíem llegit, després de la cirurgia en Pere s’hauria d’estar fent repòs unes vuit setmanes: què faríem amb la botiga? Teníem l’Esteban, però, i els caps de setmana? No podria pas estar-hi el noi tot sol, caldria agafar algú més. Qui? Ens ho podíem permetre? Vaig tornar a l’habitació amb el cap com un timbal. En Pere havia deixat de mirar el vídeo i el vaig trobar una mica remogut. Li vaig començar a plantejar tots els problemes, ell em va fer callar amb un gest de la mà i em va dir A veure, punt per punt. L’Esteban tenia un germà que també buscava feina. Durant un parell o tres de mesos ens podíem permetre tenir dos empleats. La meva mare ens donaria un cop de mà malgrat el genoll operat, oi? En el pitjor dels casos tirarem dels estalvis, va afirmar, en tenim prou, sobretot has d’estar tranquil·la. Sí, pots comptar si estaré tranquil·la, i tu què? Jo hauré de fer repòs, però aquí diu que no cal tenir una infermera a casa ni res d’això, ens han d’informar bé de tot plegat, Però si ni tan sols saps si podràs ser donant, Suposo que no trigaré gaire a saber-ho. De moment no sabíem res de res, va ser una nit d’especulacions. Vam pensar i vam parlar molt, ens vam plantejar totes les possibilitats que se’ns acudien. Jo no em treia del cap les pitjors. Quan ja era molt tard, a les tres tocades, ens vam abraçar i jo em vaig posar a plorar, Apaga el llum, ja n’hi ha prou de tot això. Vam estar molta estona així, jo sanglotava, ell m’acariciava i s’estava callat. Al final va despuntar l’alba sense que haguéssim dormit gens, ens vam llevar ara l’un ara l’altre i vam anar al lavabo, la primera cosa que ens vam dir, a la cuina, amb la veu ronca, Preparo cafè, Sí, sisplau. La criatura em clavava més puntades de peu que de costum, la nit insomne també la devia haver afectada. I així va començar el primer de tots aquells dies d’angoixa, amb aquell cafè a la taula de la cuina i les torrades amb melmelada que costaven d’empassar. L’angoixa es va mantenir durant les quatre setmanes de visites a l’Hospital Clínic, vinga qüestionaris, ecografies, TAC, entrevistes, ara analítiques, ara una biòpsia, el dia que li van treure sang per si la necessitaven durant l’operació es va marejar, jo no em vaig poder estar de dir-li Et mareges per una agulla, imagina’t quan et vegis la cicatriu, i ell, encara mig grogui, una mica ofès, Moltes gràcies pel suport moral. A mi em van venir llàgrimes als ulls, Va, dona, no ho volia dir, Jo tampoc, però això costa molt. Van ser dies d’alts i baixos i de nervis. El que jo volia era estirar-lo d’un braç, arrossegar-lo fora d’aquell maleït hospital, dissuadir-lo amb les meves súpliques, amb carícies, amb plors, però a última hora alguna cosa em frenava, era aquella expressió decidida seva quan els metges ens parlaven dels riscos de la cirurgia, del dolor del postoperatori, d’aprendre a administrar els analgèsics, de les cures de la cicatriu, aquell coratge callat que no li havia descobert mai ningú, l’home tímid i una mica insegur, afectuós, honest, un de tants homes decents, sense heroïcitat, fins que un vespre apareixia una doneta de veu minsa, li demanava mig fetge i ell treia pit i deia És clar, dona, te’l donaré, és el meu deure, el meu germà. Una tarda el vam anar a veure. Vivia amb la Lídia a Camp de l’Arpa, en un àtic lluminós. Aquella setmana havia estat molt cansat i feia migdiades llargues al sofà de l’estudi, ens va dir la Lídia indicant-nos una porta al fons del passadís, i les nàusees freqüents l’havien deixat desganat. Quan vam entrar a l’estudi ell estava incorporat al sofà amb cara d’acabar-se de despertar. Tenia un to de pell estrany, no era el groc dels pollastres sinó una mena d’ocre cendrós, i els llavis, somrients en veure’ns, els tenia grisos. De jove era prim i àgil com un gat, però jo no l’havia vist mai tan sec com ara. Marassa, em va dir, al final no et vaig donar mai aquella foto, Quina?, ell va agafar un sobre que tenia a la tauleta al costat del sofà, entre flascons de medecines i ampolles d’aigua. El vaig obrir, hi havia dues còpies de la mateixa imatge: la terrassa de l’Estartit, jo al centre i la Lana i la Mariona als costats, la Laia a la meva falda, el reguitzell de barbies, el vestit hippy. Em vaig veure jove i amb un somriure forçat, vaig pensar en els problemes insignificants que m’havien atribolat aquell dia, el tort de la sogra i haver de pagar quatre nits d’hotel, i se’m van negar els ulls, aquells dies se’m negaven per qualsevol cosa. Per dissimular vaig deixar anar un clixé, la veu mig nuada, Com passa el temps! I després, I la Lana, com està? En Ramon va assenyalar una foto emmarcada al prestatge, una noieta rossa i riallera amb els cabells recollits en un monyo i un mallot de lluentons, un trofeu a les mans, Fa patinatge artístic, es veu que és molt bona. Al costat d’aquella foto n’hi havia una altra d’un nounat, més vella, als braços d’algú, un altre fill nascut abans que la Lana al qual havia perdut la pista de seguida. Li havia trucat, ara? Li havia dit El teu pare potser no t’ha fet mai de pare, però ara està molt malalt, el voldries venir a veure? I a la Lana, li havia trucat? Vaig decidir que no, no ho havia fet, en Ramon teixia i trencava els lligams amb facilitat, però no els refeia mai, se n’havien d’ocupar els altres. El malalt va inclinar el cos a un costat sense aixecar l’esquena del respatller, estirant el braç per darrere de la tauleta va agafar una bossa de plàstic, la va donar al seu germà, a dins hi havia dos discos, Que malparit!, va exclamar en Pere, em pensava que els havia perdut, Més val tard que mai, va dir en Ramon, i en veu més baixa va afegir La Lídia ha preparat una mica de berenar, us quedareu, oi? Just llavors vaig sentir soroll a la cuina, Li donaré un cop de mà, i els vaig deixar sols. La cuina era estreta i lluminosa, neta com una patena, amb una filera de pots blancs a l’estant sobre els fogons, Arròs, Pasta, Farina, semblaven antics. La Lídia havia tret una plata de vidre de la nevera i n’enretirava curosament un film de plàstic amb els dits menuts. Oh, has fet tiramisú, té molt bona pinta; ella també somreia, modesta, Espero que m’hagi quedat bé. Jo era conscient que l’altra vegada me n’havia acomiadat amb fredor, amb prou feines l’havia mirada a la cara, fins i tot ara sentia un deix de ressentiment que costava de sufocar, però calia fer-ho, era qüestió de posar-hi voluntat, Segur que és boníssim, i ella va somriure i em va donar les gràcies, ho va col·locar tot en un parell de safates, en una el tiramisú i els plats, en l’altra la cafetera, les tasses i tota la resta, i em va dir que ho podíem portar a l’estudi. Hi va entrar davant meu, va deixar la seva safata a l’ampit del finestral, va treure una tauleta plegable de darrere la porta i la va situar al centre, Deixa-la aquí, Eva, em va dir. De cop havia deixat de captenir-se com un ocellet espantat i tot el que feia era ràpid i precís, ni una gota de cafè vessada, un rectangle ben simètric de dolç en cada plat, una cadira desplegada amb agilitat i sense fer gens de soroll, Vosaltres seieu al sofà, que hi estareu més còmodes: s’havia transformat en la infermera que es concentra en la seva feina i s’oblida dels altres, i només en atansar-nos els plats, quan n’hi vam donar les gràcies, li va tornar per un moment la timidesa, va somriure amb els llavis pintats, aquell rosa estrany i fort a la cara pàl·lida. El tiramisú era realment boníssim, ens el vam menjar mirant tots quatre pel finestral, el sol que baixava, les terrasses i les teulades que s’estenien com un tapís irregular de ciment, argila, antenes, roba estesa de colors vius, més enllà hi havia la torre Agbar apagada i, encara més enllà, el mar, amb quatre núvols daurats al fons. Era diumenge a la tarda. També a l’habitació d’un malalt tan malalt que rebutja una cullerada de tiramisú s’hi parla i s’hi riu, s’hi pren un cafè deliciós, aquella Lídia tenia cops amagats, s’hi parla de la nena que ha de néixer, Cèlia és un nom bonic, resultava que la Lídia també tenia una filla que ja havia fet setze anys i es deia Irene, aquell dia havia dinat amb son pare i després anava al cine amb les amigues, del que no es parlava era de fetges, això no, potser n’havien parlat quan s’havien quedat ells dos sols, dels fetges que fallen i el càncer que els devora, de les incisions mercedes, tindrien tots dos la mateixa, del rebuig que potser atacaria el lòbul sa d’en Pere dins del cos d’en Ramon, de la possible recidiva del càncer en aquell fetge nou, de la necessitat de fer bondat, del fet que en Pere hagués rebutjat la copeta de licor amb el cafè perquè feia una setmana que no fumava ni bevia, era un donant escrupolós. Si haguéssim parlat de tot allò ja no hauríem pogut riure o hauria estat un riure forçat, el riure una mica histèric dels qui temen la mort, millor la nostàlgia, els concerts de feia molts anys, el grup, Per què carai no vam fer aquell concert a Tarragona, al final?, Estàvem escurats, no podíem pagar ni la furgoneta, no te’n recordes?, la Laia que començava a tocar bé el baix, la samarreta de Metallica desapareguda durant un trasllat, I després dius que el malparit soc jo, almenys jo t’he tornat els discos, tu la samarreta la vas llençar. A l’últim vam sentir la porta del carrer, era la Irene, al cap de poc va treure el cap per l’estudi, va saludar tothom amb les galtes envermellides, era encara més prima que la mare, blanca i bonica com una figureta de porcellana, va desaparèixer, tenia por de fer nosa, l’última mirada tímida va ser per a en Ramon, semblava que se l’estimava. Era l’hora de marxar. Vam estrènyer la mà d’en Ramon, jo li vaig fer dos petons i en Pere i jo ens en vam anar cap al rebedor amb la Lídia, allà li vaig dir que ja ens trucaríem. Mentre ens fèiem els petons de comiat tots tres devíem pensar en el 5 de juny, el dia que havien fixat els metges per a la cirurgia. Faltaven dues setmanes. Al cap de quatre setmanes més jo sortiria de comptes, poc abans o poc després vindria al món la Cèlia. Volia saber que en Pere estaria bé, que passejaria la nena pel pis i li cantaria Stairway to Heaven, que en Ramon ens trucaria i em tornaria a dir marassa, que no hi hauria ningú que plorés, ni la Lídia ni la Irene ni jo ni les meves filles, perquè hi seríem tots, però no en podia tenir cap certesa, és clar. I aquella nit plorava fluixet perquè tot plegat era tan incert, i em deia que en un moment o altre la vida devia ser així per a tothom. I també és així per a tothom, suposo, que quan s’espera una cosa temible el temps vola, fins que de cop les busques s’aturen a dalt de tot i és diumenge dia 4 de juny al migdia. Estàvem ell i jo sols. Vam passar pel costat de les fonts de Montjuïc i vam enfilar el primer tram d’escales, el museu enterbolit per la calitja allà dalt, els arbres empolsinats a banda i banda. Anàvem una mica distanciats perquè al matí havíem tingut l’enganxada. Durant la nit d’insomni ens havíem abraçat i ens havíem separat moltes vegades, també havíem parlat molta estona. Ell em deia No pateixis, t’estimo; jo no li deia T’estimo perquè m’ho impedien l’orgull i la por, soc així de mesquina, jo li deia Tinc por, tinc por, per què t’havia de tocar a tu? De bon matí, prenent un cafè, al final li havia dit el que encara no li havia dit cap vegada, No ho facis, Pere, i ell havia deixat la tassa al marbre amb un gest brusc, se n’havia trencat la nansa, el cafè li havia tacat el pijama, Prou, Eva; no ho havia dit pas cridant, sinó amb aquella fermesa seriosa amb què deia Entesos quan parlava amb els metges, i de seguida s’havia disculpat i havia repetit T’estimo. Jo callava, la dona esquerpa que no torna l’abraçada, el tigre amb prou feines amansit que es limita a amagar les urpes, i ara que teníem el dia lliure, tot per a nosaltres, la fredor continuava. Avançàvem a poc a poc entre els turistes, al final vam agafar les escales mecàniques perquè a hores d’ara jo em fatigava de seguida. Vols pujar directament al restaurant?, m’ho va dir en un to una mica vacil·lant, un cop vam arribar a dalt de tot i reposàvem contemplant la vista, Ma mare ens ha fet la reserva a la una, és molt d’hora, fem un passeig, o… no ho sé, vols entrar al museu? Vam tombar cap al mirador, i va ser un descans allunyar-nos del guitarrista desganat i dels oients que aixecaven els mòbils amb els pals de selfie, dels venedors de refrescos i de souvenirs que obstaculitzaven el pas, insistien, t’ensenyaven la mercaderia, prou de tot això, al mirador només hi havia dues parelles, una semblava nòrdica, tots dos rossos i llargaruts, amb el clatell cremat pel sol, fent torns per mirar per un telescopi, els altres dos eren menuts i es recolzaven al muret de pedra, ulls ametllats i cabells atzabeja, ell es feia visera amb la mà, duia una càmera amb teleobjectiu penjada al coll i un rellotge massa car per a Barcelona, ella portava una faldilla llarga i prisada i les vambes roses, segur que eren japonesos, ens en vam anar una mica més enllà, a una clapa d’ombra, ens vam recolzar també nosaltres al muret de pedra. Una calitja grisenca planava sobre la ciutat, devia ser aquell smog que deien que reduïa la concentració dels nens i mortificava els asmàtics, perquè de xafogor encara no en feia. Ens vam quedar així, colze a colze, sense tocar-nos, contemplant el paisatge, la Sagrada Família que pujava a la seva manera erràtica, les torres solitàries al final del carrer Marina, l’Hotel Vela més a prop i les tres xemeneies al fons, el mar d’un blau apagat, el cel d’un blau lletós. En veure l’edifici del Banc de Sabadell allà al mig vaig pensar que aviat en sortirien per dinar els oficinistes encorbatats i em va venir l’Eudald a la memòria, les faccions ja borroses, aquells dimarts de desig i agitació com flaixos d’un somni estrany, simplement hi vaig pensar i em vaig preguntar com li devien anar les coses, i llavors vaig recordar els detalls d’aquella fantasia: la meva vida de cada dia que havia titllat de mediocre, la vida imaginada tan plàcida i elevada, jo mateixa una altra dona amb uns altres ideals i una altra família. I de cop vaig sentir una mena d’ànsia, em vaig agafar a ell, li vaig recolzar el cap contra l’espatlla, li vaig estrènyer fort el braç. Heus aquí, ara que ja no la volia, la vida extraordinària, Para atenció, dona, que potser passes el darrer dia al costat del teu marit, que potser portes una filla al ventre que no coneixerà el seu pare, aprèn a dir t’estimo quan més et costa, a donar la mà, a acompanyar l’altre mentre fa el que ha de fer, ni més ni menys que això, estigues serena i dona-li la mà, fes-ho ara que pots, és tan senzill, tan difícil, tan important, com és que alguns n’aprenem tan tard, a fer les coses importants? Va ser un dia bonic, malgrat el començament torçat, igual que la tarda amb les nenes i la iaia, tots cinc una mica melangiosos i esforçant-nos, cadascun a la seva manera, per foragitar l’angoixa. I a quarts de set vam haver d’anar a casa, només va ser un moment, ja teníem la bossa preparada, era petita, un pijama nou i unes sabatilles noves, roba interior, el necesser i poc més, la portava ell. Vam agafar el metro, jo vaig seure, ells es van quedar drets al meu voltant com tres guardaespatlles, el pit de la Laia pujava de tant en tant amb grans sospirs continguts, la Mariona havia deixat el reggaeton i els auriculars a casa, ell em mirava, aquell somriure, a l’últim moment jo havia après a tornar-l’hi, allà dalt a Montjuïc. Vam baixar a Hospital Clínic. Després del mes de proves ell i jo ens coneixíem força bé aquells passadissos. A la seva habitació hi havia un altre llit, un senyor gran que dormia; la seva dona, a la butaca del costat, amb el llibre a la falda, ens va saludar en silenci. Parlàvem fluixet. A les set i vint van venir la Lídia i la Irene, en Ramon era al final del passadís, vam anar-lo a veure i vam passar deu minuts amb ell, també feien cara d’haver dormit poc. A les set i cinquanta va venir una infermera a dir-nos que s’acabava l’hora de visites, que a les vuit havíem de marxar. L’operació havia de començar l’endemà a les nou del matí. A les vuit jo podia venir i acompanyar en Pere fins a la zona quirúrgica, però havíem decidit que les nenes anessin a l’escola com qualsevol altre dia i se n’acomiadessin ara, sense veure’l sedat a ell i a mi nerviosa. A la tarda anirien a casa la iaia mentre jo m’estava a l’hospital, esperant: ens havien dit que, si tot anava bé, en Pere sortiria del quiròfan cap a les tres, però també podien ser les quatre o les cinc, no se sabia mai del cert. Em vaig quedar admirada en veure fins a quin punt elles es mostraven serenes i somrients i abraçaven son pare amb força, Fins demà, li deien, i T’estimo molt, a elles no els costava pas dir-ho, tant de bo fos sempre així, després em va tocar a mi, l’abraçada, el petó, una carícia a la barba i au, cap a fora, em vaig girar una vegada i ens vam somriure, però cap a fora s’ha dit, no va ser fins que no ens vam haver allunyat prou de la seva porta que vam començar a plorar ara l’una, ara l’altra, totes tres. A l’entrada de l’hospital vam veure la Lídia i la Irene, la noia embolcallava la seva mare amb uns bracets molt prims, ja era un pam més alta que ella, tan blanques i en aparença tan fràgils totes dues amb aquelles cares ploroses, però segur que també havien fet el cor fort mentre calia. Ens vam acostar a elles, ens vam posar a riure totes cinc, eixugant-nos les llàgrimes i repartint mocadors, Que bledes, aquestes dones!, vaig dir jo, però sabíem que no ho érem i que era bona cosa estar juntes, vaig abraçar la Lídia, Veniu a sopar, Lídia, i ella va dir que d’acord.

VI

Són dos quarts de dotze del migdia i és el nostre dia de festa, un dilluns. Pels jardins del Palau Robert passa algun home amb maletí, estudiants i turistes amb motxilles, una mare amb un cotxet. Algun cop, quan he arribat aquí i he vist la gent fent la seva vida de cada dia, he sentit un deix de remordiment, però l’he ofegat sense vacil·lacions, Una vegada de tant en tant tinc ganes de fer-ho i ho faré. De totes maneres, avui sento coses ben diferents. Camino per la grava fins a l’ombra dels arbres i m’assec en un banc, esperant-lo i pensant en tot plegat. Hauré d’estar atenta a veure’l passar, perquè sempre ens trobem a la terrassa de l’hotel al fons dels jardins i ell anirà directament allà. La darrera vegada, la terrassa era buida i jo vaig triar la taula de sempre, la segona arran del vidre. El cambrer va venir de seguida i li vaig demanar un aperitiu. Quan va haver tornat a entrar al bar, després de comprovar que no em veia ningú, jo vaig treure les sabates de taló d’agulla de la bossa, me les vaig posar sobre les mitges negres i vaig guardar les planes a la bosseta d’on havia tret les altres. No hi podia caminar gaire, amb aquells talons, però no hi havia de caminar pas gaire: de la terrassa a la recepció i de la recepció a l’habitació pels llargs passadissos amb moqueta. Em van portar l’aperitiu i un platet d’olives, i mentre m’esperava vaig deixar les ulleres de sol a la taula, vaig treure una revista de la bossa i la vaig començar a fullejar. Mentalment repassava que tot estigués al seu lloc: el conjunt bonic de roba interior, les mitges negres amb la ratlla al darrere simulant la costura, el vestit sastre blau marí, senzill però ben tallat, la brusa de seda, les sabates fines, el collaret de perles, els llavis vermell fosc, els cabells a lloure, el perfum. No havia tingut temps de pintar-me les ungles i ara vaig treure l’esmalt de la bossa: m’hi faria una capa i prou. Després vaig començar a passar les pàgines de la revista una mica distreta, tot eren abrics italians, botes amb pedreria, ulleres de sol de disseny, les celebritats de torn amb modelets extravagants. De reüll vaig veure venir un home, duia vestit i corbata, em vaig girar contenta pensant que era ell, però no l’era, em vaig posar vermella en veure que l’home em mirava amb curiositat, vaig tornar a clavar els ulls a la revista, Que n’ets, de ximpleta, el cor se m’havia desbocat. Ell es va asseure en una taula de l’altra banda, va treure el mòbil i va començar a parlar. Llavors vaig veure que s’acostava un altre home que també duia vestit formal, i aquest sí, aquest era més alt i més corpulent, em vaig girar una mica, la primera cosa que li vaig veure va ser la vistosa corbata de ratlles grises i vermelles, li vaig mirar la cara i vaig somriure, Et queda molt bé, A tu també et queda molt bé aquest vestit. Va venir el cambrer i ell li va demanar el mateix de sempre, Una aigua amb gas, sisplau. Mira que embolicar-me amb un abstemi i un addicte a l’esport!, li vaig dir guardant la revista a la bossa, i ell em va tornar una mirada picardiosa, Alguna cosa dec tenir que t’agrada; aleshores va sentir aquell home de l’altra taula, que pronunciava un pesant monòleg de negocis gairebé a crits, es va posar la mà a l’infern de l’americana, Disculpa, va afegir, deixa’m posar-lo en silenci, no sigui que acabi com aquell d’allà; se’l va mirar de reüll amb aire burleta, es va tornar a guardar el mòbil amb desimboltura, es va posar bé el nus de la corbata. La feia d’allò més bé, la comèdia, era ben bé com si portés cada dia aquella roba, com si fes aquells gestos automàticament, i jo me’l mirava amb ganes de desfer-li aquell nus tan perfecte, descordar-li la camisa, sentir la seva olor, tocar-li el coll ample, la cicatriu que havia quedat tan fina, tan discreta. Avui sí que vas elegant com si tinguessis un mercedes de debò, li havia dit jo el primer dia a l’habitació de l’hotel, passant-li un dit per l’estrella de tres puntes. Durant els dos mesos després de l’operació l’havia vist patir en silenci, assegut al sofà amb la cara groga, mossegant-se els llavis, mirant el buit. Li havia posat la Cèlia acabada de néixer als braços i se li havien omplert els ulls de llàgrimes. Tot i que es prenia els analgèsics sens falta a l’hora assenyalada, era clar que no n’hi havia prou, i el dolor el feia quedar-se immòbil davant la tele apagada, els ulls tancats o la mirada perduda, però no se’n queixava mai. Tinc força dolor, és normal, oi?, va preguntar durant la visita següent, i el metge li va demanar que indiqués del zero al deu la intensitat del dolor. Ell va dir Sol ser un sis, però durant l’hora abans de prendre’m l’analgèsic arriba al vuit. Te’l puc canviar, te’n puc donar un de més fort, amb morfina, i ell va dir que no. Es va estar dues setmanes entre el sofà i el llit mentre jo m’ocupava de la nena, li preparava els àpats segons les indicacions del metge, feia visites a la botiga per assegurar-me que tot rutllava. De tant en tant m’asseia al seu costat, ell solia tenir el cap recolzat al respatller del sofà i els ulls tancats, però pel front arrugat i una mica suat sabia que no dormia, li posava una mà a l’espatlla molt a poc a poc, Com estàs? Així així, Et poso música? No, gràcies, estic pensant. Quan sopàvem tots quatre a taula feia un esforç per estar somrient i preguntar coses a les noies, però així que s’aixecaven de taula li queia el somriure, m’estrenyia la mà, Em sap greu deixar-t’ho tot per fer, però estic baldat, jo li deia que no es preocupés, elles m’ajudarien, i se n’anava al llit. Dues setmanes més tard va començar a revifar-se, i la sisena setmana em va dir que ja no sentia gens de dolor. Després, el metge li havia dit que havia de caminar, que era molt important que es mogués, i va començar a sortir cada matí. Primer feia una volta curta, més endavant acompanyava les grans a l’institut, al cap de poc caminava durant tres quarts d’hora i de vegades jo sortia amb ell, la Cèlia adormida al cotxet, tots dos amb les vambes pels carrers més costeruts del barri mentre la gent se n’anava a treballar. En una altra visita de control el metge li va dir Estàs molt bé, l’anàlisi ha sortit gairebé perfecta. Ell va respondre En aquest cas m’agradaria saber si és prudent que em prepari per a una mitja marató que es farà d’aquí a sis mesos. A mi no me n’havia dit res, però ara es va girar cap a mi i em va picar l’ullet. No veig per què no, va dir el metge, però comença a poc a poc, a veure què et diu el cos. O sigui que ara, als matins, es llevava una hora i mitja més d’hora i sortia a córrer. Tornava a casa xop però content, es bevia mig litre de beguda isotònica, Mai no m’havia trobat tan bé, deia. I al cap de sis mesos va córrer la mitja marató. Després d’abraçar-me a mi i a les grans a la línia d’arribada i de petonejar la Cèlia em va dir el temps que havia fet i va afegir D’aquí a mig any n’hi ha una altra, l’he de millorar. Tornava a treballar tot el dia, jo l’ajudava els migdies i després tornava a casa amb la petita. Quan vaig començar a fer jornada completa uns quants mesos més tard, ell em va dir Però que els diumenges l’Esteban i en Carlos s’ocupin de la botiga fins al migdia, així tindrem un matí sencer per passar amb les nenes. I ho hem fet així. Els diumenges és l’únic dia que no va a córrer, es lleva d’hora igualment i surt a comprar croissants, torna a casa i em porta el cafè al llit, Els diumenges al matí faig de pare i de marit exemplar, em va dir el primer dia. I cap a les vuit, quan es lleven elles, portem els croissants a taula, preparem xocolata desfeta, és l’únic dia de la setmana que seiem plegats a esmorzar, i després sortim, cada diumenge a fer una cosa diferent: tots cinc a la platja, o al zoològic o d’excursió. Fins i tot el caràcter sembla haver-li canviat una mica: hi ha menys vacil·lació, menys timidesa, quan diu una cosa se l’ha pensada molt i no canvia d’opinió ni se’n desentén. Va sovint a veure el seu germà, que ha trigat més que ell a recuperar-se, algun dissabte venen ell, la Lídia i la Irene a sopar a casa, altres vegades anem nosaltres a casa seva. Durant aquests mesos hem estat tan bé i amb tan poques preocupacions que a mi m’amoïnava justament això, que les coses anessin tan bé, massa bé. Pel nostre aniversari de casats vam organitzar la primera d’aquestes trobades furtives a l’hotel, i jo vaig decidir repetir-les de tant en tant, així, per sorpresa. Surto un dilluns de bon matí amb la Cèlia, la deixo a l’escola bressol i, en comptes de tornar a casa, em canvio de roba al lavabo d’un cafè. A mig matí el convoco amb un missatge al mòbil, Quedem a la terrassa que ja saps d’aquí a un parell d’hores, i vaig caminant xino-xano fins al centre. I així mateix ho he fet avui, però ha passat una cosa. Eren les onze i m’esperava per travessar el carrer Sant Antoni Maria Claret, just davant l’Hospital de Sant Pau, cap a l’avinguda Gaudí. Tot d’una he vist una figura prima que em resultava familiar: era en Ramon, que avançava per l’altra vorera en direcció a l’avinguda. Torna a portar els cabells llargs com quan era jove, però d’aquell xicot despreocupat que em va fer un petó a mitja escala ja no en queda gran cosa. Semblava mirar al seu voltant com si tingués por de trobar-se algú que no volia trobar-se, i això m’ha picat la curiositat. Quan s’ha girat cap a la meva banda m’he quedat molt quieta, he abaixat el cap, m’he dit que amb aquell vestit, les ulleres de sol i els cabells planxats no em reconeixeria; al final ha tornat a mirar endavant, ha continuat caminant i ha desaparegut rere la cantonada. Llavors he travessat jo, he corregut una mica i l’he vist anant avinguda avall per la vorera de l’esquerra, i he començat a seguir-lo per la part central del passeig, entre els cambrers que portaven cafès a les terrasses i les iaies que passejaven gossets, sota els arbres de fulles ben verdes, perquè a la nit havia plogut i brillaven amb el sol. Tot d’una en Ramon ha parat davant un petit cafè i hi ha entrat. Jo he titubejat un moment i al final m’he assegut a la terrassa del mateix cafè, en un racó des del qual ell, a la barra, no em podia veure sense girar-se, però jo el podia veure d’esquena. Assegut en aquell tamboret alt, tot encorbat, se’l veia encara més fràgil que en els últims temps. He vist que li servien un cafè curt en un got. Després, el cambrer ha tornat i hi ha afegit un bon raig de conyac. Ell ha pagat amb un bitllet, ha obert un sobret de sucre, ha remenat una estona. Abans de beure ha mirat cap a la porta i jo m’he girat cap al passeig. S’ha acabat el cafè molt de pressa, amb un parell de glops, ha sortit i ha donat un cop d’ull amunt i avall de l’avinguda, com abans; jo me’l mirava de reüll, mig girada cap a l’altra banda, i la por que em descobrís m’accelerava el cor. Però no m’ha vist. Ha tirat avinguda amunt, suposo que per agafar Pare Claret un altre cop en direcció a Camp de l’Arpa. Eren les onze i deu. Amb en Pere m’havia de trobar al Palau Robert a les dotze. Mentre m’acabava el cafè he pensat en les sabates de taló d’agulla que duia a la bossa, en en Pere, que duria el vestit i les sabates elegants i la corbata nova i estaria tot engrescat, he pensat en la cara que faria jo quan ens reuníssim i en la cara que posaria ell si li deia que havia vist en Ramon prenent-se un cafè amb conyac. He pagat i he continuat avinguda avall. Encara veia els arbres verds, i les àvies amb gossets, però cap d’aquelles coses no tenia l’alegria d’abans, i ara en veia també unes altres: en Pere assegut al sofà amb la mirada perduda, mossegant-se els llavis i contenint les llàgrimes; jo mateixa parint sense ell a l’hospital, només ma mare amb el bastó dient-me que tot anava molt bé; la Lídia ullerosa i pansida a la seva sala d’estar, una setmana després de l’operació, quan encara no era segur que en Ramon se’n sortís i tot semblava penjar d’un fil. M’he adonat que estava baixant massa i he tombat per Còrsega. Ja no cal que t’amoïnis perquè tot va massa bé, m’he dit, la perfecció no ha durat gaire. Però realment l’hi havia de dir, a en Pere? Abans d’arribar al passeig de Sant Joan havia decidit que no, que potser en parlaria amb la Lídia, perquè al capdavall ella era l’única que podia fer-hi alguna cosa, però amb ella i prou. En realitat, la perfecció no ha existit mai, i ja fa setmanes que estic inquieta. La Mariona i la Irene s’han fet molt amigues i això està bé, perquè la Irene és una noieta estudiosa i responsable i de seguida vam notar que la Mariona, sota la seva influència, començava a comportar-se d’una manera molt més madura. Vol ser infermera, igual que ella: ara resulta que tindrem una família plena d’infermeres, i això també està bé. Sovint estudien plegades a la biblioteca de Camp de l’Arpa fins al vespre, i les notes de la Mariona, que ja eren bones, són encara millors. Però també hi ha canvis no tan positius. Fa poc ha començat a fer piletes al plat amb el menjar, fent veure que menja sense menjar gran cosa, i en poc temps s’ha aprimat visiblement. Jo ja m’havia fixat que la Irene feia el mateix; quan venia a sopar a casa, al seu plat sempre hi quedava un escampall de carn tallada petita i de verdura trossejada, però no era clar que hagués menjat res; no era pas per casualitat que tenia aquells bracets i aquelles cametes com branquillons i la cara tan prima i pàl·lida. N’havia parlat amb la Lídia, la Lídia ho sabia i s’hi amoïnava, insistia que mengés, l’amenaçava amb càstigs, li suplicava: sota coacció, la noia menjava una mica més d’amanida, quatre bocins de pollastre mastegant-los molt, sempre poc, res de fregits, res de pa, com menys greix i menys carn, millor. I la Mariona l’emula també en això. De vegades la trobo mirant-se al mirall del passadís de perfil, per davant i per darrere, agafant-se les cuixes per veure l’efecte que farien si fossin tan primes que no es toquessin, tirant la panxa cap endins fins que se li marquen les costelles. Es posa pantalons amples i bruses amples, de cop i volta sembla que vulgui amagar el seu cos. Un vespre que estudiava ella sola a casa vaig entrar a la seva habitació i li vaig dir sense embuts que estàvem preocupats, No juguis amb aquestes coses, Mariona; ella va acalar els ulls, Ja sé el que em faig, N’estàs segura? Em va mirar amb el mateix aire de desafiament amb què havia defensat els seus passos de twerking, les dèries canviaven, però la seva tossuderia, no. No ens facis patir, Mariona, i ella, hermètica, obstinada, Que no us vull fer patir, mama, que ja sé el que em faig! La vigilem. Vigilem també la Laia, que un dissabte a la tarda va venir a casa fent ziga-zagues després d’anar a un concert de la festa major del barri amb les amigues. En Pere està encantat que toqui el baix i que li agradin els grups que ell li ha ensenyat a apreciar, però li va fer menys gràcia veure-la caminar de tort. No li va cridar; ara no crida mai. Va parlar amb ella i la va castigar un mes sense sortir. La Laia va fer morros uns quants dies, però no va protestar. Els caps de setmana de càstig se’ls ha passat a l’habitació, tocant el baix o escoltant música. La qüestió és què farà quan torni a sortir. De tant en tant jo la sermonejo, el tiet Ramon, el càncer, el trasplantament, Ja ho sé, tot això, mama, no cal que em turmentis, Doncs fes el favor de recordar-te’n quan surtis de casa. Però sí, alguns mesos molt bons els hem tingut, em dic mentre camino amb el vestit i les joies i tota la pesca Còrsega enllà, fins que surto a la Diagonal i quin esclat, de cop, quin cel més blau! I m’alegro d’haver-m’hi fixat. Perquè jo soc de les que s’obsessionen, rumia que rumia, i la vida no és el que cavil·lo sense parar, ja ho sé, la vida és aquí fora i és com és, i no cavil·lis gaire, avui, que és dilluns i tens festa. He travessat la Diagonal i he arribat, doncs, als jardins del Palau Robert quan faltaven vint minuts per a les dotze, i en comptes d’anar cap a la terrassa de l’hotel m’he assegut en un banc, sota l’arbre més alt, perquè al punt més alt d’aquella capçada hi cantava una merla: enmig de tot aquell trànsit, precisament, el cant d’una merla! I ara m’espero. La merla fa uns refilets impetuosos sobre el meu cap i jo començo a divagar. Ara mateix el meu home es vesteix per venir a trobar-me. Es posa la camisa acabada de planxar, els pantalons de pinces, un raig de colònia al coll, es passa la mà per la cicatriu, la panxa plana de corredor, es corda els botons començant com sempre pel de baix. S’ha de fer quatre vegades el nus de la corbata perquè li quedi simètric, però persevera; a la quarta el nus queda perfecte i se somriu al mirall. S’alegra de trobar-se tan bé, de tenir la família sana, unida, en Ramon que va tirant, sobretot tothom sa, tothom espavilant-se, Tot plegat ha valgut la pena, es diu, i surt corrents cap al metro. Ara mateix en Ramon deu haver arribat a casa i ha començat a dir hola, però llavors ha recordat que la Lídia té mitja guàrdia i que no tornarà fins a la nit, que la Irene tampoc no hi és, i ha callat. Deixa les claus al platet, es passeja per l’àtic, tan silenciós, tan assolellat, casa d’elles, ara també d’ell, el seu refugi i, tanmateix… Es diu que voldria estimar-la millor, la Lídia, i donar bon exemple a la Irene, ser més fort, més tenaç. Potser va a veure les fotos dels fills, fa memòria i és conscient que només els recorda molt nens tot i que ja són quasi adults, es confessa que de fet no sap com són, no ho ha sabut mai, pensa que encara els podria trucar. Observa els discos arrenglerats, tres o quatre encara són d’en Pere i algun dia els hi tornarà, es palpa la cicatriu al ventre enfonsat, és una mica gruixuda, però es va curar bé. Depèn de tu que tot plegat hagi valgut la pena, es diu, i es queda dret davant el finestral, el tapís de terrats i teulades i fileres de roba estesa, la torre Agbar apagada al lluny i més enllà el mar, que pampallugueja al sol.

ALBA DEDEU i SURRIBAS (Granollers, Vallès Oriental, 1984) és una escriptora i traductora catalana. Estudià medicina a Barcelona i a Florència. Tot i que exercí de metgessa durant un temps, finalment es dedicà a la traducció i a la creació literàries. Amb només vint-i-sis anys, guanyà el Premi Mercè Rodoreda de contes i narracions (2010) i el Premi Crítica Serra d’Or (2012) amb el seu primer recull de contes Gats al parc (2011). L’any 2012 publicà un segon recull, L’estiu no s’acaba mai. El 2024 publicà la seva primera novel·la, La conformista. Com a traductora de l’anglès i l’italià, ha traduït autors com John Stuart Mill, Jane Austen, Gabriele D’Annunzio, Alberto Moravia, Carson McCullers, Natalia Ginzburg, Jim Thompson, Ruth Rendell, Edna O’Brien o James Salter.