Ànima de bolero, obra pòstuma d’Isidor Cònsul, recopila els contes publicats anteriorment en diversos llibres col·lectius amb alguns d’inèdits. A manera de crònica i amb el rerefons de la guerra civil, s’endinsa en el temps, en el paisatge de Ponent, per tal de donar vida als personatges i a la gent que han format part del seu univers personal i literari.

Isidor Cònsul

Ànima de bolero

ePub r1.0

Titivillus 04.10.2019

Títol original: Ànima de bolero

Isidor Cònsul, 2009

Editor digital: Titivillus

ePub base r2.1

Goita, són les meves arrels, és la meva presó.
Goita, és la meva presó, són les meves arrels.

ROGER MAS

El magatzem de la memòria està molt més fornit de matèria que el de la invenció.

MICHEL DE MONTAIGNE

Consideracions sobre aquest recull

Dels vint anys fins als cinquanta, la meva dedicació professional fou explicar, comentar i estudiar l’obra literària dels altres. Ho vaig fer com a professor, crític literari i col·laborant en el món editorial. En realitat, m’apassionaven les tres feines, però, l’estiu de 1998, just quan em repicaven els cinquanta, la proposta de dirigir Edicions Proa em va fer tancar l’etapa docent i, per ètica professional, les feines de crític literari militant.

En aquests trenta anys dedicats a l’obra dels altres, també em va vagar d’esmerçar una mica de temps a la creació pròpia, seduït per aquesta bruixa que en diem literatura. «Escric perquè necessito fer-ho», sento i llegeixo que diuen els escriptors d’ara i d’abans. Aquest és també el meu cas: escric perquè no puc evitar-ho i la seva pràctica se’m va anar imposant sota la forma d’aquest espai boirós que anomenem la literatura del jo, la necessitat d’explicar el món, per explicar-me’l, en el meu cas amb viatges a les arrels i a les antípodes, vull dir als fonaments de mi mateix i de la història de la qual em sento hereu. De l’exercici han nascut dos fills batejats com a dietaris: Cinc estacions (La Magrana, 1998) i Tractat de geografia (Empúries, 2008). Entre l’un i l’altre un llibret miscel·lani, En el nom del pare (Quaderns de les Cadolles. Fraga-Calaceit, 2004), amb textos publicats amb anterioritat sobre la Ribagorça.

He avançat que, l’estiu de 1998, el fil de la meva trajectòria personal va topar amb la proposta de dirigir Edicions Proa. De manera paral·lela, els amics que havien llegit Cinc estacions coincidien a comentar que els havia interessat el món que sortia d’Espés, un racó pirinenc de la Ribagorça d’administració aragonesa. Espés és una geografia encastada a l’ànima per la bellesa del seu paisatge, pel grapat d’estius que ens hi hem arrecerat i perquè és la terra del meu pare. L’indret, curt i ras, on ancoro les arrels. Mentre m’arribaven aquests comentaris, la feina d’Edicions Proa se m’enduia de manera apassionant, fins al punt d’haver de tancar l’aixeta del cuc d’escriure que llavors, més cridaner que mai, lluitava per sortir, esperonat perquè Cinc estacions havia tingut una bona acceptació crítica.

La vida tanca portes i n’obre d’altres. L’atzar de l’editorial duia penjat una sorpresa que se’m féu evident en les Trobades d’Escriptors al Pirineu, una aventura iniciada pel Consell Cultural de les Valls d’Àneu. Participar-hi com a editor incloïa la possibilitat d’escriure un text anual que, tractant-se del Pirineu, podia centrar en el món d’Espés i anar definint així el mite de les pròpies arrels. Un conte o un text de dietari cada any m’ha permès de treballar una literatura que fon vida, memòria i ficció, les coordenades que campen a Ànima de bolero.

Si el dietari marca el territori de la realitat comprovable, la narrativa pot aclofar-se en espais de frontera on vida i memòria s’acompanyen amb les dosis que calgui de ficció. Per bé que la ficció estricta senyoregi en alguns contes d’aquest llibre, la majoria parteixen dels plecs de la memòria i empren el recurs de la ficció per tapar esquerdes, donar coherència a la història que s’hi explica i presentar-se amb els atributs que demana una narració. Només un dels textos, «Els Reis de França», és realitat en estat pur, per bé que crec que funciona també com un conte.

Tinc clar, d’altra banda, que aquestes consideracions són supèrflues. La meva experiència personal no té cap interès i tant hi fa quins siguin la font i els orígens dels contes. L’únic que importa, vingui d’on vingui, és la literatura. Aquest conjunt de retalls de memòria i ficció només se salvarà, si hi és, per l’art literari i per la capacitat de passar el llistó de qualitat exigible en una obra de creació. A partir d’ara, el llibre pertany als lectors i al temps. Ells decidiran si l’aventura ha valgut la pena.

Vull agrair els suggeriments, comentaris i propostes dels quatre lectors que m’han ajudat a millorar el conjunt: Sam Abrams, Jaume Cabré, Joan Margarit i Teresa Porredon. A tots, moltes gràcies.

I. C.

El grill

A Joan Peruga. Sense la seva novel·la Últim estiu a Ordino, aquest conte mai no hauria estat possible.

Sí, noia. I tant que sóc d’Andorra! Que no t’ho han dit mai els de casa? Potser no se’n recorda ningú, que també podria ser, perquè fa tant temps de tot plegat i sóc tan revella, que vés a saber si sóc l’única que ho tinc clar. Però mira que és xocant, nena! Ara mateix tinc més memòria dels dies de xica a Ordino que no pas del que vaig menjar ahir per dinar, que és un cas, aquest cap meu. I això que fa un ramat d’anys que vaig venir a Espés! Bé, de primer a Montanui i fins uns mesos més tard no vaig entrar a ca de Carpinter. Més de setanta en deu fer. Perquè, ara en faré noranta-dos, oi? No? Dius que els vaig fer l’hivern passat? Veus què et deia, del meu cap, que no sé l’edat que tinc. Però de quan era callastrot, me’n recordo com si fos ahir. Diuen que els vells perdem la memòria, i com hi ha Déu, que sí que la perdo, t’ho ben juro! Però el temps de quan era petita el tinc davant com si fos cosa de quatre dies i no que hagués passat el fotimer d’anys que tinc, que ja ho veus, que sóc una vella arrossinada que no serveixo per a res. Fuig, dona, fuig, ja pots comptar, només per fer nosa. Sí, nena, sí, què m’has de venir a dir! Ara només puc esperar que em cridin aviat a criar malves i que Nostre Senyor em doni una horeta curta, que em fa por haver de patir gaire. Quan penso en el meu Faquín, pobret, tot aquell estiu tan llarg ballant-la magra i patint com va patir. Tu no el vas conèixer, però era un tros d’home el meu home, més fort que els roures que pugen a la Teixera, i és clar a la mort li va costar qui-sap-lo de vèncer tota aquella còrpora. Vell sí que ho era, però tampoc no tant, no et pensis, seixanta-cinc anys, tenia. Va ser ara en aquest temps, l’agost de 1909, que l’any sí que el tinc clavat a la memòria! M’han dit que hi va haver rebombori i revolucions a Barcelona. Exacte, com ara mateix!

Bé, vage, així que dius que no ho sabies? Donques, sí, sóc d’Ordino, saps, i a casa, com que érem pobres, em van dur a servir que no alçava ni sis pams. Ja pots comptar, una mocosa, que encara no m’havia vingut ni la sang ni res. La teva edat devia tenir. Però érem moltes boques, nena, i ens havíem de treure la son de les orelles. Cada any, al fort de la feina, quan arribaven els fargaires de l’Arieja, el pare es llogava per treballar a la farga dels Areny-Plandolit, que era allà, a tocar de la Valira, i com que coneixia un mosso de confiança de la casa, es va donar el cas de poder entrar per ajudar a la cuina, a Ordino mateix, sí. Quina família, on vas a parar, els Areny-Plandolit! Eren els amos de quasi tot, una de les cases més fortes d’Andorra, que ni sabien el que tenien! Què t’he de dir! Un bé de Déu de finques i masos escampats arreu, que quan baixaven a Barcelona es veu que dormien en casa pròpia els cinc o sis dies que durava el viatge. Ho eren molt, de rics, nena, i encara ho deuen ser, que fa un foteral d’anys que no en sé res, ni ganes! Hi vaig entrar que era l’estiu, perquè dallaven els prats i tota la casa feia olor de terra i d’herba tendra acabada de tallar. Però aquells dies la passaven molt grossa, un senyor trasbals, que només veies ulls botits de plorar i no es parlava d’altra cosa que del daltabaix a Barcelona de setmanes enrere, i del ximple que havia mort a ganivetades l’esposa de l’amo, Don Guillem. No, dona, no, què dius ara? Don Guillem no era l’assassí: Guillem d’Areny i de Plandolit era el senyor de la casa que s’havia quedat viudo. El criminal no ho sé com es deia, i a la dona de l’amo li deien Maria Dolors. I mira que estrany, tu, que el matarife aquell va resultar que era un militar, un peix gros, no et pensis, un coronel o una cosa així, que havia servit al castell de la Seu d’Urgell i s’havia enamorat de la mestressa. El pobre es veu que la festejava d’amagat i debades. Bé, això de debades no ho sé, perquè un dia d’aquell primer hivern que havia nevat molt i no ens movíem de la vora del foc, la Perpètua, que era la cuinera, em va explicar que els senyors el rebien sovint, aquell militar, perquè de petit havia anat a estudi amb Don Guillem i van tenir una gran alegria de coincidir una altra vegada a la Seu. Però el grandíssim murri es va aficionar a les visites, també es presentava quan l’amo era de viatge i la pobra dona, que ves quina mort més trista, tan jove, que ja ho veus, que no som ningú, l’havia de convidar a prendre cafè o a berenar, segons l’hora que fos, perquè ella menjava poc, com un pardal, però era llaminerota i es delia per la xocolata calenta, i ell, el poca-solta, es presentava sempre amb flors i una bossa de melindros.

T’estic avorrint amb tanta xerrera, oi? Ni que hagués menjat llengües per dinar, i tu deus tenir feina, és clar. No? Que dius que t’agraden, aquestes històries. Donques em passa una cosa que em fa molt estrany, saps, i és que fa dies que trobo que hi penso massa sovint, en Andorra. I torno a veure la cuina, i la porta del passadís secret, i el malpàs aquell del tràngol, i el grill, i la memòria del viatge, i això vol dir que em moriré aviat. Sí, sí! Que em moriré o que s’acosta la fi del món. No te’n riguis, d’aquesta vella, que Nostre Senyor et castigarà! Perquè ja es veu que això no pot anar, amb totes aquestes desgràcies! Que no el vas veure, ahir, aquell cel de sang? És el senyal que vindrà aviat el judici final. On vas a parar! Si el Turbó es va tenyir d’una vermellor com no s’havia vist mai! Donques, sí, això que et deia que abans no hi pensava, en Andorra. Anys i panys em va costar treure-m’ho del cap, esperant que es desfés el nus de la gola, que molts dies, si hi pensava gaire, no em deixava ni respirar. I aquell neguit que em tapava l’estómac i em feia mal aquí, veus, al costat. Unes punxades primes d’agulla de fer mitja, com el clau de la paret on penjava el llum de ganxo. Només una vegada, ara que hi caic, hi havia tornat a pensar. Va ser quan esquerava la canalla, que em va venir com una por, saps, i l’ànsia de saber on queia Andorra. Sí, és clar, mirat des d’aquí, des d’Espés. Posa que un dia anés a dur la berena als homes, o a veure la vella de Roca, que va malaltejar un munt de mesos; donques arribava aquí, al costat de l’abadia, i em quedava mirant el rodal de muntanyes demanant-me per on devia caure Andorra. Ullava les Ares i el Turbó, que no sé per què em semblava que havia de ser per aquella banda, que les muntanyes són més altes, i després seguia la clenxa del serrat per damunt del bosc fins a Llavarins, passava la vista pel trencat de Riu Blanc, pujava el tossal d’Alins i amb la pregunta als ulls acabava girada enrere cap a la muntanya de Castanesa. I em recordava del Cisco, que feia de rabadà a Ordino i deia que seria el meu xicot. Era dos o tres anys més gran i pinxo com un dia de festa. I sabia xiular, saps, i era cantador, i deia de memòria trossos llargs de sarsuela. L’haguessis vist net i clenxinat, els diumenges a la tarda, quan en acabar la feina passejàvem prop de la Valira! Fins que un dia li ho vaig demanar al mestre, al pobre senyor Baldomà, que Déu l’hagi perdonat! Que no sé per què l’han hagut de matar aquests animals de la FAI que es diuen aguiluchos. Es veu que l’altre dia el van anar a buscar de matinada i el van pelar com un conill allà baix al barranc, com van fer després amb els dos capellans. Era un tros de pa beneït, aquest senyor Baldomà! I tot plegat diu que l’han mort perquè era de missa i havia estat al seminari. Ves quina ximpleria més grossa! Donques, sí, li vaig preguntar per on queia Andorra, i el bon home em va explicar que s’havien de passar vuit o deu fileres de muntanyes tirant pel camí de Bonansa a Sirès, però que no s’hi anava pel dret. Que per arribar-hi calia baixar a Balaguer, pel Pont de Suert o per Benavarri, i seguir després Segre amunt fins a la Seu d’Urgell. Aquí es va acabar el meu neguit, perquè no se m’hi havia perdut res, a Andorra, i em va deixar molt confortada que hi hagués tantes rengleres de muntanyam entre Espés i Ordino.

Perquè jo vaig venir per França, no sé si ho saps, i no recordava que n’hagués passades tantes, de muntanyes. Només em cal tancar els ulls i em veig dalt de la ruca, delicada com estava, i anant per aquests mons de Déu! Que no podia caminar gaire estona i em cansava de seguida. Pesat, va ser un viatge pesat i llarg com no t’ho pots afigurar, amb el Ferino i la Ferina, i el gripau de mossèn Anton. Primer vam arribar a Tarascó amb la somera i un matxo, i mira, fins aquí encara, perquè coneixia el país i la gent m’era familiar. Vam posar a casa d’una tia de la mare que no va parar de plorar tot el sopar i de dir-me que li feia tanta llàstima, ja ho veus! L’ensendemà el ruquet es va quedar a l’estable, van enganxar el matxo a una tartana i amb les muntanyes sempre a la banda de l’esquerra vam tirar pel pla potser una setmana. Sortíem matinet i arribàvem cap al tard al poble que fos a fer nit a la rectoria, que es veu que, de dies enrere, el canonge Sauquet havia escrit als rectors dient més o menys quan passaríem i que ens donessin xopluc, que era una noia desgraciada. Només tenia ganes de plorar, nena, i tot el viatge em vaig trobar malament; estava sempre marejada, saps, i orcava amb tant d’esforç que em semblava que ho perdria tot i que m’havia de morir. La Ferina prou que em cuidava, la pobra, no com mossèn Anton, que només em mirava amb ulls de ratolí, així entre espantat i encuriosit, com qui veu una empestada, passant tot el dia el rosari amb el nas enganxat al llibre de resar. Fins que van tornar les muntanyes en entrar a la Vall d’Aran i vam fer nit a Bossost. Després, amb el matxo i una altra ruca, encara vam pujar i baixar el port, fins a l’hospital que en diuen. No t’ho sabria dir, però vam rodolar un munt de dies i el viatge em va deixar trinxada. En arribar a Montanui bullia de febre i em feien mal tots els ossos, que compto que si m’he fet tan vella és perquè no em vaig morir llavors, que vaig arribar molt a prop de les tres pedretes. I després, ja ho veus, anar fent i qui dia passa any empeny, que n’he vist un ramat, de desgràcies! Però tan gros com això d’ara, no, de cap manera! Que matin per no res a gent de bé com el pobre mestre i els capellans, o que vinguin a cremar l’església, això sí que no ho havia vist mai! La fi del món, nena, que prou que ho dic, que s’acosta el judici final! I mira com són les coses, que no hi havia tornat a pensar més, fins que ara fa uns dies que no sé què em passa i no em trec Andorra del cap. D’ençà que el carallot de ton pare diu que vol marxar voluntari al front! Ja em diràs què se li ha perdut! Sí, nena, sí; tanta dèria vol dir que em moriré aviat. Ves qui m’hi fa pensar si no és la mateixa mort que s’acosta i m’ho recorda!

Fa fresca, oi? Els vells sempre tenim fred. Però ara ja veuràs que els dies s’aprimaran i, passada la Mare de Déu, les tardes es faran més curtes i l’estiu s’acabarà en quatre dies. I tornarem a ser a l’hivern, que jo potser ja no el veuré. El temps vola i tot passa que no te n’adones. És una enganyifa molt grossa, això de viure! L’amo també en tenia, de fred, i els ulls tristos de color trencat. El veia alt, que em semblava un gegant, amb un tou de barba arrissada que li baixava fins a mig pit, i la mateixa berruga a la galta, aquí, veus, rodona com un botó. Com tothom, a la casa, el planyia amb una barreja de por i de llàstima. Tots dèiem: «Pobre Don Guillem, com s’ho farà ara per pujar tot sol les criatures». Que ja en tenia cinc, sense comptar dos més que se li havien mort infants. A la cuina s’explicava que la pobra Maria Dolors sempre estava amb la panxa a punt i encara no havia acabat de desocupar que ja tornava a estar plena. Com una conilla de criar, deia el Cisco, que sempre tenia un budell buit i s’escapava a la cuina a fer un mos d’amagat, i ens feia riure, perquè era una mica desvergonyit, saps? Però a mi m’agradava, que hi fos, perquè la cuina era fosca i molts cops hi sentia una frisança estranya, com una sensació d’angúnia i de perill que no et sabria explicar. La pobra Maria Dolors, quan me la mirava al retrat gran de la sala amb el cor encongit, no m’ho semblava gota, que fos com una conilla de criar. Se la veia més aviat esprimatxada, amb una pell blanca que diries de farina d’arròs i uns ulls grossos de color de mel. Com una senyoreta de ciutat, esllanguida i de bellesa misteriosa, i delicada com si s’hagués de trencar. No com l’altra. Com la segona dona, vull dir, la Carolina, que era més cavallot, més grossera i angulosa, que semblava tallada amb escarpa, i tenia la mateixa mirada trista de son cosí. Havia arribat a Ordino després del crim i al cap de pocs dies que jo hi entrés a servir. Però, xiqueta, de seguida va governar la casa com si n’hagués estat mestressa tota la vida. Amb l’amo eren cosins germans, i es veu que venia de per allà de la Plana de Vic. El que et dic és que la sabia molt llarga, i en un tres i no res el va enllaminir de mala manera. Devia anar molt moguda, que Déu em perdoni, però al setembre es van haver de casar a corre-cuita i ja estava prenyada. Tal com ho sents! T’ho juro. Un escàndol, és clar, que ben just si feia tres mesos que havien colgat la pobra Maria Dolors, i els ossos per força se li havien de remoure a la tomba. Després, quan va néixer el fill, van fer córrer que era setmesó. Aquesta sí que és bona, on s’ha vist un setmesó de quatre quilos! Era un nen que va plorar quatre o cinc hores i es va morir, pobret! Que Nostre Senyor els va castigar. I tant que els va castigar! Tres de seguits en va perdre. El segon va ser una nena i li van posar Concepció, i un matí, al cap de dues o tres setmanes, la van trobar com un pollet, freda al bressol. Que no em diràs que no va ser un càstig del cel! I també van perdre el tercer, que va ser la mort més sentida, i ella es va tornar mig boja. Perquè allò no era viure, saps, sempre amb l’ai al cor, criant-lo sobre un tou de cotó fluix i anant tots de bòlit si estossegava gaire o plorava més del compte. Així el van esquerar tres o quatre mesos. Oh, si l’haguessis vist, el Carles! Un nino rosadet que em tenia el cor robat. Però, ca! No s’hi pot fer res contra el destí de les persones, i Nostre Senyor, ja t’ho dic, els havia castigat! On s’ha vist tan poc respecte i anar-se a casar que el perfum de la difunta encara s’olorava en els llençols del llit! Tres mesos van trigar a casar-se i tres vegades Déu Nostre Senyor els negava la vida.

I tant que sí, nena! Què m’has de venir a dir, ara! Per això la mort del pobret Carles la va trastocar del tot i per mi que va perdre l’enteniment. Li va entrar com un desfici religiós que la tenia estacada a la sotana de mossèn Anton, sempre resant i fent penitència… I lluny del seu home, que a la nit li barrava la porta de la cambra amb clau i forrellat. Ella ho sabia, que havia pecat, i que Déu la castigava amb els fillets morts, que quina pena més gran, oi? Que no és estrany que es tornés boja. Aquestes desgràcies deixen un trau molt gros i et roseguen tota la vida, com una rata que t’anés menjant el dedins, saps? I això és el que li passava a la Carolina, que no es va treure més el dol i anava amb un posat que esgarrifava, així amb la mirada perduda i voltant com una fantasma per la casa, que ni et veia ni res quan t’hi creuaves. L’amo ho duia com si diguéssim amb més paciència, que ja se sap que els homes són d’una altra fusta i es distreuen amb la feina, i a més passava moltes tongades fora de casa…

Que què feia jo, dius, mentrestant? Donques treballar com un escarràs, que és el que he fet tota la vida. Però també havia granat, saps, que entre una cosa i una altra potser feia quatre anys que servia a ca d’Areny-Plandolit i m’havia anat fent una dona. Posa que ja devia tenir, no ho sé, quinze o setze anys, tothom em deia que feia tant goig i els homes em miraven amb una lluïssor als ulls, sobretot els mossos més jovenots, que prou que ho veia, i em posava vermella si em deien coses. El Cisco encara em festejava, però, pel meu gust, s’havia tornat fatxenda i milhomes, i continuava desvergonyit com sempre. On vas a parar, que em buscava pels racons foscos i volia abraçar-me, i vaig haver de clavar-li alguna galtada perquè em respectés. Anàvem fent fins que va venir la desgràcia. Quina angúnia, només de pensar-hi, nena! Em torna el tap a l’estómac i les punxades d’agulla de fer mitja. Devia fer un parell de mesos que el nen Carles era mort i que ella havia perdut l’enteniment. Una nit de finals d’estiu, jo acabava d’endreçar la cuina i se m’havia fet tard, perquè la Perpètua era fora, que tenia un familiar malalt, i tothom a la casa ja devia ser a jóc. La cuina era quasi a les fosques, amb només una espelma encesa i el llum de ganxo a la paret, i mai no m’havia agradat gaire quedar-m’hi sola, de nit, perquè s’explicaven coses, i tenia ànsia, i aquella porta tancada era un misteri massa gran. Ja me n’anava quan algú em va engrapar amb força per darrere i em va tapar la boca amb una mà, mentre l’altra em grapejava els pits i em buscava l’entrecuix per sota de les faldilles. Va ser tot tan de sobte que l’ensurt em va deixar atemorida i paralitzada. Amb veu petita em deia que no cridés, que li agradava molt, que el tornava boig i que em faria un regal… Encara tinc esgarrifances, quan hi penso, perquè era molt forçut i m’havia agafat ben agafada. Però així que va afluixar la mà que em tapava la boca, vaig enganxar-li un dit amb les dents i, tancant els ulls, vaig serrar les barres tan fort com vaig poder. El renec va ser d’aquells caragolats i, sense miraments, em va ventar un parell de mastegots sense miraments, que encara sento que em ressona el cap quan hi penso. Amb tan mala sort, pobra de mi, que el retruc em va rebotre contra la paret i vaig anar a colpejar-me amb el llum de ganxo i el clau on era penjat. El cop em va fer perdre el món de vista, em va venir una basca i vaig caure sense coneixement. No sé el temps que devia passar, però era encara negra nit quan el fred del soler em va tornar a la realitat d’una cuina fosca on només tremolava el llum menut de l’espelma. Tenia la roba malforjada, el cosset i les calces estripades, un dolor intens al cap i un altre de més petit barrejat amb una coïssor estranya a l’entrecuix. Em sentia molla i bruta, nena, per dins i per fora. Sense esme, vaig palpar-me el cap i el dessota, i les mans van sortir-ne ensangonades. Em trobava cansada i perduda, el cos em surava dins d’una boira de silenci trist i les parets es movien donant tombs per sobre meu. Vaig seure en una cadira baixa i, passada una estona, fora, va començar a cantar un grill. Després, mentre provava de rentar-me les ferides amb aigua del gibrell, el grill persistia perdut en la nit. Ja més refeta, quan anava a sortir de la cuina i amb l’espelma buscava el llum de ganxo per penjar-lo al seu lloc, vaig adonar-me que havia quedat baldera la porta del passadís secret. El passadís era una drecera per entrar a la cuina sense passar per la sala i el llop s’hi havia colat a buscar-me la perdició. Setmanes més tard, quan vaig començar a trobar-me malament i semblava que volia apuntar la lleu inflor del ventre, d’un dia per l’altre em vaig haver d’arreglar el fato, em van fer una mica de farcell i vam sortir d’Ordino cap aquí. Però això ja ho he contat, oi? Al meu pobre fill mai no li vaig saber veure cap semblança, però ton pare és clavat. Fins i tot té la berruga en forma de botó al mateix lloc de la cara. Si portés barba, seria el retrat viu de Don Guillem.

Tríptic d’agost

I

Tal dia com avui van matar tres capellans aquí a Espés. Dos els van afusellar més amunt del molí i l’altre, pobret, el van passejar fins a prop de les Paüls, a la partida que en diuen els Evangelis, on acaba el bosquet del camí vell i comencen els prats del comú. Era el dos d’agost, ho recordo com si fos ara! Un era de ca d’Espada; sí, de la casa aquesta del davant que tu, anys enrere, volies comprar; i l’altre era el rector del poble, mossèn Josep Abril. El que van matar a les Paüls venia fugint de les Viles, havia passat el port de les Ares i el van agafar quan entrava a Espés de Dalt. I saps qui el va denunciar? Doncs un com ell, mossèn Ramon, el capellà de casa Cabaler, que havia pujat de Barbastre a amagar-se i el va veure venir pel torrentet. Sí, noi, el va denunciar al comitè per salvar la pell. Ui, si te’n podria contar, del capellanot aquell de casa Cabaler! Era maixant i mala persona, creu-me. No fa gaires anys que va morir. Sí que ho era de dolent, sí; una mala bèstia, què vols que et digui. Sempre el veies amargat, amb un mal geni del dimoni i a vegades fins semblava boig, amb uns ulls que li sortien del cap i no miraven enlloc. Després de la mort d’aquells tres desgraciats es va fondre i son germà va fer córrer que, a ell, també li havien fet la feina; però no, que s’ho tenien ben estudiat! Van passar uns anys que no se’n va saber res i no el vam tornar a veure fins que es va acabar la guerra i el van destinar de rector a Castilló de Sos. Ningú no se l’estimava, perquè aquestes coses acaben sabent-se, i a més era agre i enverinat, com si s’hagués podrit per dins. Sempre el veies corsecat i morrut, i es deia això, que ell i son germà havien denunciat aquell pobre capellà que fugia.

Saps què va passar? Que van ser uns dies molt difícils i de molta por, i tothom, campi qui pugui, mirava de sortir-se’n com podia. Hi havia un tal Valero, d’Alins, que era un pocavergonya consagrat, però un pocavergonya de veritat, no et pensis. Aprofitava la confusió de quan anaven a cremar les esglésies i s’enduia els calzes, les patenes i les imatges dels sants, que es veu que són molt antigues, del temps dels moros, oi que sí? He sentit explicar que d’aquells sants de fusta, que estaven tots querats, en pagaven un foteral de duros. Després, quan es va acabar la guerra, aquell poca-solta va començar a presumir i a treure pit: que si havia enganyat els rojos arriscant la pell per salvar-ho de la crema; que si gràcies a ell no havien volat els calzes, les patenes i les talles de fusta, i que sabia on eren i podia recuperar-ho. Això sí, a canvi de diners! Però no et pensis pas que ho recuperessin tot, eh! Ni de bon tros, perquè ja se n’havia venut uns quants, de calzes, els més valuosos.

Sí noi, sí. Què hi farem! Van ser unes setmanes de sang i confusió. Massa. Van sortir els odis i les enveges, i es van aviar tots els dimonis amagats al fons de les calaixeres. És molt dolenta, l’enveja! I no fotem, que més d’un s’hi va abonar! D’un costat i de l’altre. Ui, si jo parlés! Sí que és cert que els que van venir a cremar l’església eren de fora, però l’ermita de les Ares la van cremar els d’aquí, que jo prou que me’n recordo! I el més gruixut va passar aquells dies de primers d’agost. El president del comitè era l’Àngel Ariño, que era una bona persona, però d’un dia per l’altre ja no va poder dominar la situació. També hi havia el vell Piñana, un de ca de Sastre, un altre de Tonino, un de Torrent i el mestre Agustí Cònsul. No; no tenia res a veure amb els de ca de Lluvic. O potser sí, ara no ho sé. Era de Calvera i feia de mestre al poble. Els de casa teva eren més aviat de dretes, gent d’ordre que en deien, per això ton oncle Juan Antonio va haver de fugir pitant cap a França. Que per què, dius? Doncs perquè no va deixar que cremessin l’església! Encara em sembla que el veig, alt i gros com un sant pau, plantat amb una escopeta de dos canons davant del portal, al capdamunt del cementiri, dient que no estava per romanços, que aquí ningú no havia de cremar res i que tothom cap a casa si no volien prendre mal. Sí que n’era de valent, sí, i una mica tabalot, també. Aquell dia el va salvar que hi havia pocs aguiluchos, que eren de la FAI, saps? Havien pujat de Barbastre només per cremar les esglésies d’aquests pobles i endur-se’n els capellans. A ton oncle tothom se l’estimava, perquè no hi tocava gaire, saps? Era una mica curt de gambals, però tenia molt bon cor i sobretot era molt ajudat. Per això ningú no va voler tibar la corda i els del comitè van fer veure que miraven cap a un altre costat. Això el va salvar. L’església no la van cremar fins al cap de dos o tres dies, el mateix dos d’agost, però llavors eren una tropa, els anarquistes, tots amb pistola i correatge. Van fer caure les dues campanes, van amuntegar els bancs i els mobles de la sagristia al mig de l’església i hi van calar foc. La fusta era tan seca que cremava sola i el fumeral que sortia del campanar es veia d’una hora lluny. Llavors van anar a ca de Lluvic, a buscar Juan Antonio, i et ben asseguro que li haurien fet la mateixa feina que als pobres capellans, però no el van trobar. Algú del mateix comitè havia avisat la teva àvia que, sobretot, l’amagués, o que se l’enduguessin lluny, cap a França, si podia ser. Va marxar la nit abans amb ton oncle José, el germà gran, que el va acompanyar a passar el port per baixar a la Vall d’Aran i d’allí ja se’n va anar sol cap a França.

Ves de quines coses hem sortit a parlar, oi? Tot plegat perquè és dos d’agost. L’Àngel Ariño era un bon home, el més llest del comitè. Llegia molt i era amic d’aquell tan important de Bonansa, com li deien? Sí, el Maurín! L’Àngel no va fugir quan va acabar la guerra i es va quedar rodant uns anys, com una bestiola, amagat al bosc. Prou que el van venir a buscar, els de la guàrdia civil, però ca, no el van saber trobar mai. Era una guilla, els veia d’una hora lluny i se’ls rifava. Però, com a revenja, es van endur la seva dona i el seu fill, que només tenia quatre o cinc anys. Els van tenir tancats unes quantes setmanes i a ella, pobreta, la van atonyinar de valent, que ja no va tornar a ser mai més la mateixa. Però l’Àngel era massa llest i no el van trobar pas. Una vegada, a Llavarins, a la font de la Coma, ens va sortir de dins d’uns boixos. Pasturàvem el ramat amb la teva tia Maria, la que es va casar a Sirès, Maria de Tor-rent i jo. Sempre anàvem juntes, érem molt amigues i ens deien les tres Maries. Teníem dotze o tretze anys i així ens fèiem companyia i ens explicàvem les coses que ens passaven, que érem a l’edat del canvi. L’Àngel, de primer, ens va fer por, perquè anava brut i mal sargit, però se’ns va adreçar rient, que es veu que feia estona que ens guaitava de dins dels boixos, ens va demanar menjar i que, sobretot, no diguéssim a ningú que l’havíem vist. Sí, sí. Hi va viure quatre o cinc anys, amagat per aquests mons de Déu, d’aquí cap allà, entre el bosc, les esplugues i la borda. Tenia uns quants caus per amagar-se i de tant en tant els de la família li deixaven menjar en punts que ja tenien parlats. Els hiverns, els passava colgat dins del paller d’herba de la borda i, més d’una vegada, en nits de lluna nova, s’arribava a casa, a veure l’Aurora, la seva dona, al cel sigui. Cap gos no gosava bordar-lo perquè també se l’estimaven i li coneixien l’olor. Això va durar fins a la tardor del 1944, quan se’n va anar de retirada amb els maquis, i ha viscut tots aquests anys a França, més de seixanta ja. La pobra Aurora no ho va poder aguantar i va morir molt jove, d’enyorança. I no se n’havia sabut mai més res fins fa sis o set anys, que es va presentar, de sobte, l’estiu del 1997 o del 1998. Mira, érem aquí mateix, al solet de la tarda com ara. Primer no vaig saber pas qui era, perquè estava molt canviat i era un home molt gran. Va ser per la veu que el vaig conèixer. Se’m va adreçar, davant de tothom, tot rialler, per dir-me: «Collons de Déu, Maria, sí que t’has fet vella! Prou feies més goig de mosseta, aquell dia, a Llavarins, quan us vaig arreplegar sortint de dins dels boixos. Que no te’n recordes?». Va estar una estona amb nosaltres, no gaire, saludant a tothom, però no el vaig acabar d’entendre perquè xerrava una mica estrany, amb paraules franceses, i deia que venia de Fonz, d’enterrar el monstre o una cosa així. Però ja et dic que no el vaig acabar d’entendre. Diria que va ser l’estiu del 1998. Sí, a primers d’agost, que és quan va morir Antonyet de casa Aiguader.

II

Excelentísimo Sr. Ambrosio Echeverria Arroita

Plaza de Palacio, 1

22300 Barbastro

Fonz, 5 de agosto de 1998

Excelentísimo señor obispo y hermano en Jesucristo, hijo de Dios:

Ayer enterramos a mosén Ramón Comet, que nos ha dejado tras largo sufrimiento y aceptando que Dios Nuestro Señor —alabado sea su santo nombre— lo hubiera elegido como hermano en el dolor. Para la comunidad de carmelitas que le hemos asistido en este Hogar de la Tercera Edad, su vida ha sido una lección de fe viéndole soportar con paciencia las pruebas que el buen Jesús le enviaba. Ayer, como decía, acabada la misa de difuntos, dos hermanas limpiaron la habitación que ocupó durante los últimos años y ordenaron sus efectos personales. El señor obispo conoce con qué prodigalidad la Divina Providencia atiende este Hogar de la Tercera Edad y son constantes, gracias a Dios, las solicitudes de ingreso. Volviendo al caso: como sabe bien su eminencia, mosén Ramón no tenía familia y por ello las hermanas que limpiaron su aposento se prestaron a organizar su ropa y objetos personales para entregarlo a Cáritas Diocesana. Pues bien, cuando acababan ya su labor encontraron, al fondo del armario, en una caja de zapatos, los restos del cuaderno escolar que adjunto, donde parece que el dolido sacerdote anotaba sus pensamientos y recuerdos. Vencida por la curiosidad, que Dios me perdone, me dispuse a leerlos, pero, al estar los textos en catalán, por ser esta la lengua materna del difunto, sólo atiné a deducir que se trataba de un florilegio de pensamientos íntimos. Fue entonces cuando nuestra madre Santa Teresa quiso iluminarme y sentí su mandato, señor obispo, que mi deber era enviaros estos escritos, que bien podrían tratarse de un tesoro espiritual. En todo caso, debe ser vuestra reverencia quien así lo juzgue.

El señor obispo advertirá que faltan hojas, pero es así como las hermanas encontraron la libreta adjunta. Se diría, por los pedacitos de papel enganchados al lomo, que las hojas fueron arrancadas sin ningún cuidado y tal vez de forma violenta.

Suya en Jesucristo y en Santa Teresa,

Dulce María del Amor Divino

Superiora del Hogar de la Tercera Edad de Fonz

* * *

Verge de la Mercè, 24 de setembre de 1944

L’horror, Déu meu! Un altre cop l’horror! Ara que semblava que arribaven dies tranquils, que m’havia mig asserenat i els nervis se m’assossegaven i que potser volia regenerar-se l’aigua podrida del meu dedins… Doncs no, de cop sobte, una altra garrotada a l’ànima, dolor al cor i el terrible buit de l’horror. La veu! M’ha esborronat una veu al confessionari, mentre passava denes de rosari per tenir el cap lliure de tots els pensaments que m’angoixen. Estava sol, no hi havia ningú, n’estic cert. Però, tot d’una, per la reixeta, la veu m’ha adreçat la terrible pregunta: per què? Després un silenci i de nou: per què? La veu que sentia era greu i clara, com si fos d’un home encara jove, però fora no hi havia ningú. Només un silenci fred i aterridor, un silenci de segons que s’estiren i no s’acaben… i al cap d’una estona dues preguntes més: per què el vas denunciar? Per què el vas trair?… Del front em rajava una suor freda, he sentit el cor que se m’encongia de dolor, notava que em faltava l’aire per respirar i que unes fiblades d’agulla em cargolaven l’estómac. No podia dir res, estava esglaiat, aterrit i sol com sempre. Era l’horror que em visitava, m’atenallava de nou i el meu pobre cap rodava no sé pas per on, emboirat i perdut. Només el veia pujar pel torrentet, passada la borda de Peraire, i encara m’ho pregunto: per què? No sé pas l’estona que he passat dins del confessionari, fins que he anat tornant, a poc a poc però sense cap ganes de moure’m, clavat al seient, sentint el pes del silenci i el fàstic de mi mateix. Quan n’he sortit, tremolós i esporuguit, a l’església no hi havia ningú. Ja ho sabia. Només dues llànties tremolaven a prop del sagrari, com tremola dintre meu la pregunta que fa anys que m’embogeix: per què?

24 de juny de 1974

I què volies que fes, Joan, si mai no l’he tinguda, la vocació de màrtir! Ni llavors ni ara. Mai no he estat altra cosa que un covard i un farsant! Només volia salvar la pell! Al preu que fos. I no et pensis pas que ho has pagat més car que jo. A tu només et van matar i prou! Jo sí que ho he pagat car! Oh, Déu, per què has posat un preu tan alt al meu pecat! La por d’aquell agost, Joan, fa trenta-vuit anys que em passa factura. Ni una sola nit has deixat de visitar-me i mai més no he tornat a dormir tranquil. Els metges m’han donat tota mena de pastilles per dormir, però no hi ha manera. Dormo a glops i em desperto sobresaltat perquè et veig pujar, sota el sol de la migdiada, des de la borda de Peraire, i sé que et denunciaré perquè vull viure, perquè sóc massa jove per morir i perquè mon germà ja ho ha arreglat així amb aquella colla de dropos. Em van fer cagar en Déu i en tots els sants, i vaig escopir sobre l’hòstia consagrada. Però no en tenien prou, en volien més i volien sang! Jo, Joan, només podia salvar la pell denunciant algun capellà emboscat. Volia viure i tu pujaves pel torrent des de la borda de Peraire…

* * *

Prou que es veia que la cosa anava maldada. Sobretot després de Sant Jaume, quan va arribar aquella columna de diables anarquistes de Barcelona que només pensaven a fer mal i a atacar la santa religió. Però tot s’havia enrarit dies enrere, quan es parlava d’instaurar el comunisme llibertari i grups sense control havien entrat al noviciat dels claretians, que deien que hi tenien armes amagades, havien detingut la comunitat en ple, frares i estudiants, i els havien tancat als Escolapis. Per això vaig fugir de Barbastre, amb mossèn Joan. El seminari no era segur i de nit venien colles d’esvalotats a renegar i a escridassar-nos, a cantar cançons porques i a embrutar les parets amb escrits contra la religió. Va ser el prefecte qui ens va induir a tocar el dos, com més aviat millor, sobretot els capellans més joves, els que ens havíem ordenat en la diada del Corpus, esperàvem un destí de vicari en alguna parròquia del bisbat i a Barbastre no ens coneixien gaire. Ens vam treure les sotanes, vam vestir-nos amb roba de pagès i ens vam calar una boina que tapés la coroneta. Vam esperar l’hora més quieta de la matinada per sortir, quan tot era adormit, per caminar, camps a través i camins deserts, fins a la sortida del sol, que vam entrar a amagar-nos tot el dia a la primera cabana que vam trobar. L’endemà i l’altre, la mateixa operació, caminar de nit i amagats de dia, menjant el que trobàvem, i no ens vam començar a veure el clatell fins a les envistes de Campo. Trencant, llavors, cap a Santa Maura vam fer cap a les Viles del Turbó, el poble de mossèn Joan. Jo vaig continuar pujant el port de les Ares per baixar, després, a la vall. Vaig esperar que fos negra nit, abans d’entrar a casa, que tothom s’hagués colgat a dormir i ningú no sabés que havia tornat, fugint i esporuguit, del seminari de Barbastre.

* * *

2 d’agost de 1996

Ara ja saps, pobre Ramon, que el càstig és continuar viu i que mai no hagis tingut el valor que cal per plegar de viure. Els dies continuen corsecant-te l’ànima, hauries pagat el que fos per morir, però no te n’has sortit. I t’has anat fent vell de vellesa lenta, obligat a esguardar com cauen, feixucs, els dies, les setmanes, els mesos… Aquest no acabar-se de morir que és el que voldries perquè tot s’acabés d’una vegada. Oh, Déu! Tingues misericòrdia, que avui torna a fer anys del desastre. Fa dies que el meu cap no pensa en altra cosa, i de setmanes enrere que miro aterrit el calendari. Com cada any! No sé pas què donaria per allunyar aquests fantasmes que mai no m’han deixat tranquil. Oh, Déu! Sí, avui fa seixanta anys del desastre!

III

Dues cartes d’Àngel Ariño a Aurora Castel, que mai no van arribar a destí i que es poden consultar a l’arxiu de la Guerra Civil de Salamanca (expediente cahc / 47-97896 eb).

* * *

Tarba, 14 de març de 1945

Estimada Aurora:

Algun o altre dels companys que passen la frontera et farà arribar aquesta carta. Potser la donarà a una persona de confiança perquè te la porti en mà al poble, però també podria ser que la posés al correu, dins d’Espanya, amb un remitent fals, per no aixecar sospites. Jo estic bé de salut, però em trobo sol i massa lluny de tu, i la tristesa se’m menja, Aurora estimada. Què vols que et digui si ho hem perdut tot! Tantes il·lusions com havíem posat en el somni d’un futur millor i, sobretot, en la família que havíem començat a formar! No m’ho pensava pas, que això del maquis acabés com s’ha acabat. Com tothom, esperava que, derrotat el feixisme a Europa, l’exèrcit dels aliats entraria a Espanya per enviar al carall el carnisser gallec. Però els comunistes ens han traït, Aurora, i ara sí que ho veig tot molt negre. No sé pas què ens espera. A vegades penso si no fóra millor tornar, però els camarades del POUM em fan veure que, en el millor dels casos, m’hauria d’arriscar a continuar vivint amagat al bosc i, si mai m’agafaven, no crec pas que ho pogués explicar: m’afusellarien sense contemplacions.

Saps que em vaig resistir a passar la frontera quan va acabar la guerra. Ho vaig fer per tu i el nostre fill, i per això vaig triar viure amagat tots aquells anys al bosc. Si més no, et podia veure, encara que fos de lluny, quan t’acostaves a amagar el fato del menjar i la roba neta on teníem convingut. I en hores de necessitat, quan l’absència de tu se’m feia insuportable, sabia com entrar a casa, de nit, i lliscar al teu costat entre els llençols. Però hi havia una altra raó per quedar-me: matar el fill de puta del capellà de casa Cabaler i venjar la mort absurda del meu cosí Joan. Ja ho sé, que ell era un capellà merdós i jo el president del comitè local; però mai no em va agradar això de cremar esglésies ni matar capellans. No es pot construir res que sigui just sobre la mort dels innocents. Potser sí que sóc un il·lús, per això estic tan desenganyat. Però és que el pobre Joan, fora de ser capellà, no havia fet mal a ningú. N’era incapaç. Jo mateix el vaig aconsellar de tocar el dos cap a França i que, posat a fer-ho, millor que hi anessin plegats amb el seu soci de casa Cabaler, tal com ho havien fet per fugir de Barbastre. Però aquell cabronàs va i el denuncia. Encara no m’ho he tret del cap ni sé com va anar. No vaig poder intervenir-hi perquè les sangs estaven exaltades, aquella trepa de faistes treia foc pels queixals i eren més sanguinaris que la mare que els va parir. Em miraven de cua d’ull perquè algú els havia dit que potser havia estat jo qui havia avisat els de Lluvic que fessin fonedís el talòs de Juan Antonio, bon altre carallot també, que se l’havia jugada sense saber quin pa s’hi donava plantant cara als qui anaven a cremar l’església.

El paper va escàs, Aurora, i el full se m’acaba. Et tornaré a escriure tan aviat com pugui. T’estimo, amor meu, i sé que tard o d’hora ens tornarem a reunir. Tingues cura del nostre fill, parla-li bé de son pare, que més d’un li escalfarà el cap dient que sóc un criminal. Només pensant en tu aconsegueixo que la tristesa no se’m mengi de viu en viu.

El teu home

Àngel

* * *

Tarba, 8 d’abril de 1949

Estimada Aurora:

Ara ja sé que no devies rebre la primera de les cartes que t’he anat escrivint aquests anys, però sí que hem tingut més sort amb les darreres. La dictadura s’ha fet forta i sabem que no ens hem de fiar del servei de correus perquè obren moltes cartes, sobretot les que arriben als familiars dels que estem fitxats. Com que l’Angelet ja ha fet els dotze anys i puja sa com em deies en la darrera, potser podem pensar si per a aquest estiu busco la manera de portar-vos a França. Esperarem que tu et trobis més bé perquè haureu de venir caminant, però trobarem un guia que triï el moment i la millor manera. Dels que es dediquen al contraban, n’hi ha que s’arrisquen a passar persones. Només és qüestió de diners i m’han parlat d’un de Vilaller que, quan arribi el cas, es posarà en contacte amb tu. Per mi no pateixis perquè, pensant només en vosaltres, he deixat els somnis de la política i he començat a muntar-me la vida. Faig de pastor amb doble ramat, el de l’amo i dues dotzenes d’ovelles meves, que no saps la il·lusió que em fa tenir un raconet propi. Tampoc no estic per venjances ni penso en el capellà malparit de casa Cabaler, que ja s’ho farà. Ara que hi caic, no t’he explicat encara que, el setembre del 44, quan veia que m’hauria d’afegir al maquis, vaig voler tancar la història baixant a Castilló a pelar-lo. El vaig seguir un parell de dies, buscant el moment, fins que em vaig adonar que només era un pobre desgraciat, un home que semblava que s’havia tornat boig, que patia molt i que vivia atemorit. Un vespre que s’havia assegut al confessionari i l’església era buida, vaig agenollar-me vora seu, com qui es va a confessar, i li vaig deixar anar unes preguntes. De seguida vaig notar, a través de la reixeta, que tot ell es sotragava, com qui té convulsions, amb una ranera estranya i incapaç de dir res. Em vaig posar dret i, en silenci, em vaig amagar a esperar-lo rere d’un dels pilars a prop de l’altar. Va tardar molta estona a sortir i, quan ho va fer, tot i que només hi havia la llum de les llànties del sagrari, vaig veure que caminava vacil·lant, que a penes si podia mantenir-se dret, que els ulls li sortien del cap i, de cop, caient de genolls, va començar a bramar i a colpejar-se el pit dient que era un cuc i un miserable. L’hauria pogut escanyar allà mateix amb el cap de corda que duia, però em va semblar que, si mai no m’havia embrutat de sang, tampoc no ho havia de fer llavors. Em va fer llàstima i, mirant-me’l, vaig pensar que la millor venjança era deixar-lo viu, que només era un pobre infeliç amb un infern dintre seu. I allà el vaig deixar, sol, amb les seves pors i el seu dolor.

T’ho he volgut explicar, Aurora estimada, perquè sé que aviat ens retrobarem i ja no vull tornar a parlar mai més ni d’ombres ni de venjances. Espero amb candeletes que vingui el bon temps i vingueu també vosaltres. T’estimo i t’enyoro, et desitjo, i et somio de nit i de dia.

El teu home

Àngel

El panissar de Móra

La botiga del mullat no tenia competència en aquesta banda de muntanya, i encara que no fos l’única, era la més assortida de la vall. El gènere hi era endreçat a munts i posat pengim penjam, però hi trobaves de tot. Els prestatges del fons i de la dreta eren un repertori de queviures amb pots de pebrot i de tomàquet, conserves de préssec i de pinya en almívar, llaunes d’anxoves, de sardines i de tonyina, sobres de brou concentrat, pólvores per fer flams, bosses de litines i paquets d’arròs. En pots de vidre de tapa gruixuda hi havia pastes de sopa i madeixes de fideus per vendre a la menuda, a tocar d’ampolles d’anís del Mono, de conyac Soberano i altres licors dolcencs de dubtosa nissaga. Del gruix de fusta dels separadors verticals penjaven un raïm d’espardenyes envetades, un forc d’alls, un menat d’espelmes i cartrons expositors amb pega Imedio, encenedors Bic, sobres de Conguitos i fulles d’afaitar. Apuntalats a la paret hi havia feixos d’escombres de canya, mànecs de dalla i d’aixada, i forques de lledoner; i arran de terra una estiba de capses de xiruques, a tocar d’un munt d’avarques i de sandàlies, i de sacs fariners de paper —La Preferida, La Meta i La Flor de Urgel— amb tonyes i barres de pa que arribaven a l’hora del cor-reu, entre dotze i una, d’un forner de per avall. A l’altre costat hi havia el taulell, la caixa i un aparador frigorífic amb els iogurts, el pernil dolç, els formatges i les mantegues. Al repeu, les caixes de fruita i els bitllots amb bledes i enciams de l’hort, mongeta tendra, patates i cebes posaven un punt de distància entre el client i les velles balances Mobba que, en posició de descans, tenien sempre l’agulla desplaçada damunt dels deu grams. Per llegir el pes, el comprador havia de passar l’esguard entre rastells de botifarres i d’embotits penjats amb ganxos d’una barra horitzontal que creuava la botiga per damunt del taulell. Entre l’agulla avançada, el gruix del paper d’embolicar i una manera de comptar massa àgil i de memòria, el client sortia de cal Mullat amb el neguit d’haver pagat més que no valia el recapte que s’enduia. Tot i això, la carn de xai hi era immillorable i els embotits d’una qualitat satisfactòria. Ell mateix matava i espellava els corders, dos cops o tres per setmana, segons la demanda, que augmentava els mesos de juliol i agost amb el turisme. També llavors en treia profit. Si volies carn, l’havies d’encomanar un parell de dies abans i et deixava clar que hi hauria torna, que ell ho havia de vendre tot i que no s’hi valia a demanar només costelles i bistecs per a la brasa. Et trobaves el paquet fet i l’afegit corresponent en forma de braó, puntes de costella o carn del coll.

Era un tipus adust, de tirada sorruda, més aviat malcarat i no gaire ben vist pels seus veïns. A mitja veu se’l titllava de jueu i tothom es veia amb cor de remarcar els detalls d’una ànima mesquina i una vida sense altre nord que mirar el calaix i fer diners. I n’havia fet. Qui més qui menys n’hi devia i a més d’un li tenia la casa o els prats empenyorats. El Mullat s’havia fet ric amb la usura de préstecs que escanyaven el més pintat i perquè disposava de la xarxa d’informació més completa de tota la contrada. Quan el vaig conèixer ja era a frec de la jubilació, però encara treia energia per a tres o quatre feines, a banda de fer anar en doina la botiga. Remenava l’administració de l’ajuntament perquè el secretari, que ho era d’una dotzena de pobles més, sols hi passava dues tardes de dimecres cada mes. També duia la breu oficina de la Caixa Rural, s’encarregava del correu i per una pila d’anys l’únic telèfon de les Paüls fou el que tenia al bar. Perquè el Mullat, a tocar de la botiga, a la part de l’entrada d’on sortien les escales per pujar al pis, hi havia posat una barra, una cafetera, un parell de tauletes i el telèfon.

Diguessin el que volguessin, era un tipus que em queia bé, sobretot a partir del segon estiu que vaig tractar-lo. Perquè li sabia un secret dels anys de la guerra i no vaig parar fins que, uns quants juliols després, quan ens saludàvem amb un pessic de familiaritat i mai no s’oblidava de donar-me expressions per als de casa, vaig aconseguir dur-lo on volia i tenir el punt de vista complementari d’uns fets de més de quaranta anys enrere en el campi qui pugui de la batalla de l’Ebre.

—Si no s’ha viscut no es pot imaginar el que fou aquella carnisseria. No va quedar ni un pam de terra sense metralla, els homes queien com les mosques i feia feredat veure els morts com s’amuntegaven. De la nostra companyia vam sobreviure una dotzena escassa de vuitanta i tants que érem per Sant Jaume, i això que al començament ens ho pintàvem la mar de feliços. Aquella nit del 24 de juliol del 38 no feia lluna i vam creuar l’Ebre per la banda d’Ascó cap a les muntanyes de la Fatarella. Els primers dies semblava que seria bufar i fer ampolles, a penes si vam trobar resistència. Avançàvem de nit i jèiem amagats de dia perquè no ens localitzés l’aviació enemiga. Tinc un record viu de la calor que va fotre aquell estiu, una calor enganxosa i de mil dimonis acostumat a la bonança d’aquí dalt, i et puc jurar que mai no he tornat a passar tanta set com en aquelles setmanes de juliol i agost. Però el passeig, noi, se’ns va acabar de cop quan érem a punt d’entrar a Villalba dels Arcs. Havia començat el contracop feixista i vam haver de cavar trinxeres, fortificar-les i resistir al preu que fos. No es podia donar un pas enrere per més que els morters i els obusos enemics no paressin de caure en tot el dia i ens anessin trinxant a poc a poc. Les ordres d’aquell collons de general Líster era de no cedir ni un pam de terreny i d’afusellar sense contemplacions qui no tingués els pebrots d’aguantar. Va ser una agonia, allò, noi, que es va allargar fins que els primers freds de la tardor van coincidir amb la caiguda de la Fatarella. Setmanes i mesos d’una guerra de trinxeres, d’entomar centenars d’obusos, d’escagarrinar-te mirant la mort cara a cara, de sentir xiular els morters, de veure com ens buscaven els avions alemanys, i tothora enmig d’un carnatge esgarrifós. Nosaltres no teníem prou artilleria, ni aviació, ni estàvem ben manats, ni en sabíem, de lluitar. Les ordres eren contradictòries i en general hi havia més entusiasme que no pas organització. Uns bessons de Reus, que els van pelar tots dos a la serra de Pàndols, fins confiaven que la guerra es podia guanyar, si calia, a cops de pedra. Ja veus si n’eren de carallots! Mecagondéu, allò van ser quatre mesos d’infern, amb les trinxeres a tocar i els xiscles dels moros al clatell, que encara em ve mal de ventre només de pensar-hi.

»Fou a la serra de Pàndols que un d’aquells morters que no sents xiular, els que xiulen rai, vol dir que ja han passat, va petar escandalosament a tres metres escassos d’on érem i va estrinxolar un xicot d’Esterri que tenia a la vora, un bon noi, mecàgon la puta, que em va fer d’escut, però que no va aturar un tros de metralla que se’m va encastar aquí, entre la clavícula i el braç esquerre. Guaita si en fa d’anys i les cicatrius encara hi són clares. Vaig tenir sort, eh!, perquè si la ferralla m’entra una mica més avall m’hauria enviat també a criar malves. Em van evacuar fins a una masia convertida en hospital de campanya dels afores de Móra d’Ebre, i compto que devia ser l’endemà, que anava encara enfebrat i tenia el cos tot adolorit i enrampat, que vaig sentir, entre la remor llunyana de canonades i trets que no parava, la seva veu al costat del jaç: “Collons de Déu, que no ets el Mullat, tu?”. No saps prou bé quina alegria va ser trobar-lo. I una sort, perquè, tal com van anar les coses, no n’hauria sortit sol d’aquell infern. Feia d’infermer, el poca-solta, i tenia la mateixa traça per curar que quan anava de rabadà amb els animals per aquestes muntanyes. Però allò, noi, era un guirigall, un campi qui pugui i amb tot déu a la desbandada; la República havia perdut la batalla de l’Ebre i als supervivents se’ns menjava la por. El casalot aquell que feia d’hospital tampoc no era segur si els primers d’arribar eren els moros. N’havíem sentit explicar de tots colors. Els feien sortir d’avantguarda, de carn de canó, i eren com animals sanguinaris que mai no feien presoners ni deixaven res per viu. Degollaven sense compassió a qui se’ls posava davant i, si no hi havia cap oficial vigilant-los, començaven donant pel cul a les víctimes abans de rematar-les. Anaven calents com micos, els fills de puta! I encara s’hi acarnissaven capant-los i passant-se els manels de l’un a l’altre com qui juga a pilota. I reien, els malparits, i xisclaven com les ànimes dels condemnats.

»Devia ser més de mitja tarda i els xiscles ja se sentien al pis de baix, quan em va venir a buscar: “Va, Mullat, que hem de fotre el camp si no volem que ens facin la pell”. Coneixia els topants de la casa i em va ajudar a despenjar-me per una finestra baixa que donava al darrere, a l’era, a tocar d’una enorme parada de panís, amb tiges que feien prop de dos metres. Encara no sé com vam entrar-hi, ni com vam sortir estalvis de les ràfegues que ens endegaven, ni com és que no ens van atrapar els cinc o sis que es van posar a córrer darrere nostre: “¡Eh, paisa, paisa, no problema!”, cridaven. Amb l’esforç se m’havia obert la ferida, duia l’embenat xop i deixava un rastre de sang que per força ens havia de delatar. Vam entrar potser un centenar de metres dins del panís i ens vam estirar a terra mirant de no fer cap soroll, ni per respirar. La tarda tombava cap a ponent, aviat es faria fosc i si aconseguíem despistar-los un quart o mitja hora seria difícil que ens trobessin. Els vam sentir passar a quatre o cinc metres, primer d’una banda i després de l’altra, cridant com bojos. Però no ens van veure, i es devien cansar, i es feia fosc, i van tornar a la gresca del mas. Aquella nit, les hores van rodar més a poc a poc que mai, la ferida em rabiava i el fred es va colar fins al moll de l’os. De tant en tant, sentíem els crits d’angoixa dels que s’havien quedat. Abans que no arribés cap oficial a posar ordre en van passar una colla per la pedra i al capità metge, que havia provat d’amagar-se dins d’un armari, a més de degollar-lo com un xai, li van arrencar els pebrots i li van posar la cigala a la boca com una caliquenya sangonosa.

»A punta de dia ell s’havia arrossegat fins al límit del panissar i va esperar amb paciència fins a veure els galons d’un oficial per sortir amb les mans al cap i rendir-se. Abans havia colgat l’única bomba de mà que tenia i que no va deixar en tota la nit amb el dit posat a l’anella. “Si ens atrapen, Mullat, volarem tots dos però ens en durem de passada un parell més cap a l’infern”. Allí se’m va acabar la guerra. Em van dur a un camp de concentració prop de Logronyo, i després em van tocar els ous cinc anys més fent la mili al nou exèrcit nacional. Ton pare va tenir més sort. Va continuar d’infermer al bàndol contrari. Era viu, el puta. Hi havia centenars de ferits i calia aprofitar la traça de qualsevol que sabés fer un embenat com Déu mana, posar bé les injeccions, tenir la sang freda que ell tenia i el pols segur quan s’havia de tallar un braç o una cama en rodó. Els tenia com un toro, ton pare!

Aquesta tarda l’hem enterrat al cementiri de les Paüls. Acabàvem d’arribar a Espés com cada estiu, i el noi del Toni, que sabia que hi parlava, ha vingut a dir-me l’hora del funeral. Tot ha anat ràpid per al vell Mullat d’ençà de l’embòlia de la setmana passada. Diuen que encara anava valent, però els vuitanta-tres anys li començaven a pesar. Quan tornàvem, la posta es dessagnava sobre el Turbó. L’espectacle era bellíssim i he començat a pensar que, en endavant, a l’altra banda de la riba, tots dos tindran temps per reviure els records d’aquella nit de fred i d’angoixa al panissar de Móra d’Ebre.

Sota les bombes

… mentre va durar la guerra vam viure en tres o quatre cases diferents. A veure: primer a cal Perdiu, després davant de cal Xut i encara a dues més, una al costat de cal Pola i una altra al darrere del castell. Sempre anàvem de pas i en algunes només ens hi vam estar un parell de mesos. No ens costava gens de canviar perquè no teníem gran cosa; què dic, gran cosa!; no res, no teníem: quatre plats, quatre cadires, uns matalassos de crin i una taula. Havíem de menjar en dos torns perquè només teníem quatre plats comptats! A més, totes aquestes cases eren molt a prop les unes de les altres, com qui diu a banda i banda del carrer de la Llibertat. Però quan van cridar la quinta dels nascuts el 1904, que era la del pare, tots vam fer cap a la casa de la padrina del Sabaté, al carrer de Sant Josep, entre cal Dolfo i cal Seny. Sí, home, cal Seny; és clar que saps qui són!; davant per davant d’on vam viure després, que tu ja havies nascut i vam deixar la torre del Tonego. Te n’has de recordar per força. Saps aquell, com es deia? El tinc a la punta de la llengua però no em surt. Sí, que després van marxar a viure a Barcelona i dirigia l’orfeó quan tu eres callastre i cantàveu caramelles? Just, els qui passaven el rebut de l’Ocaso per anar pagant els dispendis de l’enterrament. Sí, exacte; Vicenç Capdevila es deia, i eren parents dels Cornadó. Però de què parlàvem? Sí, de quan van cridar al front la lleva de ton padrí. Oh, va ser un senyor daltabaix, perquè els qui marxaven eren homes casats i afillats. Nosaltres, sense anar més lluny, ja érem set germans i la mare tornava a estar embarassada… Que quants anys tenia, llavors, el pare?; doncs trenta-quatre o trenta-cinc… Sí que va ser gros, sí. Tan gros com quan van cridar els de la Quinta del Biberó, nois de disset i divuit anys, pobres fills meus, carn de canó sense cap experiència i au, cap a l’Ebre! De Bellpuig en van cridar uns quants i alguns no van tornar. Sí que va ser gros, sí. Doncs fou llavors, la primavera del 1938, que ens vam instal·lar a casa de la padrina del Sabaté. Deien que la guerra s’acabava, que els de Franco havien entrat a Lleida i que així que es posessin en marxa arribarien en un tres i no res. Però van trigar mesos a posar-se en marxa… Fins aquella primavera, només bombardejaven de tant en tant els plans de la serra Mitjana, a la banda de la carretera de Belianes, on hi havia el camp d’aviació, i una mica més avall també buscaven el convent que feia d’hospital militar. Mesos després, pels volts de Nadal recordo que també van bombardejar l’estació del tren. Cada cop s’acostaven més al nucli del poble i aviat els va tocar rebre a les eres del carrer Pallot, perquè hi havia un camp d’instrucció de l’exèrcit republicà. Així que arribava la pava, engegaven la sirena del campanar i correm-hi tots cap al refugi. Verge dels Dolors Santíssima!; encara m’esgarrifo només de pensar-ho. No sé per què les vols saber, aquestes coses. Que no ho veus que només són desgràcies! No ho sé, pobra de mi, per què en dèiem la pava: era un avió més petit que no llençava bombes i avisava que darrere venien els de veritat. Que quanta estona passava? Home, entre que no saltava la sirena i queien les primeres bombes podia passar un quart, temps de sobres per arribar al refugi del castell. Però aquell dia de gener, xiquet, van arribar plegats, pava i bombarders, o potser nosaltres ens vam distreure. Que ja t’ho he dit, que érem set germans, jo la més gran. Que sí, que érem set, que no veus que me’n recordo com si fos ahir. Només la Montserrat va néixer acabada la guerra, els altres ens seguíem a retaló i amb prou feines si ens portàvem catorze mesos, màxim un any i mig, entre un i altre. Mira, jo en tenia tretze o catorze. És clar; si parlem del gener vol dir que era a punt de fer-ne catorze; el Cisco, onze o dotze; el Ramonet deu; el pobre Isidoriet, al cel sigui, vuit o nou, i després venien les tres petites, la Ramona, la pobra Carme, ves quina altra desgràcia, i la Maria, que tot just devia tenir un parell d’anys. Ara hi has d’afegir que la mama, la teva àvia, sempre estava empiocada perquè no tenia temps de refer-se. Que no veus que encara no feia tres o quatre mesos que havia deslliurat que ja tornava a estar prenyada? Un drama: ella carregada de fills i l’home a la guerra! Per això els pares de la mare, els padrins del Sabaté, van decidir que tota la colla pessigolla anéssim a viure a casa seva. Ara escolta’m, que t’ho vull explicar, això dels padrins del Sabaté. Ell es deia Francisco, saps, i era tan ben plantat que als pobles del voltant li deien el Sabaté guapo. Els dissabtes i diumenges, amb un sac i la bicicleta, se n’anava a Belianes, a Vilanova o a Barbens a buscar feina. També passava per les torres, que llavors a Bellpuig n’hi havia un fotimer, a recollir sabates per adobar. Hi tornava el dissabte i diumenge següents per repartir les que havia apanyat i agafar-ne d’altres per cosir, apedaçar, posar talons i mitges soles… L’estic veient: era una bellíssima persona i es feia estimar de tothom; però massa bon jan per la toia amb qui s’havia casat. Perquè la padrina era sorruda, manaire, marmanyera i malcarada, no li agradàvem gens la canalla: ens deia que érem una farsa, que encara no sé què vol dir, ens escridassava tot el sant dia i veies clar que li fèiem nosa. En això s’assemblava a sa filla, ta padrina…; sempre li fèiem mal de cap i la cansàvem. I és clar, com a gran de la colla dels set germans, em tocava fer-me càrrec de tot. És que han canviat molt les coses!; no ho pots pas comparar! Però a cal Sabaté qui manava era la padrina. Ja t’ho pots ben creure, que els tenia ben posats! Xafardera com ella mateixa, es passava bona part del matí rere la persiana del balcó del primer pis per controlar el carrer: sabia qui sortia i qui no, a quines cases havia anat el metge o la llevadora, qui entrava a la botiga de la Magdalena, qui baixava cap a la plaça i com pujaven de carregades les senalles… Si, tot jugant, entràvem a la cambra o passàvem prop del balcó, es posava a renegar com un carreter. Mai no ens va fer cap petó i esbroncava sa filla que només servís per portar desgraciats al món! Però ara no t’ho perdis: a partir de mitja tarda l’humor li canviava com quan gires un mitjó, començava a empolistrar-se i la veia com es transformava en la dona més bleda que mai he conegut; pàmfila i carallot a més no poder. Només perquè, amb el capaltard, començaven a arribar, al taller de la sabateria que hi havia a l’entrada, uns quants amics del padrí que venien a fer-la petar una estona, a fullejar La Vanguardia —el padrí Francisco hi estava subscrit— i comentar, abans d’anar a sopar, com anava tot això de la guerra i què en deien la ràdio i els diaris. Veies que la molt fava es feia la desmenjada, semblava llavors un pa de sucre i reia com una ximpleta si algú explicava un acudit verd. M’adonava, perquè ja tenia edat per adonar-me’n, que s’acostava massa als homes, i que els tocava i tractava amb una familiaritat que a mi no em feia gens de gràcia. Pobre padrí, era ben bé l’ase dels cops i no s’ho mereixia! Però també és cert que era un calçasses!, les coses com siguin. Ja t’ho he dit, que era ella qui duia els pantalons i al padrí només li deixava fumar fulles d’avellaner. Pobret! Molt de tant en tant i sempre d’amagat, amb algun cèntim que despistava, em feia anar a comprar un pot de picadura o un paquet de caldo… Em sap més greu, quan hi penso!

Els sis Savoia S-79 van sortir del camp d’aviació de Lleida amb ordres molt concretes: planxar la població de Bellpuig. El capità Domenico Bianchi, cap de l’esquadró, les havia rebut de l’alt comandament, del mateix Fidel Dávila, general en cap de l’exèrcit franquista del nord. La vigília de Nadal de l’any 1938 havia començat la gran operació sobre Catalunya i les raons militars d’un bombardeig tan intens com el que érem a punt de fer es justificaven sobre aquests quatre punts: que prop de Bellpuig hi havia el camp de l’aviació enemiga més important de la zona; que el nostre comandament tenia notícia d’un gran polvorí i dipòsit d’armes al centre del poble; que disposàvem de fotografies d’un centre d’instrucció de l’exèrcit republicà als afores de la població, a la banda de llevant, i que les darreres setmanes s’havia observat una gran activitat en treballs de fortificació i obertura de trinxeres a l’entorn de Bellpuig, com si l’exèrcit roig hi preparés una línia de defensa de gran abast per mirar d’aturar l’avenç de les tropes nacionals, que, com vostè sap de sobres, era un exèrcit rebel contra la legalitat republicana. Ho va remarcar tant, que s’havia de destruir el poble, que jo mateix, que pilotava un dels Savoia S-79, vaig haver de carregar un soldat fotògraf a la carlinga per retratar, des de l’aire, l’horror de la destrucció que s’acostava. Si vol que li sigui franc, li diré que mai no m’havia sentit tan enganyat! Havia vingut voluntari, esperonat pels discursos del Duce, a defensar la civilització cristiana contra l’anarquisme criminal i la barbàrie comunista. Però el penediment arribava tard i vaig ser massa covard: no em quedava altre remei que deixar a banda la consciència, religiosa o no, i disposar-me a complir ordres…

… Però no parlàvem d’això, oi? Ah sí, dels bombardeigs de primers de gener! El dia 7, endemà de Reis, vam començar de sobte a sentir les explosions que encara érem a casa. Acabava de donar l’esmorzar als meus germans i no teníem temps d’anar a cap dels dos refugis, el del castell i el que hi havia sota del replà de l’església. Ens vam anar a protegir a la corralina buida del corral que hi havia darrere de la casa. Teníem uns bastons preparats que jo repartia als meus germans perquè se’ls posessin de través a la boca i els mosseguessin fort mentre durava el bombardeig. Ens havien explicat que així s’evitava que el soroll de les explosions ens trenqués el timpà de les orelles. Recordo que estàvem tots arraulits en un racó, amuntegats els uns amb els altres, perquè feia un fred que pelava, quan la força d’una bomba que va esclatar darrere de la rectoria, prop de les escales que hi ha al capdamunt del carrer de la Verge dels Dolors, va arrencar la porta de la corralina. Com se’n diu, nen, d’aquesta força? Això, l’ona expansiva. El cas és que també va cedir una part dels canyissos enguixats que feien de sostre, que ens van deixar emblanquinats de cap a peus, i van cedir també algunes teules que no ens van fer mal. Esfereït, el padrí va cridar: «Tothom fora!», i ja ens tens, cametes ajudeu-me, cap a dintre de casa per sortir-ne cuita corrents al carrer i anar pitant cap al refugi tan de pressa com fos possible. Érem prop de cal Prunera que una bomba va caure i explotar a mig carrer Sant Josep. Duia la Maria als braços, que tenia només un parell d’anyets, i no sé quina raó em va fer girar enrere. Verge Santa!; allò era la fi del món! Com un joc de cartes, es van anar plegant, una rere l’altra, les cinc o sis cases de sota de cal Pelegrí: cal Catxarrano, l’escola dels nens, ca la Pastora, cal Baldiri i cal Gol. Al cap d’una estona, passat el perill i a mesura que s’anava esvaint la polseguera, hi van aparèixer un buit immens i muntanyes de runa entre l’escola i el carrer de les Boniques. Atrapats entre les cases hi van morir els pares del Ton de l’Ametlla i la seva filla Teresina. Però això va ser després. Esgarrifada, mentre mirava com s’anaven desplomant les cases, recordo que, en un tres i no res, van caure tres o quatre bombes més, una de les quals no va esclatar i va quedar clavada al darrere de cal Prunera, a la vora del pou. Si hagués petat, ningú de nosaltres no ho hauria pogut explicar. Ens hauria passat com als pobres de cal Sina, a la cruïlla del carrer de les Boniques i el carrer de la Llibertat. Sí, home, sí: davant de cal Nombra, que aquests sí que els has de recordar! Vuit o deu anys després de la guerra van tenir una filla si fa no fa de la teva edat, que era molt prima, que ara viu a Barcelona i està casada amb un perruquer fill de Vilanova… Veus que sí, que saps qui són! Doncs, com et deia, la bomba va caure de ple sobre la casa dels Sina i hi van morir el matrimoni i sis dels set fills que tenien. Només es va salvar qui havia sortit a buscar la llet de l’esmorzar. Va ser horrorós! Una altra bomba, que ara no sé si va explotar o no, va caure tocant de cal Castellví, al carreró aquell que puja cap a l’església. Al carrer Pallot, les que van explotar van matar dues noies de cal Tonyo i dues més de cal Puça. Els de cal Puça es deien Bori i el pare, que feia de sereno, estava embolicat en coses de política. Es deia que fou ell qui havia denunciat el capellà de l’Esclau, el germà de mossèn Jesús, i quan va acabar la guerra, el van afusellar a Lleida. No ho sé com va anar, pobra de mi! De joveneta, sempre havia sentit explicar que els dos capellans de l’Esclau vivien amagats en una cabana, d’ençà del juliol del 36. De tant en tant, alguna nit abans de l’alba tornaven a casa a canviar-se i a buscar menjar. Ho feien per separat i aquest de cal Puça, que ja t’he dit que era el sereno, va veure com el gran entrava a casa. Sembla que es va afanyar a denunciar-lo al comitè i, a primera hora del matí, el van caçar com un conill, el van dur a Lleida i li van fer la feina en un tres i no res. Havia sentit a dir que el que passava a Lleida era terrible perquè els de la FAI no miraven prim i capellà que es posava a tret, capellà que pelaven. Noi, és molt trista una guerra. Tant de bo que no en vingui cap més! Només de pensar-hi m’esgarrifo! Pateixo més que no et penses quan veig que et poses en política. Ja em diràs què t’han de donar els polítics! Que no ho veus, que tots són una colla de lladres i mentiders…

Fa més de vint-i-cinc anys que el remordiment em rosega la consciència. Sí, senyor, s’ho pot ben creure: visc corsecat i amb ganes de redimir-me! A vegades, quan hi penso, em dic a mi mateix que només era un soldadet italià fascinat per la figura i l’oratòria de Mussolini, que feia el servei militar i m’havia tocat a aviació. Vaig ser dels pocs de la meva quinta que va aprendre a volar com un professional i, amb la il·lusió i la ingenuïtat dels vint-i-dos anys, em vaig presentar voluntari a la guerra d’Espanya. En feia un parell que havia deixat el seminari i per ingressar de nou a la vida civil em tocava fer el servei militar. De jove em pensava que sí, que tenia vocació, però tot d’una ho vaig veure molt confús i vaig deixar el seminari quan ja era diaca. Sap què passa senyor?: que a mi sempre m’han agradat molt les dones i a la base de tot plegat hi havia una qüestió d’hormones. Se’m feia massa costa amunt això de mantenir la castedat. Ara continuo tenint conviccions religioses, no sé si les mateixes que llavors, i potser cada cop més tèbies. Però ara sóc un home casat i afillat, que ha entrat a la cinquantena i a qui encara rosega la consciència la malesa de 1939. M’ho vaig arribar a creure, que venia a defensar els valors de la Santa Tradició Catòlica, la famosa croada, que van dir després, contra el comunisme i l’exèrcit del mal. Per sort, no vaig entrar gaire en combat, lloat sia Déu!, i, pels pèls, em vaig salvar de participar en la carnisseria atroç del bombardeig sobre Lleida, a finals de 1937. ¿Qui pot entendre, senyor, que es bombardegés el centre d’una ciutat, on no hi havia cap objectiu militar? Vostè que ho coneix millor que jo, m’hauria d’admetre que, a Lleida, els objectius militars eren visibles i evidents: el pont del riu i els dos turons fortificats. ¿Com es pot entendre i justificar, doncs, que moltes bombes esclatessin al cor de la ciutat i una ho fes al pati d’una escola en el moment en què dotzenes de nens i nenes entraven a les classes de la tarda? Miri, s’ha parlat molt de la destrucció de Gernika, sobretot a partir del famós quadre de Picasso, que concentra l’horror d’aquella salvatjada de la legió Còndor. Que diu que no el coneix, aquest quadre?; ni tampoc no en sap res, del bombardeig de Lleida? I que Picasso li sembla un pintamones? Bé, deixem-ho córrer, si us plau, que no he vingut pas a discutir. Però ha de saber que, a Gernika, els Heinkels alemanys de la legió Còndor van deixar caure tretze tones de bombes al centre d’una ciutat que tampoc no era un objectiu militar, sinó un símbol del País Basc. Que diu que tant li fa? I com pot ser que em digui que els bascos no són bons espanyols? Bé, si vol me’n vaig i dispensi les molèsties perquè la meva intenció no era pas importunar-lo… Que diu que no? En què quedem: sí o no?… Doncs, tornem-hi: només volia comentar-li que en l’horrible matança de Lleida també hi havia de participar l’aviació italiana. Tots teníem la base a Saragossa, però, per sort, a darrera hora els italians no hi vam participar. Passava que no hi havia bona entesa entre els oficials alemanys i els italians, i també s’havia refredat la relació entre Hitler i Mussolini. A Alemanya s’havien adonat que, rere l’arrogància i la retòrica buida del Duce només hi havia la màscara d’un pallasso al poder. Llàstima que triguéssim tant a saber-ho els mateixos italians! Ara, després de tants anys m’ho miro d’una altra manera i, si vol que li sigui clar, he arribat a la conclusió que també Hitler s’amagava rere la màscara d’un titella boig i cruel, molt pitjor que aquell galifardeu inflat, presumit i altiu que es feia dir Duce…

… aquell endemà de Reis també van caure dues bombes prop del convent, que feia d’hospital de sang. Una va ensorrar la volta de l’església i l’ona expansiva d’una altra —oi que m’has dit que es deia ona expansiva?— va encastar contra els murs de vora la carretera una noia de cal Paresant i la va deixar estrinxolada. Es deia Soledat i encara em sembla que la veig, tota pinxa, alta, castissa i un pitram de padre y muy señor mío. No tenia gaire més de vint anys i festejava amb un aviador rus ferit que es refeia a l’hospital. L’anava a veure, aquell matí, i la seva silueta, imagina’t com havia de ser la patacada, va quedar una colla de mesos marcada a la paret del convent. Va ser un caos, tot aquell 7 de gener: plors de criatures, corredisses per desenrunar, cossos sense vida que sortien de sota les pedres, dones desesperades… Cap a migdia, quan feia tres o quatre hores del bombardeig, vam sortir de casa amb un farcell amb roba d’abric i un altre amb una mica de menjar, no gran cosa perquè ningú ja no tenia res, i vam marxar fora del poble, a la cabana que els padrins del Giribet tenien a la Vinya Gran. De padrins a padrins, com en el joc de l’oca. Érem una vintena, més de la meitat canalla, i més a prop del front. Que no sé pas si era millor el remei que la malaltia. Els del Giribet feia dies que hi eren i l’oncle Benito, germà del pare, hi duia mesos amagat perquè no va voler anar a la guerra quan van cridar la seva quinta. Recordo l’ensurt que ens va fotre quan el vam veure sortir rient, com una aparició —era molt rialler, l’oncle Benito, no te’n recordes?—, de dins del munt de feixos d’alfals on vivia. De dia no sortia mai de la cabana ni tampoc les nits de lluna plena, no fos cas que algú el veiés i el denunciés. Feia temps que havien tancat el canal i la sèquia que passava pel costat de la cabana no duia aigua. Quan hi havia bombardeig es posaven tots sota del pontet que hi havia a la vora. Ara està tot canviat, la cabana ja no hi és i totes les sèquies les han soterrades, però tu de nen, sobretot als estius, hi havies anat moltes vegades. Te’n recordes, oi? Sí, això mateix: era un pontet que comunicava la Vinya Gran amb un senderó que pujava a l’era del Pujol. Només hi vam ser dos o tres dies, fins que va arribar una avançada de moros i l’oncle Benito es va lliurar a l’oficial que els comandava. Sort en vam tenir perquè els moros ens miraven traient foc. Les dues nits anteriors havíem passat molta por sentint-los cantar, cridar i resar a cosa de mig quilòmetre, amb tot de fogueres enceses. Se’n contaven de molt grosses, dels moros de Franco: que si violaven sense cap contemplació nens, nenes, joves i dones grans; que després de violar-los degollaven les víctimes perquè no els denunciessin… Aquell mateix gener, al tossal del Ra, van violar la sogra de la tia Carmeta, que tenia més de seixanta anys. No se’n sabia avenir i va quedar tan esfereïda, la pobra, que durant un grapat d’anys encara se’n confessava cada diumenge abans d’anar a combregar. Com si n’hagués tingut cap culpa! Sort, com t’he dit, que rere dels tres o quatre primers soldats moros que van entrar a la cabana i que ja començaven a estirar la tia Cisqueta, va entrar l’oficial que et deia i amb un fuet els va començar a estomacar i a treure’ls fora de mala manera. Després va buscar tres soldats de la legió perquè no ens deixessin de petja i que tampoc no miressin prim, si calia disparar, per protegir-nos. Era guapot, aquell oficial, un tinent em penso que van dir que era. Prim i ben plantat, amb un bigotet que només era un fil, botes fins a mitja cama i un uniforme que li anava de primera. Va venir a interessar-se un parell de vegades per com anava l’ensurt de la tia Cisqueta i ho aprofitava per dur-nos xuscos, pots de llet, xocolata i llaunes de fesols. El dia abans de l’entrada dels nacionals a Bellpuig ens va acompanyar, amb els tres soldats que ens protegien, fins a Castellnou de Seana. Per què ho dius, que era el 10 de gener, si tu encara no havies nascut, mocós? Ah!, és clar, si van entrar a Bellpuig l’11, el dia abans era el 10. Tens raó. Vam anar-hi pel pont del Rei i recordo haver passat pel mig d’unes fileres de l’exèrcit aquest del Marroc, potser eren més de cent, que ens miraven amb ulls vermells i assedegats, que ja es veia que anaven calents a més no poder. Per damunt dels bombatxos, molts es sacsejaven la titola i els ous sense cap compliment. Com si fossin peixateres: mireu, dones, com la tinc de grossa! A Castellnou ens van ajudar a trobar un cobert on instal·lar-nos i, quan ja el teníem, van venir uns soldats amb un moro fet una calamitat del joc de garrotades que havia rebut. Feia llàstima amb la cara inflada, tota plena de sang i els ulls de vellut. Van dir que l’havien enganxat violant una dona davant dels seus fills i l’oficial no s’hi va pensar ni dos segons: va treure la pistola de la cartutxera, va acostar el canó a un pam del cap i va deixar anar un tret. El pobre va caure rodó, mort en sec. Em vaig quedar glaçada. Tant, que si em punxen no em treuen sang… Les cames em van començar a tremolar molles per l’escalfor del pipí que se m’escapava cuixes avall.

Com pot ser que em digui que el que necessita Europa és un altre Hitler? Que s’ha begut l’enteniment, senyor? No s’ho cregui pas, això que m’acaba de dir, que Franco i l’Espanya actual són un model a tot el món. Prou que es veu que vostè no s’ha mogut mai de casa! Però no cal discutir, bon home! Si he vingut a parlar amb vostè és perquè m’han dit que era la persona més enraonada de l’ajuntament. Fa uns estius que vinc amb la família, i passem unes setmanes a Salou. Que sí, que sí que en tenim de platges i sol a Itàlia! Miri, sóc de Gènova i, no gaire lluny de casa, tenim la Riviera i centres d’estiueig com Rapallo, Porto Fino, La Spezia… i fins a Liorna tantes platges com vulgui. Però tinc una estranya tirada cap a Espanya, sap? Com una obsessió, com allò que diuen del criminal que sempre torna al lloc del crim. I cal que sàpiga que des del primer any que volia venir. Desplegava un mapa de carreteres a la taula del menjador i veia clara la ruta: Salou, Reus, Montblanc, Solivella… fixava la data per venir, però tot d’una no sé què em passava, tenia mal de cap, em posava neguitós i, a última hora, els mateixos nervis em feien quedar a Salou. Després procurava no tornar-hi a pensar i la meva dona em feia prometre que no tornaríem l’estiu següent i aniríem a passar les vacances a la casa que els sogres tenen a Rapallo. Que diu que no sap on queda tot això? Abans ja he tractat de dir-li que vostès els espanyols viuen en un altre món. Sí que és cert que ara s’han començat a obrir al turisme, però són vostès els qui no surten ni viatgen… Per què ho diu, que no ho necessiten per a res això del turisme? Va, home, va, només que faci quatre números s’adonarà que sobretot és una qüestió de negocis i generació de riquesa… No, home, no, banyar-se no és ni immoral ni indecent, i què hi vol anar a fer si el biquini s’ha posat de moda? Miri-s’ho d’una altra manera, senyor. Jo quan baixo a la platja aprofito per esbarriar la vista i donar-me alguna alegria. No faig mal a ningú ni em penso, tampoc, que sigui tan greu com diu vostè. Que no, home, que no, no té res a veure el pecat mortal amb el fet de mirar senyores lleugeres de roba… Aquí a Espanya, l’autèntic pecat mortal, si em permet, és la dictadura de Franco. Miri-s’ho com vulgui…

Vam tornar a casa al cap d’un parell de dies. Feia un dia gris i rúfol d’hivern i el poble, en consonància, estava pansit; trobaves la majoria de la gent amb el cap cop, respirant tristesa i plorant la desgràcia de la trentena de morts: famílies endolades, cases caigudes i munts de runa pertot arreu. I sort, encara, que moltes bombes no van explotar. Si ho haguessin fet no hauria quedat res ni ningú, només l’església cremada! Espera, ara que me’n recordo: fa una pila d’anys, no ho sé, potser quaranta o més, que un dia d’estiu es va presentar un home, que em penso que era italià, a la botiga de cal Solé. Sí, sota dels porxos del carrer Major; exacte, on després hi va haver la Cambra de Comerç. Llavors hi venien roba, espardenyes i sabates, i jo hi era perquè em volia comprar una peça de roba ben fresca i fer-me una bata d’estiu per anar per casa. Doncs aquell home deia, tot compungit, que havia estat un dels aviadors que havien bombardejat Bellpuig el gener de 1939, i que volia parlar amb algú de l’ajuntament, però l’edifici era tancat. La botiga la portaven els de cal Victòrio i em sembla que el van adreçar a casa de qui feia de jutge de pau al poble, que ara mateix no sé pas qui era… No, no; ton oncle Rafel ho va ser més tard. Llavors prou feina que tenia amb el contraban de tabac! Que ja deus recordar que a casa li guardàvem caixes plenes de cartrons de tabac. En sabia un niu i era llest com una fura, el punyetero! Mai no va tenir problemes perquè els primers a anar ben servits eren els civils…

Què vols dir amb això de després què? Mira que n’ets, de pesat… Doncs sí, és clar que hi va haver altres calamitats com la del pobre Pedraques, de dretes de tota la vida, que va sortir content, amb els braços oberts, a rebre els primers soldats nacionals, davant de ca la Mora. Tot d’una es va posar la mà a la butxaca per treure el paquet de tabac i convidar els soldats, però un dels qui anaven al davant no ho va veure clar, es va pensar que trauria una pistola o una bomba i li va disparar un tret de mosquetó que el va deixar fregit. Uns dies abans, un de cal Pioc, també molt de dretes, mentre corrien cap al refugi, anava tranquil·litzant a tothom dient que això s’acabava i que els nacionals eren molt a prop. Algú d’esquerres el devia sentir i al cap de poca estona el van venir a buscar i no se’l va tornar a veure mai més… I prou, que fa massa estona que parlo. Per la resta, sant tornem-hi que no ha estat res! Si l’estiu del 36 van cremar l’església, van matar capellans i es van endur gent de dretes que van desaparèixer i no se’n va cantar mai més ni gall ni gallina; ara venien les revenges. Van rapar unes quantes dones i el primer que els nacionals van detenir va ser el Puça. Se’l van endur a Lleida i ell negava haver denunciat ningú. Fins va poder escriure a la seva dona dient que demanés clemència a Burgos perquè ell no havia fet res. En aquesta carta —nen, jo l’he vist i la recordo com si fos ara—, també li deia, ara no te’n diré els noms perquè els fills són vius i encara series capaç d’escriure-ho, que, sobretot, donés records i les gràcies a Fulano, Sotano i Menguano, que eren els qui l’havien denunciat… No, que no t’ho diré. És igual, no t’ho diré. Potser un altre dia. Mira, nen, jo no vull complicacions i tu escrius massa. Per què ho vols saber tot això? Val més oblidar-ho. Que no ho veus que només em fas parlar de misèries i desgràcies?… Canviem de tema i parlem del Barça, home… No? Tu tossut com ton pare! Et dic que no, que no en vull parlar més. Si de cas de la bomba que no va esclatar i que va caure a cal Fortuny, em penso que dins d’un cup que després van colgar i encimentar. O sigui, que encara hi és… I prou, t’he dit!

Sí, senyor, sí. Com el criminal que torna a l’indret del crim. Però no per una curiositat morbosa sinó pel rau-rau de la consciència i una necessitat de penediment. Ja li he dit que fa una pila d’anys que visc corsecat pels remordiments: si ara som a 1964 vol dir que en fa vint-i-cinc que ho pateixo. Per això arribo com un pelegrí, com qui vol demanar perdó i expiar la part de culpa que li toca. No sé si en tinc o no, de culpa, perquè al cap i a la fi era un soldat que obeïa ordres. Però no em sé treure del cap l’horror d’haver bombardejat una població civil sense que els objectius militars fossin clars. ¿Era segur, o potser només un rumor, que hi havia un polvorí al centre del poble? Per què s’havia de bombardejar un hospital de sang? Per què, per què…? Cada vegada tinc més clar que era l’estratègia del terror, una jugada per estendre el pànic i avisar del rigor i de la falta de pietat dels qui s’acostaven. S’aconseguia que tothom visqués amb la por al cos a partir de les imatges esborronadores de les bombes esclatant al mig del poble. Les recorda, les dites dels energúmens de la plana major de Franco, noms com Millán Astray i Queipo de Llano…? No? Com és possible? Doncs miri quina perla: «Transformaremos Madrid en un vergel, Bilbao en una gran fábrica y Barcelona en un inmenso solar». Què li sembla? O aquesta altra: «¿El problema de Cataluña? Resolución facilísima: se mata a todos los catalanes. Es una cuestión de tiempo»!… No s’adona que és per això que trinxaven les ciutats i pobles catalans? Però ja veig que és inútil i que no el convenceré: a vostè ja li va bé tot això d’assaborir la venjança, com a la Bíblia, «ull per ull, dent per dent», oi? És clar que sí que sé qui era el «Manco», de Lleida, i també el «Cojo de Málaga» i els desastres que van cometre, l’un a Lleida i l’altre a la Cerdanya. Assassins de la FAI, és clar! Miri, senyor, sóc professor d’història a la Universitat de Gènova i el mateix ròssec de la consciència m’ha dut a estudiar a fons la vostra Guerra Civil, que, si m’ho permet, més aviat va ser incivil ateses les barbaritats a una banda i a l’altra. Els crims, salvatjades i venjances per generar un clima de terror no va ser patrimoni exclusiu de ningú. No va ser, només, del costat que vostè acusa: aquesta suma mal feta de gent d’Esquerra Republicana, anarquistes i comunistes de doble branca, els del POUM i els del PSUC… Vint-i-cinc anys després hauria d’arribar el temps de la reconciliació, no considerar ningú culpable de mort només per la seva ideologia, pel fet de ser anarquista o comunista. S’equivoca, senyor, si pensa que el que encara els convé és continuar amb mà dura i que a Franco no li tremoli la mà a l’hora de signar sentències de mort… No ens posaríem pas mai d’acord, vostè i jo, per hores, dies o setmanes que parléssim. Prou que el reconec, vostè és una reencarnació viva del terror feixista, potser un antic falangista partidari de la dialèctica dels punys i de les pistoles. Des de bon començament m’he adonat que viu ancorat en un altre temps. Un servidor ha vingut pelegrí a Bellpuig, a demanar perdó per la part de culpa que creia que havia d’expiar. A una botiga de roba m’han donat la seva referència com a jutge de pau que és actualment del poble. Jutge de pau? Vostè no ho pot pas ser, de jutge, perquè li falten els criteris de la imparcialitat i perquè vostè només veu la realitat des d’una única perspectiva, la de la venjança. Li diré que se’m remou l’ànima cada vegada que veig un cartell amb la falsedat dels «Vint-i-cinc anys de pau». Pau, de què? Una pau morta, amb les presons plenes de tots els qui gosen pensar diferent del règim… I de tant en tant, perquè serveixi d’escarment, la lliçó pràctica d’una pena de mort; com l’any passat el pobre Julián Grimau. És la bena davant dels ulls, la trampa d’aguantar ferm en la pròpia intransigència i immobilitat, que quedi clar a tothom que encara no s’han mogut de l’abril de 1939. Em desespera pensar que hi vaig contribuir, ni que fos en un nivell molt ínfim, a aquest estat de coses. Pel que fa al poble, només em tranquil·litza saber que moltes de les bombes no van explotar. Provàvem uns nous prototips, sap? Bombes que encara havien de fer més mal, però amb un problema a l’espoleta que sovint les feia fallar. Ja li ben asseguro que, si totes haguessin esclatat, aquest poble s’hauria esborrat del mapa. Potser n’haurien construït un de nou a la vora, com a Belchite o a Corbera d’Ebre… Ho sap, de què li parlo?… En tot cas, cada cop estic més convençut que aquest Franco que els governa és un altre nyap, un pallasso tan cruel i sanguinari com ho van ser Hitler i Mussolini… Només amb la diferència que és un gallec fred i murri, i sobretot, un home de sort…

Compte que s’està posant molt vermell! Vigili, calmi’s, home, calmi’s. Sobretot no s’exalti més, que no tingui un cobriment! Sí, val més que ho deixem córrer… Miri, jo ja me’n vaig. No, no cal que truqui pas a la Guàrdia Civil. Encara ho acabaríem d’enredar més.

Ull de vidre

Dos pastors, quatre gossos i tres-centes ovelles. Pagaven d’avançada setanta-cinc duros per sis dies de feina i no m’ho van haver de dir dues vegades. M’acabava de llicenciar de fer el soldat i ja estava tip de gandulejar pel poble, enyorat de massa anys d’absència i sotragat pel gir dramàtic de les coses… D’ençà de la mort del meu germà gran, el segon, Tonyo, havia tornat de França a fer-se càrrec de la terra i el bestiar, tot plegat misèria; però ara li tocava dur les regnes de casa i tenir cura de la mare, que, des de la desgràcia, era una ombra revellida i corsecada per la pena. Tonyo s’havia escapat d’anar a la guerra amb els rojos perquè va fugir amb Juan Antonio de Lluvic, la nit de Sant Jaume del 36, poques hores després que els aguiluchos provessin de cremar l’església d’Espés. Va esperar-se quiet que passessin els anys més difícils i, a l’hora del retorn, va fer córrer que també havia plantat cara als milicians de la FAI. Quan va arribar, la revenja ho havia trasbalsat tot enduent-se el nostre germà gran a l’altre barri i Tonyo no va tenir altre remei que fer el cor fort i mirar endavant. Però quan em van llicenciar, estava encara molt amoïnat. Recelava de mi, que no ho acabés d’espatllar, perquè preguntava massa, i temia que fes algun disbarat. Volia que m’allunyés del poble com fos i sobretot que deixés de preguntar i de remenar la merda. Insistia que anés a buscar feina a les obres del túnel de Viella, o a llogar-me a ca de Farré de Llesp, una casa forta on ens coneixien prou i sabíem que no els venia d’un mosso. Tractaven amb mules, tallaven el bacallà de la fira de Salàs i el negoci, deia mon germà, els anava de primera. Ara es feien respectar perquè les havien passades molt putes durant la guerra i aprofitaven que eren parents del bisbe de casa Navarri de Bonansa, que sembla que era el confessor de Franco. No era només mon germà que m’empenyia, jo també volia fotre el camp d’aquest racó de món perquè no tenia cap sentit quedar-m’hi si ella no hi era. Però tampoc no me’n volia anar sense saber què cony havia passat i frisava que algú m’expliqués el detall d’aquells dos dies del desastre. No estava segur que es tractés d’un accident, com deia tothom, i més aviat intuïa que potser fou un crim a sang freda, com algú m’havia deixat caure amb la boca molt petita. Dels de casa, no en trauria pas l’entrellat; Tonyo encara era a França, els dies del daltabaix, i a la mare el nus se li va fer tan gros que se li va girar el cervell. Com ella, ombra erràtica i sense esma, el poble era un pou de misteris i silenci. Palpava el gruix compacte de la por i m’adonava que ningú no em parlaria amb franquesa. Els dies em passaven morts dins d’un núvol de dol, pansit de malenconia, amb un buit immens a dintre i un enorme cansament i deixadesa per tot el cos. Al mateix temps, lluitava per no enfonsar-me més, per reaccionar, oblidar i fotre el camp. Sí senyor, passar ratlla i guillar, no pensar-hi més i tirar endavant. D’alguna cosa m’havia de servir, em deia, l’infern dels tres anys de guerra, totes les calamitats del front i la torna del servei militar —collons de Déu, quina torna, la mare que els va parir! Sí, noi, sí; tocar el dos com fos perquè fins el paisatge em feia mal i me la recordava. No podia anar a seure sota la saüquera de la font ni arribar-me als prats de vora el molí sense sentir com se’m menjava la tristesa. Era on parlàvem i festejàvem, on somiàvem un futur de color blau, impossible l’un sense l’altre. I el somni, redéu!, de sobte s’havia fos. Més que no pas quedar-me a muntanya, volia marxar lluny, provar sort a les terres baixes o tirar cap a França. Fins que l’atzar, que és murri, va forçar el destí quan em van fer saber que Valeri de Ribera buscava un pastor per sis dies i pagava setanta-cinc duros.

Calia dur tres-centes ovelles fins a la Cerdanya sense fer gaire soroll. La xaiada, en bona part de corders de treta, l’havia aplegada Valeri de propietaris diferents, un dels quals el mateix majoral del ramat, Bassau d’Espés, que hi havia posat una dotzena d’ovelles forres. La conducció s’havia de fer amb cautela, aprofitant al màxim les hores de la nit i el matí, i deixant descansar el bestiar durant el fort del dia. Érem al pic de l’estiu, entràvem en nits de lluna plena i Valeri pensava que era cosa de carallots deixar que el bestiar emmalaltís per la calor o perdés massa pes en el trajecte. Semblava enraonat, però hi havia un problema afegit, no sé si gaire important, i és que no dúiem papers. Feia tres anys que havia acabat la guerra i tot anava encara mig embastat i pengim-penjam. Aconseguir una guia de sanitat volia temps, diners i influència, i la cosa s’acabava d’embolicar pel fet que els xais fossin de diferents amos. Papers a banda, el moment era bo per al negoci de la carn, perquè escassejava, i Valeri de Ribera, més murri que la guineu, sabia a qui i com havia de vendre els corders de treta com si fossin anyells de llet de la millor qualitat, sempre a preus molt favorables, però amb la condició, això sí, de dur-los a la Cerdanya sense fer moure gaire fressa. Des d’allà es veu que era més fàcil carregar el bestiar en camions i baixar-lo a Barcelona. Bassau havia fet el camí altres vegades, era un majoral que coneixia l’ofici i sabia els punts on calia apletar el ramat per passar-hi bona part de les hores del dia. Havia ensumat dels altres viatges que s’hi guanyava calé llarg i aquesta vegada hi va posar també ovelles seves. Ara potser em costarà recordar fil per randa tot el camí, perquè van ser sis nits i matinades de caminar sense badar gens. Quan arribàvem on havíem d’aturar-nos, jèiem per torn unes hores fins a migdia, dinàvem una mica, deixàvem que passés la calda de la migdiada, esperàvem que el sol anés perdent força i engegàvem de nou amb la fresca del capvespre. Sí que recordo que vam sortir una nit de finals de juliol, a les dues de la matinada, d’uns corrals de prop del Pont de Suert, i el sol començava a escalfar a les envistes de Montiberri, on ens vam aturar. Deu hores després, quan fosquejava, vam atalaiar la xaiada per Viu de Llevata i Adons, fins a la Beguda, punt d’arribada del segon dia. El tercer, ens vam deixar caure a Sant Romà, passats Tremp i Salàs; l’altre, per Abella de la Conca vam arribar a Montanissell; el cinquè, vam baixar a la ribera del Segre més amunt de Coll de Nargó, i les primeres hores de calor del darrer dia ens van atrapar que ja es veia, allà lluny, Bellver de Cerdanya. Va ser un cony de viatge llarg i pesat, però sense gaires problemes enllà dels normals: les ovelles que coixejaven i que s’havien de curar amb oli de ginebre; les empatxades per males herbes que tractàvem, també, amb oli de ginebre, i alguna que va semblar que es tornava boja, i que Bassau va apanyar amb l’oli de ginebre que feia miracles i que duia en una banya penjada del coll. A Adons, un parell de ximples van provar de robar-nos quatre xais, però els vam deixar clar que tots tindríem problemes si ho provaven. L’endemà, passat Tremp, ens va sortir un boig vestit de militar que demanava cent duros per no anar a dir res a la Guàrdia Civil. A mi em va semblar que anava de catxa, però això no se sap mai. Mentre Bassau negociava amb cinc duros a la mà, jo, com qui no vol la cosa, vaig deixar la cua de la ramada per acostar-me on discutien. Havia tret la navalla del sarró, només perquè la veiés, i la vaig obrir ben oberta davant seu, que s’adonés que quasi feia un pam de fulla, mentre m’entretenia prop de tots dos buidant un tac de freixe per fer-ne un saler. Redéu, el de Bassau, quina xerrera que tenia! Se’l va treure de sobre amenaçant-lo amb el tirapeu i cridant que què collons s’havia cregut, que ell no tenia cap obligació d’ensenyar-li els papers i que ja podien anar a veure ara mateix la Guàrdia Civil de Tremp, que en coneixia un que era mig parent seu. Una mentida com una casa, però va colar. El camàndules va agafar els cinc duros i va tocar pirandó. Les tres-centes ovelles, alguna de malalta i les més velles ranquejant pels sis dies de marxa, van arribar prou bé a les envistes de Bellver.

Tenia el pressentiment que el majoral sabia què va passar. Era una intuïció estranya, però estava convençut que Bassau guardava la clau del misteri de les morts de Carmeta i de mon germà José. Però no ens havíem tractat gaire i encara em mirava amb una barreja de llàstima i recel. Era del mateix temps de José i havien fet plegats el soldat a l’Àfrica. A casa hi ha una foto, que havia tornat a veure aquells dies, amb el nom del retratista i la data estampats al peu: Fotos Paco, Ceuta, 1921. Hi són tots dos i un tercer que no sé qui és, i que llueix una accentuada calvície, vestits amb l’uniforme dels regulars i mirant espantats el retratista. La mare es posava tendra davant d’aquella foto i se li escapava alguna llàgrima quan se la mirava. Amb mon germà gran ens portàvem quinze anys i jo era un marrec de set o vuit quan se’n va anar al servei militar. Àfrica és molt lluny i vam estar dos anys sense veure’l… Doncs sí, José havia estat amic del majoral i vaig començar de nou a furgar i a remenar la història aprofitant l’ensopiment de les migdiades. Bassau, de primer, malfiat de mena, feia el desentès; amanyagava distret algun dels gossos i girava la conversa per parlar de la calor i les ovelles. Fins que després de l’incident del fals militar de Tremp, potser perquè va veure que estava disposat a jugar-me-la, va canviar de música i va començar a tractar-me amb més franquesa. Una migdiada que queia foc, prop de Montanissell, després d’ataconar la pipa amb picadura, va desgranar la lletania que tenia al pap sense deixar-se ni una coma. Només se sentia la seva veu i els xerracs de les cigales; les ovelles s’havien amurriat en cercles entorn dels boixos buscant tenir el cap a l’ombra i els gossos, ajaguts, panteixaven amb la llengua fora. Em va demanar si coneixia Javier de casa Fortià, del Pont de Suert, que també havia fet el soldat a l’Àfrica amb ells dos: «Era un animalot, un mal jan i un gamarús difícil de tracte. Jo me’n vaig separar de seguida; però amb ton germà eren cul i merda, la mar d’amics i companys de farra. Dos caps calents que havien descobert la vida per un forat i l’endrapaven pels descosits. Fins que no sé què cony els va passar, alguna cosa fosca de dones i calés, que els va convertir d’un dia per l’altre en enemics ferotges i acarnissats. Una nit, quan ja no es deien ni ase ni bèstia, van coincidir amb altres soldats en una casa de putes de Ceuta. Tots dos havien mamat massa, aquell conyac de garrafa era pur verí i la cosa, ja se sap, es va anar emmerdant. La baralla, explicaven després, va ser fenomenal, amb cadires i vidres trencats, i ferits a manta. I qui més va rebre va ser aquell tros de bèstia de Javier, que van buidar-li un ull amb una ampolla trencada. Després, muts i a la gàbia. Com passava sempre, aquell collons de llei del silenci de l’exèrcit va fer que ningú no tragués mai l’entrellat de la batussa. Els ferits es van refer i Javier va tornar de l’hospital amb un pegat negre sobre el forat de l’ull. Mesos després, amb la ferida cicatritzada, s’hi va posar un ull de vidre que li feia una mirada morta i fora de lloc. Com que era més ruc que pixar enlaire, a l’hora de llicenciar-se, va optar pel reenganxament i es va allistar a la legió. Bon profit li faci, vaig pensar, i no n’havia tornat a saber mai més res fins que el vaig veure, l’estiu del 38, quan els nacionals van entrar al poble: una dotzena escassa de moros que ell comandava, estirat, amb galons de sergent. El cor em va dir que hi hauria tempesta i collons si n’hi va haver! Va anar dret a casa teva i va pelar José davant mateix de ta mare: primer un tret al pit i després un altre a l’ull mentre li deia que era un roig fill de puta i que només havia vingut a passar comptes i a donar-li el passaport definitiu. A la pobra Carmeta, això ja ho saps, li van fer la feina l’endemà a la tarda. Dos moros la van emmordassar i violar a les feixes del rentador, abans de degollar-la perquè no els delatés. Ja no hi havia remei, però els van descobrir per les taques de sang a l’uniforme i els van afusellar d’immediat. En acabar la guerra, va deixar la legió i sé que es dedica als negocis, però no ha tornat al Pont de Suert». No sé com ni per què, però vaig tenir un calfred i, alhora, un pressentiment.

Bassau comentava que França era a poques hores de camí. Havíem de pesar el ramat i per fer-ho vam construir unes pletes amb andars i hi anàvem tancant grups de vint-i-una ovelles. De cada grup calia triar un xai per posar-lo a la bàscula i el seu pes donava la mitjana dels vint-i-un. L’animal triat per a la pesada sortia de l’atzar d’una doble baralla de cartes amb vint-i-un naips: posàvem una carta cap per amunt sobre del llom de cada xai i, tot seguit, un cop el majoral i l’altre el mosso del comprador remenaven els naips de l’altra baralla i en treien un a l’atzar. Es buscava l’ovella que coincidia amb la mateixa carta i cap a la bàscula s’ha dit. No ho havia vist mai, però ho feien així. Les catorze ovelles escollides per l’atzar donaven la mitjana de pes de tota la ramada. Feinejàvem dins d’un cobert espaiós, prop del bosc i d’una masia apartada del poble. Continuaven les mesures de precaució i vam esperar l’arribada del capvespre per començar la tria i les pesades. Just acabàvem d’enllestir que em va semblar que aquella cara m’era coneguda; que tenia vist el paio aquell calb que semblava l’amo i ens mirava amb posat sorneguer de satisfacció. Ara penso que m’hi va ajudar, volent o no, la mirada entremaliada, alhora còmplice i esporuguida de Bassau, que potser també la hi tenia jurada. Vaig aprofitar quan ell i el mosso, un a cada costat, van agafar la bàscula per retornar-la a la masia. Del sostre penjaven unes tristes bombetes de quaranta i tot va anar molt de pressa. Vaig quedar convençut de no haver-me equivocat quan ja jeia a terra escolant-se. Uns segons abans es mirava els xais, dret i confiat, sense adonar-se que m’havia posat al seu darrere. La navalla, llavors, amb un tall net i precís, li va obrir la vena del coll i la sang i la vida van començar a escapar-se-li a glops, com als porcs que matàvem a casa. No va dir ni piu, perquè encara no s’ho creia, i em mirava espantat, amb l’estupor de qui no entén res. Amb les mans al coll, provava debades de tapar la ferida i estroncar el raig calent d’una sang que sortia a cops violents. Era el tercer del retrat i ara em mirava desesperat des d’un sol ull. L’altre, mort i absent, era de vidre. Els gossos tampoc no entenien res i van acostar-se a llepar-li la sang, mentre jo netejava la navalla amb la roba del mort abans d’enfilar, lleuger, el camí del bosc. S’havia fet de nit i França era a unes poques hores de camí.

Ànima de bolero

Al fons del record tinc una fotografia d’infant, assegut a la falda de la mare, vestit amb brusa de rambler i un bastonet de quinquillaina a la mà.

El matí de març, mandrós i humit, just comença a espavilar-se, quan entren a Terradets. És el tram més muntanyenc de tot el camí, i es posa nostàlgic cada cop que hi passa. No pot evitar de comparar-lo amb el congost d’Ovarra, encara més escanyat i esquerp, ni que els records arribin com un vol de perdius per retornar-lo al món pairal d’Espés. Van a fira de Salàs amb cinquanta mules i deu pollins, i obre l’expedició, com a majoral, a cavall de la Xata, una euga entenimentada que camina de memòria i marca un ritme savi, tranquil, segur. Mena les regnes de l’animal amb la mà dreta i aguanta, amb l’altra, les de la primera mula, d’un tram de vint, lligades les unes amb les altres amb un vencill que subjecta la cua de la del davant i el bridó de la que segueix. Tot plegat dóna la bella estampa d’una rècula de tres trams d’animals, cadascun amb un mosso al davant. Potser són pocs per a tant bestiar, però tots tres coneixen la feina i saben la manera de tractar els neguits de les mules i els pollins que menen. Ha sentit a dir que, per a la fira de l’any vinent, ja funcionarà el tren de la Pobla de Segur. Llavors sí que serà un tip de riure portar els animals a fira, no com ara que necessiten dos dies llargs per aconduir-los a peu des de Bellpuig. Van sortir ahir a primera hora del matí, han fet nit als cortals d’Os de Balaguer i, si tot va com fins ara, a boca de fosc desaran la seixantena de bèsties als corrals de Salàs, el dia abans que no comenci la fira de quaresma.

El cel ha començat a clarejar i ha vist que hi havia renou al mas. Des de la matinada, la vida hi anava en doina amb més nervis que no calien. Encara era negra nit quan l’han desvetllada unes punxades seques, si fa no fa com en dies anteriors, però ara està sola, troba que el llit és massa gran i potser s’ha esverat més del compte. Sobretot quan, en aixecar-se per fer ús de l’orinal, ha notat les primeres contraccions al baix ventre i uns dolors progressius que li deixaven clar que el part s’havia posat en dansa abans d’hora. Ha despertat sa germana, que jeia a la cambra del costat, perquè amb un cop de bicicleta anés a avisar la llevadora, la mare i la germana petita. Setmanes enrere van decidir que, arribada l’hora, hi hauria feina per a totes quatre. Ja és mala sort, es lamenta la partera, així que arriben els primers dolors. Tant de bo que no hagués marxat! Ara s’estimaria més tenir-lo al costat, el seu home, i, ja veus, ahir al matí se’n va anar a portar mules a Salàs. Ell prou que volia quedar-s’hi, s’hi va entossudir i va estar a punt de demanar als amos de no anar-hi aquest any. Finalment, els va fer decidir el parer de la llevadora: en comentar-los, després de palpar-la una estona, que tot i l’enorme panxa que feia, no la trobava prou madura, veia la criatura molt amunt i calculava que, tractant-se del primer fill, no es posaria de part fins d’aquí a uns vuit dies. «Una mica de paciència», va afegir, «que encara toca esperar». Li va recomanar que descansés força, que ella aniria passant dia per altre, que sobretot tranquil·litat i que havien de deixar colar entre una setmana i deu dies.

Pensa en son germà gran, l’hereu de ca de Lluvic, i es demana si no el trobarà a Salàs amb intenció de comprar o vendre algun animal. A cavall d’un bon matxo només hi ha un dia llarg de viatge i ell mateix, de callastrot, hi havia baixat un parell de camins per acompanyar son pare a fira: sortien a quarts de quatre del matí i, per Bonansa i Sirès, arribaven a esmorzar —un plat de mongetes, rostes de cansalada i un carajillo— a ca de Costa del Pont de Suert. Després pujaven a Montiberri, Viu de Llevata i Adons, on només hi havia temps de fer una queixalada per dinar, i avall com l’aigua cap a la Pobla de Segur, per arribar a Salàs que era negra nit, però a temps de sopar —escudella, amanida, truita de trumfes, carn a la brasa, carajillo i caliquenyo— a casa Rosalia. D’una manera excepcional es van trobar fa tres anys a la fira de Sant Andreu d’Organyà. Les dues ruques de Lluvic havien pollinat l’any abans i, també a ca de Tonino, a ca de Pinyana i a ca d’Espada tenien mules sobreanyes per vendre. Bé, això de vendre és un dir: ningú no tenia molla intenció de treure’s les bèsties, però tots estaven escaldats d’ençà que els maquis els havien deixat a l’escapça i sense animals. Ara que en tornaven a tenir i amb la por al cos que els guerrillers no tornessin a moure fressa, van decidir que era millor vendre que no pas arriscar-se que els xollessin de nou. Per això, quan el seu germà li va escriure dient que baixarien unes quantes mules a Salàs, es va afanyar a contestar-li que era millor esperar-se uns mesos i mirar de dur-les a Organyà, perquè en traurien més bitllets. De setmanes enrere sentia queixar-se els amos, a les quadres de cal Roc, que la fira de Salàs no pintava gens cristiana aquell any; que ells hi havien de ser perquè hi havien de ser, però estaven segurs que hi perdrien quartos. Intuïen una fira amb poca llibertat, amb més oferta que demanda, un excés d’animals per vendre i compradors escassos i justos d’armilla. La pagesia sortia de dos anys seguits de sequera, de collites migrades arreu i el vell Mariano ja sabia que no hi anirien ni els tractants navarresos ni els valencians. Va ser un encert que son germà José, amb el gran de Tonino i el petit d’Espada, s’ho apanyessin per venir plegats a Organyà, viatjant dos dies seguits amb la mitja dotzena de mules que duien a vendre. Van haver d’esperar sis mesos i fer el doble de camí, però entre les dues fires, de la primavera a la tardor, l’estiu havia deixat una bona collita de blat i d’ordi, i les cases de pagès s’havien mig refet de la patacada dels dos anys anteriors. Es posa content quan recorda que en van treure un senyor feix de bitllets, fins a sis mil duros enrasats i bitllo-bitllo per cada bèstia! «Mira-t’ho com vulguis», es diu a ell mateix, «però trenta bitllets per una mula sobreanya són molts quartos!».

A la senyora Remei no li acaba d’agradar com pinten les coses: la criatura és molt grossa i arriba mal encaixada. Qui sap si l’haurà de girar. Ja caldrà que pari compte i afini bé tots els sentits. Vigilar que el nadó no vingui amb algun tomb de cordó al coll i saber aviat si es presenta de cap o de cul. Guaita emmurriada per la finestra i bada una estona veient com es desperta mandrós aquest matí de primavera. Encara no ha trencat aigües i tot fa preveure que la feina va per llarg… S’adona també que serà un part dolorós: llarg i dolorós! S’ha ben confós, aquesta vegada! Com si més de trenta anys d’ofici ajudant a portar criatures al món no li haguessin servit de res! No s’hi havia trobat mai, amb un cas com aquest! A fe de Déu que la partera, aquest cop, l’ha ben enganyada! Va palpar-la fa un parell o tres de dies i la va trobar verda i endarrerida, o així li ho va semblar. Ara que s’adona que la cosa no va prou fina li entren els dubtes. La veu com pateix xopa de suor, però és una dona jove i forta i confia que se’n sortiran… Però, què farem si la troca s’embolica més? Potser caldria dir alguna cosa al metge, veure què en pensa el senyor Farré, no fos que decidís baixar-la a Lleida amb un taxi. No, no! Fora boires, Remei. La partera és ampla de malucs i hi ha prou canal per a la criatura. Au va, tranquil·litza’t i no donis cap senyal d’alarma. A més, guaita, comença a treure mucositats, ja deu estar a punt de trencar aigües. Segur que no caldrà que ens moguem de la torre: acabarà traient forces d’allà on sigui, té valor, és una dona d’empenta i sobretot jove. «Al gener va fer els vint-i-tres anys», diu sa mare, que, per ajudar-la a dilatar, fa beure a la filla una infusió calentona d’escorça de salze.

S’han aturat a esmorzar a la font de les Bagasses i un cop més queda impressionat per la verticalitat d’aquestes parets del Montsec. Han estacat les mules a uns bedolls prop del barranc i han encès una mica de foc per escalfar el recapte. Ha deslligat el farcell del fato, ha obert la segona carmanyola i els talls de confitat amb samfaina se li presenten com el mirall més net de la imatge de la dona. Encara no fa un dia i mig que van acomiadar-se i ja l’enyora. Sap que se li farà llarga aquesta fira, i prou que s’hauria estimat més no venir-hi! Hi torna a pensar, mentre s’escalfa el menjar, i es demana què deu fer ara mateix. Potser encara dorm. Sí, segurament encara dorm, perquè la llevadora li va recomanar descans, que en el seu estat li convenia molt de repòs i que deixés per a sa germana la feina d’endreçar la casa i tenir cura del corral: donar menjar a les gallines i als ànecs, als porcs i als conills. Els remordiments tornen a furgar-lo i creu, de nou, que hauria estat millor quedar-se al seu costat… Però ja no hi ha volta enrere. Ho van parlar i va ser ella qui li va dir que no patís, que vuit dies passarien volant i que vindria una germana seva a fer-li companyia i a ajudar-la en les feines del mas. I com que ara seran tres i tindran més despeses, també els anirà bé la mica més de sou que li pagaran a cal Roc per anar a la fira, a més de les propines que li cauran, com sempre, aconsellant bones compres als pagesos i agilitant la paperassa de les guies de sanitat als tractants que sempre tenen pressa. Un pessic més de diners els ajudarà a fer un bon bateig, que bé han de pensar en els confits i en una mica de convit per a la família…

L’aigua bull amb alegria en dues olles grosses. El foc de la cuina econòmica tira a tot drap, atiat per la germana petita, a qui han encomanat que no falti la llenya i que als fogons hi hagi sempre una olla d’aigua bullint. Tafanera, s’adona que la cuina era més fosca setmanes enrere i que ara, en canvi, la veu més neta, llustrosa i endreçada per la capa de calç que hi ha donat aquests darrers dies sa germana. Li fa gràcia això de ser tieta i fins fa un parell d’hores estava emmurriada perquè volia ser a la cambra de la partera amb les altres dones. Però ha entrat un moment al dormitori, quan han començat els primers crits de dolor, i n’ha tingut ben bé prou veient sa germana tota suada i retorçuda pel patiment. És llavors que ha pensat que ja estava bé a la cuina, que aquí almenys no la veu patir i li arriben amortits els ais i uis del part. No està avesada a les queixes de la Pepa. Sempre l’ha vist una noia riallera i cantadora, que s’apanya per resoldre els problemes de cada dia i que sempre està de punyetes i de gresca. Pensa que, per força, ha de fer mal, això de parir. Perquè, tan valenta com és, no es queixaria tant si fos cosa de bufar i fer ampolles. No s’hi havia trobat mai, en una situació com aquesta, està una mica espantada i entreté l’estona resant a la Mare de Déu dels Dolors: sobretot, que tot acabi aviat i bé, que sigui una hora curta i feliç. Però li fa un rau-rau, un no sé què per dins veure les cares amoïnades de sa mare i la llevadora quan entren a la cuina a buscar draps calents o una altra palangana d’aigua. Ara, a més, la Maria li acaba de dir que se’n va al poble amb la bicicleta a buscar el metge, que la senyora Remei li ha encomanat que sobretot s’afanyi a trobar el senyor Farré i que vingui de seguida…

L’esmorzar se li ha posat de primera i ho ha acabat d’arreglar aquest vinet de Verdú que porten a les bótes. Per arrodonir-ho només faltaria un cafetó amb quatre gotes de conyac. Se sent moderadament feliç ara que la processó dels seixanta animals emprèn la sortida de Terradets per entrar a l’amplitud de la conca de Tremp. Tot i ser les nou tocades del matí, el dia encara rufoleja en unes boires que s’acabaran fonent quan el sol escalfi amb més empenta. Els aniria bé un carajillo, però tot no pot ser! La respiració dels animals fumeja de manera escandalosa i no s’ha tret ni el tabard ni el tapaboques. Fa una senyora rasca, molt més fred que no comptaven a mig març. Els dies de la fira, si continua aquest taro, caldrà que es posin un jersei de llana sota la brusa negra de rambler i guants per anar amb el bastó de quinquillaina a la mà. Tant la brusa com el bastó marquen la categoria dels entesos, l’uniforme dels firandants, peces de confiança que ajuden a tancar tractes. El bastó, a més, és útil perquè ajuda a examinar millor els baixos i les particularitats dels animals… Es gira enrere i veu els altres dos mossos tapats com si fóssim al gener, el Pep amb una manta i el Ventura amb un tabard tan gruixut com el seu, fumant tots dos aquells toscanos pudents que encenen set o vuit vegades i que saben allargar bona part del dia. Des de la guerra, que ell no fuma. Se n’havia fet un tip, però va venir la pleura i el capità metge de l’hospital de Logronyo li va dir que si volia viure ho havia de deixar en sec. Li va costar molt i va passar mesos de neguits i mal humor, però se’n va sortir i mai més, fins ara, no ha tornat a sentir-ne necessitat… Torna a pensar en la dona i s’entendreix. Cony de món!; mai no s’hauria pensat que arribés a estar-ne tant, d’enamorat! Tant, que només s’hi acosta una mica aquell tros de cançó que tant els agrada quan la senten per Ràdio Tàrrega o Ràdio Andorra:

Te quiero más que a mis ojos,

te quiero más que a mi vida,

más que al aire que respiro

y más que a la madre mía.

Està suada amarada, però ara el dolor ha afluixat una mica i sembla com si el part hagués entrat en uns moments de treva. Per la finestra de l’habitació veu que el matí s’ha desplegat serè, d’un blau intens, primaveral i pur, tot al contrari de les ombres que enfosqueixen el seu estat d’ànim. Fa més de sis hores que pareix i no se’n surt, i tem perdre les forces i que la vida no l’abandoni. La llevadora mira de calmar-la, li diu que respiri de manera tranquil·la, que es relaxi, que la criatura és grossa, que ja corona, que li costarà de sortir, però sortirà. Mig plorosa, la mare li continua posant draps calents al baix ventre per dilatar els músculs. Aquests minuts de calma li permeten veure’s i es troba ridícula, ella que és tan presumida, amb tot de coixins a l’esquena i aquesta posició eixarrancada, les cames obertes, els genolls flexionats i empenyent, sempre empenyent… cada vegada amb les contraccions més sovintejades i els dolors més intensos, i massa moments que li sembla que no ho resistirà, que s’hi quedarà, que es trencarà i se li estriparan les carns. Es nota cansada i feble, i té la sensació que el part no avança. Ja l’havien avisat que es patia, però no comptava pas que fos tan gran, aquest patiment! Pensa en el seu home. Com li agradaria que fos aquí, al seu costat! Només la seva presència li donaria ànims!
… Pensant-hi, aprofita la treva per cantar per dins aquell tros de cançó que tant els agrada:

Que se me paren los pulsos,

si te dejo de querer.

Que las campanas redoblen,

si te falto alguna vez.

Eres mi vida y mi cielo,

te lo juro compañero…

I prou! La resta de la lletra no que no els agrada, però tots dos s’emocionen quan senten Conchita Piquer que la canta a la ràdio. Són uns tous i uns sentimentals, s’estimen amb bogeria i tenen l’ànima de bolero. «Veus com m’ho deia? Només de pensar-hi em trobo millor! El seu record em dóna forces. Tothom diu que sóc forta, valenta i decidida, i per això continuaré empenyent, retorçuda pel dolor, ara que tornen les contraccions». Vinga noia, prem les dents i empeny, lluita perquè no es faci de nit dintre teu. Vols sortir-te’n i saps que, enllà de la cambra, la primavera somriu i les parades de blat i d’ordi van plenes amb el roig de les ruelles, tan intens com el de la sang que vessaràs…

Ho sabia, que el dia s’arreglaria, i vora migdia el sol ha acabat d’escampar la boira. El ramat va tranquil: la Xata continua menant-lo amb el seu ritme gansoner i només s’han avalotat els pollins i alguna de les mules que tiren a guites —no sé pas si les vendrem— quan a Cellers els ha avançat un camió carregat d’alfals amb un gamarús de xofer que s’ha posat a jugar tocant la botzina sense parar. La mare que et va parir, així rebentessis! Sort que de seguida ho han controlat, però tots tres li han maleït els ossos. Anys enrere va passar una cosa semblant amb les barrinades que foradaven els túnels. Ho recorda perquè els van donar feina llarga i van arribar a Salàs que era negra nit. Ara els túnels estan acabats, no hi ha barrinades i la broma d’aquest bestiota no ha estat gran cosa. Tot torna a estar tranquil, voregen l’aigua de l’embassament i pensa de nou en la dona i en la sort que ha fet. Ves on la podia trobar, una xicota així, tan treballadora i endreçada, i que fes tanta patxoca! Si veu son germà a Salàs li tornarà a explicar la sort que ha fet amb la noia amb qui s’ha casat, que es prepari a ser oncle i que expliqui a mare i a tia Joana, quan arribi a Espés, com l’ha trobat de content i feliç… Tan feliç i content que sovint pensa que no se la mereix, la dona que té, sobretot quan discuteixen per la neteja. Ella és primmirada i li agrada tenir la casa com una patena, sempre al punt i al so, sobretot la cuina, el menjador i la cambra on dormen. I ell, ves què hi farem!, és un muntanyenc tosc que no està gaire al cas d’aquests detalls casolans: no s’hi mira prou si, amb les sabates, escampa fang o fem pel menjador acabat d’emmangrar; o si deixa la roba bruta de qualsevol manera en un racó del dormitori. D’ara endavant vol esforçar-se a canviar. Sobretot perquè caldrà donar exemple a la criatura que és a punt d’arribar. Què serà, nen o nena? No té miraments, tant li fa, i a les parades de festa de la fira ja té previst com assegurarà el tret: comprarà una nina per si arriba una oreneta, i una brusa petita de firandant amb el seu bastonet de quinquillaina, si ve un estornell. L’any passat els va veure, com uns vestits de joguina, a tocar de les parades dels torronaires d’Agramunt.

La noia s’ha mig endormiscat a la cuina on el foc continua viu i l’aigua de les olles no para de bullir amb aquella alegria. Fa una estona que no se sent res, com si la lluita per la vida o la mort hagués entrat en un parèntesi de calma carregat de tensió. Com aquells moments, poc abans d’una tronada d’estiu, que tot s’atura. Aquesta matinada l’han fet llevar abans de les cinc i ara, cansada, s’ha abaltit asseguda en una cadira de la cuina. Fins que la desperta, tot d’una, un crit esgarrifós i profund, un xiscle desesperat, un clam que surt de les profunditats de l’ànima i l’esgarip d’algú que es trenca per dins… Sent una esgarrifança de fred, tot i l’escalfor de la cuina, que la somou de dalt a baix, nota que els cabells, electritzats, se li han posat de punta, i veu com, solidàries, tremolen parets i portes, finestres i cadires, la taula del menjador i les olles de damunt dels fogons. I a l’edifici del mas, des del pou de l’era fins a la teulada, se li acaba de posar la pell de gallina.

Aigua d’espernallac

Em demano si mai hi ha hagut una història d’amor com la nostra i avui m’ho recorda aquest fred que pela les pedres. El matí s’ha alçat rúfol i endolat, els genolls em gemeguen per la humitat i aquí dins l’ambient encara no s’ha escalfat gens. És una rasca que talla l’enteniment, noia, com quan ens vam conèixer, que també feia un taro de mil dimonis. Aquell any la neu va ser matinera i només començar el desembre el país es va convertir en un glaç. A l’obra, les puntes dels pics arrencaven espurnes de les pedres perquè el terra era una massa compacta i endurida, les mans se’t quedaven balbes, no hi havia manera de treure’t el fred dels peus i les boques no paraven de fumar cada cop que respiràvem. I si de dia el congost era una gelera, els barracots, al vespre, no ens protegien prou de les glaçades. Dormíem vestits, però els penellons frisaven sota el munt de mantes, i els fiblons del fred ens arribaven fins al moll de l’os. El dissabte després de la Puríssima, quan la dinamita havia començat a furonar el tercer túnel, va arribar l’ordre de plegar. Recordo que era dissabte perquè l’escrivent que pujava a pagar la setmanada va dir campi qui pugui, que amb aquell mal temps no hi havia manera de treballar, que ja podíem tocar el dos fins a la primavera i que les obres, per a qui es volgués tornar a llogar, s’engegarien de nou l’endemà de Sant Josep. A mi no m’esperaven enlloc i tenia emparaulada la casa dels teus parents a les Farreries d’Ovarra per fer-hi de mosso i passar l’hivern. Saps bé que havia estat de les fortes del poble i que llavors la ballaven magra perquè ton cosí gran, si fa no fa del meu temps, havia malaltejat sempre i no era bo per treballar, i l’altre, el petit, us acabava de marxar a l’Àfrica a fer el soldat. Els teus oncles semblaven bona gent, una mica garneus com tots els de per aquí dalt, però donaven bé de menjar i m’hi vaig quedar a esperar la primavera a canvi de no gaire més que el plat a taula i poder-me ajaçar al llit del soldat. Aquesta banda de muntanya començava a anar curta de braços perquè moltes famílies es treien el bestiar i s’aventuraven a deixar la terra per la il·lusió d’un futur millor a Barcelona i a Saragossa, o cap als pobles de l’Urgell i el pla de Lleida. Tot i la satisfacció de ton oncle que hi veia la fi de l’aïllament, la carretera i els túnels que obríem a cops de pic i barrinades arribaven amb més de trenta anys de retard. Vaig saber que havia fet bé quedant-me quan te’m vas aparèixer, com un raig de llum en la foscor de la cuina, donant-me el bon dia amb la veu neta i des del cim d’aquests ulls que sempre t’han parlat. Lluïes l’esplendor dels vint anys des d’una figura esvelta i d’aparença fràgil, els braços com un glop de llet et contrastaven amb la cara galtavermella i la mata espigada d’una deliciosa cabellera color de panotxa trencada que t’espurnejava amb el reflex de les flames del foc. Eres la noia d’Espés, la neboda segona que havia baixat a ajudar els oncles ara que el fill petit se n’havia anat a fer el servei tan lluny, a terra de moros. Vaig caure rodó des d’aquell moment de l’aparició i el mal temps dels primers dies em va fer d’amic. El fred i la neu reduïen la feina a donar herba matí i vespre als animals, vigilar que no es gelés l’aigua de l’abeurador, munyir les quatre vaques que havien vedellat a finals d’estiu i asclar llenya pel gasto del dia. No sé si recordes que va tornar a nevar abans de Nadal i la gelada de cap d’any va deixar els carrers com un vidre. Els dies eren curts però se’ns allargassaven mandrosos, amb converses endormiscades vora el foc i fent companyia al malalt quan es llevava una estona a mig matí a prendre’s el tassó d’aigua d’espernallac que li tenies a punt. Jo mirava de no deixar-te de petja, entrava a la cuina per si calia ajudar, però, sobretot, per ser a l’aguait d’alguna rialla còmplice i del nostre furtiu joc de mirades. Tenies l’aire rialler i el tracte dolç, i sense voler em trobava gronxat pel confort dels teus ulls. Vam començar a estimar-nos en silenci i a parlar d’amagat si t’esquitllaves a l’estable a l’hora de munyir o de donar menjar als animals, fins que se’t van endur. Fou a mitjan gener, en aquella tongada de bonança que va deixar la neu estovada com un xarquí i el sol del migdia desglaçava a preu fet. Així que van saber que es podia passar sense perill per la Croqueta, d’un dia per l’altre et van tornar a Espés. No els feia molla de gràcia veure’ns festejar perquè et volien per al noi que feia el servei i un trist peó dels túnels com jo, un passavolant desconegut sense ofici ni benefici, amenaçava un vell pacte d’interessos familiars. Tenien por que no et desgraciés, pobres innocents, i van optar per tornar-te a casa amb els teus. Devien pensar que ara em necessitaven, que al cap i a la fi en dos mesos seria fora, i qui sap si en un altre any no s’acabaria la feina als túnels i em faria fonedís per sempre més. No comptaven que tocaria el dos rere teu, que l’endemà posaria els trastets a la maleta, em taparia fins a les orelles, em faria ensenyar el camí que puja de Ballabriga a la Croqueta i cap a Espés falta gent, a buscar-te i a buscar-me la vida a l’altre costat de la vall. Donava per fet que passaria l’hivern en una altra casa on hi hagués necessitat d’un mosso per tenir cura del bestiar i sabés fer una mica de tot, feinotes de baster, de fusteria o de paleta.

Començo a veure cares conegudes, que ja m’estranyava que no vinguessin per més fred que fes. La majoria, apocats com són, deuen ser al darrere de tot, encuriosits però sempre a banda, que mai no t’acaben de mirar de fit a fit, qui els va fotre! I no hi ha res a fer, ni que els matis! Se t’esquitllen com les fures i encara sembla que et donin pel sac amb la mitja rialla i els ulls prims, com el cabrit de ton pare, que Déu l’hagi perdonat. No en va voler saber res, bé que ho saps: em va deixar clar que mai no series meva i que ja podia tocar el dos d’Espés, que no trobaria cap casa per estar-m’hi, que ell ja se’n cuidaria prou, que ningú no em llogués, i si calia et tancaria tot l’hivern a casa amb pany i forrellat. Vaig venir a petar a dues passes d’aquí mateix, a les Paüls, amb el Mullat, que també es portava l’oli, i m’hi vaig estar fins que la primavera va treure el nas rere la catifa de flors que acoloria la verda fondalada dels prats. Era l’hora de tornar a Ovarra i a una feina que, tot i deixar-me baldat, no te’m treia del cap. Vivia d’esma, sense estar gens al cas dels companys de colla ni de les explosions que rebentaven la muntanya obrint camí per les angoixes del congost. Et duia encastada com un mal neguit i els diumenges que em tocava festa, un de cada dos, pujava a Espés a espiar-te. A mig matí, m’asseia al turó de l’església, a recer de la borda de Lluvic, des d’on controlava el moviment de quasi tot el poble, i tard o d’hora aconseguia ullar-te si anaves a missa, o quan tornaves de l’hort, o t’intuïa en la llunyania d’un prat pasturant el ramat de casa. Vaig decidir córrer el risc d’acostar-me aquell diumenge de juliol que guardaves les ovelles i ton pare dallava un prat a l’altre cap del terme. Els gossos van sortir esperitats a bordar-me, però tu els vas tranquil·litzar i te’m llençares al coll. Després ens vam desar entre els saüquers del marge per estar ben sols. Plorosa vas dir-me que no et volies casar amb ton cosí, que m’estimaves a mi, però et feien molta por el geni violent de ton pare i les amenaces de treure’t de casa. De mesos enrere que no ens vèiem tan de prop i convençut que la meva vida només tenia sentit al teu costat, vaig proposar-te un pla per fugir plegats i fer com totes aquelles famílies que canviaven la muntanya pel pla a la recerca d’una vida amb més futur. Tenia quartets arreplegats del temps de treballar als túnels i podíem anar a Bellpuig, al Pla l’Urgell, on s’havia casat ma germana gran, que ens acolliria les primeres setmanes. ¿No recordes la meva insistència que al teu costat res no em feia por, que em veia amb cor de menjar-me el món, que no havia fet sinó treballar d’ençà dels deu anys i que no havies de patir perquè sabia guanyar-me la vida?

Aquesta música acaba fent-se empipadora. Compto que és un fragment de Vivaldi, però l’han escurçat o bé la cinta té un problema, perquè toca, s’acaba i torna com si res al començament. D’altra banda ja hauríem d’haver començat, que no sé què esperem, que ja passa més d’un quart de l’hora que havíem quedat. Tot i que ara l’ambient s’ha escalfat i s’hi comença a estar bé aquí, no fa tant fred i es nota que han posat la calefacció. Més de quaranta anys vaig viure a Bellpuig després d’arribar-hi tot sol i derrotat. Havíem de fugir al cap de quinze dies, el primer diumenge d’agost, però encara t’hi espero entre els salzes del Cueso. Quina angoixa, no m’hi facis pensar, perquè les punxades del desfici anaven dretes a la rel mateixa del pit. A boca de fosc, em vaig acostar desfet a casa teva només per constatar que era tancada i barrada. Trencat per dins, vaig decidir tocar el dos ben lluny, arrecerar-me a casa de ma germana i esperar que el temps i la distància te’m traguessin del cap. Per això em vaig fer un tip de treballar, com un animal, perquè era l’única manera d’oblidar-te. Tenia vint-i-cinc anys, m’havia lliurat de fer el soldat per orfe, estava acostumat a espavilar-me tot sol i vaig entrar de manobre pel mateix amo que treballava mon cunyat. Amb el temps vaig pujar, de baix a dalt, l’escala de l’ofici: de manobre a paleta, després encofrador i guixaire, per acabar d’empresari. Ma germana, que sempre ha estat una dona de caràcter i amb els dallonsis ben posats, em va posar la condició, si volia estar-me a casa seva, que els vespres d’hivern, que es plegava d’hora perquè aviat era fosc, en comptes d’escalfar culs de cadira al cafè com feia tothom havia d’anar a repàs. De petit havia anat poc temps a estudi i em vaig deixar dur a la classe d’un mestre que li deien Cabet, que potser semblava que no hi era tot però tenia molt esmolat el sentit de la feina, i hi vaig aprendre bé les quatre regles, a llegir el diari cada dia i a saber explicar el que hi deia tornant-ho a escriure. Aquella experiència, que es va repetir un parell o tres d’hiverns més, ha estat de les coses més profitoses que mai he fet en la vida, sobretot la lectura quasi diària d’El Correo Catalán, que era el diari que fèiem servir perquè aquell mestre hi estava subscrit. De primer hi vaig passar molts treballs, l’aprenentatge era cantellut, ple de dificultats i boirós com els dies tristos de la tardor. Però es va anar fent més amable així que passaven les setmanes fins que es va convertir en un hàbit que trobava tan necessari com el càntir d’aigua a peu d’obra en la calda de les tardes d’estiu. Compto que fou la lectura allò que em va ajudar a progressar, primer a saber estar més al cas de les coses que passaven pel món i després, en la literatura, a descobrir perspectives més engrescadores que no pas el subhastat, la botifarra i les fitxes de dominó del cafè Victòria. Sempre penso que dec a aquelles nits de repàs el risc de plantar-me a treballar pel meu compte sense fer cas del disgust de ma germana, que no ho veia clar perquè deixava un bon amo, ni els retrets del tòtil de mon cunyat, que em deia que ja m’ho trobaria, que em fotria una castanya de campionat i que ja veuria el pa que s’hi donava amb això d’anar a la meva. No ha estat cap camí de roses, és clar, i els primers anys les hòsties em van ploure de totes bandes. Però ara que ho puc veure tot de cop i a l’engròs, quaranta anys en un sol paquet, el cert és que he acabat guanyant duros, sobretot d’ençà que va començar la febre constructora dels setanta, poc abans que ens tornéssim a veure. Sí senyora, vaig treballar com un escarràs sense aconseguir mai, però, treure-te’m ni un sol dia del cap, i mira que no ens vam tornar a veure fins al cap de disset o divuit anys, aquell 1975 que va morir Franco.

Bé, ja era hora! Per fi comencem! Amb un retard que em costa d’entendre perquè no sé per quins set sous no es pot ser puntual. Si es diu una hora és aquella hora i prou! Per bé que ara aquí s’hi està calentó i la calefacció fa la seva feina tan professional com aquest sòmines que llegeix això de la samaritana. Van ser les lectures que em van fer tornar, i més d’un cop m’he fet creus com he pogut lligar ser un home d’empresa, amb la mala llet que es necessita, i aquesta tirada a llegir-ho tot, que va començar pel diari, va continuar amb novel·les i ha acabat, per ara, amb la poesia, que és, avui per avui, la literatura que més m’interessa. N’he llegit uns quants centenars, de llibres, molts menys dels que he arribat a comprar, i m’han ajudat a conrear la nostàlgia, a veure el món i la vida amb una perspectiva més àmplia, i sobretot m’han fet costat a l’hora d’aprendre a viure duent-te al cap, amb la lluïssor dels teus ulls entre cella i cella i la cabellera color de panotxa en totes les protagonistes de les novel·les que he llegit. Sovint penso que en la lectura no buscava altra cosa que la possibilitat de trobar una bogeria d’amor més intensa que la meva. No te’n riguis que et veig. I la ceba va durar-me fins que no va començar el corsec del retorn, el neguit de saber què se n’havia fet de tu i el deler de tornar-te a veure, ni que fos d’amagat com aquell estiu llunyà. Encara no sé com vaig deixar que el cotxe em dugués, un diumenge d’estiu d’aquell 1975, fins a la plaça on el meu pensament havia habitat tots aquells anys. Hi vaig arribar per la pista de dalt i el perfil del poble, de lluny estant, se’m va fer estrany i diferent de quan pujava des d’Ovarra per Riu Blanc. Ara quedava enclotat en la vall en contrast amb les imatges del record que me’l feien enlairat sobre un turó. Potser era cosa de la perspectiva que canvia amb el pas del temps, i la fortalesa que volia conquerir divuit anys enrere ara se m’apareixia en el clot d’una enorme derrota de l’existència. Però la plaça no havia canviat gens, fora del parell de cases enrunades, ni l’esglesiola romànica al cap del turó, ni la tanca de pedra seca que fa de frontera entre la plaça i l’era de casa teva, on ton pare es repenjava escrutador, dempeus per la banda de dins, més ressec i revellit, cofat amb la mateixa boina de tants anys enrere i amb els mateixos ullets prims de fura. No sé si em va reconèixer, però així que m’anava acostant, de la casa vas sortir-ne tu d’una revolada i et vas quedar plantada al mig de l’era amb una ampla rialla al rostre, com si haguessis esperat tots aquests anys el meu retorn, mentre t’afanyaves a treure’t el davantal i et volies arreglar, debades, la tofa de color panotxa que en aquella hora t’enrogia encara més el sol del migdia. Tot plegat va ser una situació estranya i no sé fins a quin punt ridícula. Havien passat els anys, t’acostaves als quaranta i jo en feia tres que els havia repicat. Però feies molt de goig, encara, el desgavell del temps t’havia respectat i et vaig trobar magnífica: el cos et mantenia bona part de l’esplendor de la joventut i les formes se t’assaonaven amb la gràcia d’una serena maduresa. Sense comptar els ulls, és clar, que mantenien la mateixa lluïssor dels anys joves amb el reflex d’aquella bondat que t’esgarrià la vida dues vegades. No t’havies casat amb ton cosí de les Farreries d’Ovarra perquè el pobre xicot mai no va tornar de l’Àfrica i a casa seva només van rebre un telegrama de l’exèrcit, l’agost de 1957, on deia que havia mort en defensa de la pàtria. Pobre noi! Li va tocar la rifa de ser una de les víctimes de la guerra d’Ifni i per això la casa era tancada i barrada el dia que havíem de fugir plegats.

El capellà encara llegeix el text de la samaritana, que no sé què té a veure una cosa amb l’altra. Em miro l’altar i trobo que m’he excedit amb les flors, que potser n’he fet un gra massa, i això que volia decantar-me per una cerimònia discreta. Perquè encara érem a temps de refer la vida, teníem futur, jo havia guanyat diners, ens podíem casar i estava disposat a baixar-vos tots tres a Bellpuig. Però tampoc no hi va haver res a fer, aquesta vegada. Ho sento, perquè sé que et sap greu, però ton pare era un mal bitxo i un egoista reconsagrat. Es va entossudir que treure’l d’Espés seria matar-lo, i ni tu ni ta mare mai no havíeu badat boca a casa vostra. A més sé que no li queia bé, li sabia greu que hagués tornat, que les coses m’haguessin anat poc o molt rodades i que la vida m’hagués respectat més que no pas als dos nebots de les Farreries d’Ovarra, on ell, de tants anys enrere, primer l’un i després l’altre, havia posat la confiança del teu futur. Em penso que fins i tot em retreia que a morir a l’Àfrica no hi hagués anat jo, i el murri sabia bé que, si no els convencíem a sortir del poble, tu mai no tindries cor de deixar-los sols. Van caure malalts, aquella tardor, del mateix temor que no marxessis, i el punyetero tampoc no va permetre que els dugués al metge ni que els veiessin especialistes de confiança. Es van consumir lentament, com una candela, pansits com el poble que cada any s’apaga una mica més, amb menys cases obertes i més vells al carrer. Van aguantar perquè els de muntanya sou roures, i només acceptaven, com a remei, l’aigua d’espernallac, matí, migdia i vespre. Devien ser les meravelles de l’espernallac que els va allargar tant la vida perquè piulant piulant s’hi van estar prop de quinze anys i després van marxar tots dos amb pocs mesos de diferència. Per a mi foren anys de felicitat i bonança: un cop al mes, si podia cada quinze dies, em plantava a Espés a veure’t. Pels quatre gats de sempre, que ara mateix no sé si han vingut, vaig començar a ser una cara familiar, aquell peó dels túnels que havia fet sort a la vida i que festejava la Marieta de Jansaura.

El capellà té una veu impersonal i distant, freda com aquest matí i amb la pulcra seguretat del funcionari que executa un servei i prou, tant hi fa que siguin naps com cols. Deu tenir les lectures triades i un sermó a punt per a cada cerimònia. Ara comenta desganat el text de l’Evangeli on Jesús parla a la samaritana d’una aigua que treu la set per sempre i de la colla de marits que havia tingut aquella barjaula. Tu no n’has tingut cap, però dubto que mai algú hagi estat estimat amb la desmesura que jo ho he fet. T’ha perdut sempre la mateixa bondat. Quan van morir els teus pares, i mira que ja fa dotze anys, em vas dir que no volies fer riure, que ves què semblaria que ens caséssim, l’un amb cinquanta anys llargs i l’altre prop dels seixanta. I així van continuar, com una llançadora, les meves anades i vingudes a Espés, que me n’he fet un tip, de pujar-te a veure. Fins que vaig dir prou, que ja estava bé de fer el carallot. El dia mateix que en repicava seixanta-cinc vaig vendre’m l’empresa i vaig quadrar-me en sec sense donar-te cap altra opció. Ja no aguantava més i volia passar al teu costat el temps que em quedés de vida. M’hi vaig posar més tossut que ton pare, que Déu l’hagi perdonat, i no et va quedar altre remei que acceptar de venir a fer-me companyia a la residència de les Paüls. És moderna i neta, el personal eficient i amable, i hi hem estat ben atesos tots aquests anys. I saps què? He trobat que era l’home més feliç del món per la sort de despertar-me sabent que eres al llit del costat, com la cançó del Serrat que sempre ens ha agradat tant, amb allò de preguntar-nos, al matí, si ens trobàvem bé, si ens feia mal res, contents d’encetar un altre dia junts, de poder sortir al jardí a l’hora del sol i, en el bon temps, passejar agafats de la mà fins als prats de vora el molí. I si feia rúfol, com aquests dies d’hivern que s’han endolat de tristesa, tenir-ne de sobres si podia emmirallar-me en el gronxador dels teus ulls, o acaronar els cabells de neu flonja que, temps era temps, havien estat d’un roig de foc i de panotxa trencada. El capellà parla de l’aigua de la vida però no sap el secret de la que ho cura tot, l’aigua d’espernallac, que és bona per als encostipats i per rentar les ferides, per als espasmes del mal de ventre i per amorosir els cops traïdors dels nervis. Tu has estat la meva aigua d’espernallac, sé que no aguantaré gaire temps tot sol, perquè viure, si no hi ets, no té cap sentit. Espera’m que vindré de seguida, no trigaré a fer-te companyia a les muntanyes de més enllà del somni.

Virgili

Mira que si ho fos! Quina xamba, després de tants anys! No me’n sé avenir i no he parat de donar-hi tombs tota la nit. Per això torno, per assegurar-me’n. Però sense córrer, que la carretera s’enfila una mala cosa i no val a badar. A poc a poc i bona lletra, que deia ell; només segona i ara un punt de tercera per aquestes llaçades que no s’acaben mai. Podria estrafer l’expressió de Bernardo Atxaga, a Obabakoak, i dir que de Pandicosa als banys hi ha un cony de vuit quilòmetres i dos-cents noranta-sis revolts, m’ho invento, però segur que la mitjana en dóna un cada trenta metres. Carretera de revolts sense aturador, amb el cotxe que balla vora el daltabaix mineral de la dreta, l’atracció de l’abisme si veig que m’hi acosto massa i el torrent que salla valent i cridaner per sota. La vall s’anirà tancant, cada cop més alta, fins a la cubeta glacial del Caldarés, amb massa grues pel meu gust. Quina manera més bèstia de trinxar el paisatge, la baluerna aquesta de l’aparcament i el collons de monstre modern que hi construeixen! Però no t’embalis, compte amb la imaginació, ves que tot plegat no sigui una fantasia teva, un joc d’equívocs per posar el carro davant dels bous. No, no, n’estic segur!, no he parat de pensar-hi i sé que no m’equivoco. Aterro de nou, ahir al vespre, al menjador del balneari, i la sensació que aquella fesomia la tenia vista i no sabia de què, que el posat trist d’aquell vellet m’era familiar i no sabia d’on… De què la coneixia, aquella manera de mirar? Em recordava algú, sí, però qui, i de què carai el tenia vist? Va ser una carambola perquè sopava a la taula del costat i el tenia davant per davant, just darrere del pare. Pressentiment o xafarderia, no ho sé, però vaig notar com s’encenia un llum intern i m’hi vaig començar a fixar. De qui em feia memòria, aquell home? No era de quatre dies perquè la intuïció em pintava escenaris vells que encara no atrapava: una presència antiga, de molts anys enrere, trenta o potser quaranta, o qui sap si més… Me’l devia mirar amb massa insistència, insolent i tot, i se’n va adonar. Em va aguantar un moment l’esguard, amb gest fred i interrogatiu, així m’ho va semblar, com si em demanés que què passava, què volia i per què el fitava d’aquella manera. Els ulls em van caure, avergonyit, al puré de pèsols del primer plat i, fent el distret, vaig tornar a la conversa amb els pares, que ho aprofitessin i que s’ho passessin bé, que la ganga s’acabava. Cert que el balneari era atrotinadot, però encara hi podien fer estada a preus de riure i això no duraria gaire més perquè les obres del defora parlaven soles. Tot això ho volen refer de cap i de nou, els deia, en pocs anys tindrà més estrelles que el firmament i el retiraran, ja ho veureu, d’aquests benaurats circuits econòmics de vacances per a jubilats. Que fessin cures de fang, que prenguessin les aigües i els banys, i a confiar que aquestes dues setmanes els deixessin nous. Això els convenia, treure’n profit i tornar refets a Bellpuig sense problemes a la pell, la bronquitis millorada i l’artritis amansida. En acabar de sopar baixaria a dormir a Pandicosa, demà al matí avall com l’aigua, cap a casa, i tornaria a buscar-los d’aquí a dues setmanes, quan acabés la tanda, i que els volia trobar restaurats i sense dolor…

… no hi ha hagut nit ni son, ni res, només hores de donar-hi tombs, més que els d’aquesta merda de carretera que encara no s’acaba. L’esclat ha vingut de matinada, quan llostrejava, i el groc m’ha donat la clau. Sí senyor, ja el tinc, quina il·lusió, Mare de Déu!, tants anys i ves quina sort! No he resistit la temptació de pujar-lo a veure, presentar-me, parlar-hi una estona i agrair-li-ho tot. Torno per ell i no s’acaben aquests revolts. Sí, ha estat el groc de la nicotina i el forat de tristesa en la mirada: l’ombra esgroguissada dels dos dits de la mà dreta, a tocar de les ungles, amb la pell tintada, o potser cremada, del fum i la nicotina de les cigarretes que encara deu fumar sense aturador. Ara no en venen, d’Ideals ni tabac de pot, ara deu ser fumador de Marlboro o Fortuna, però llavors eren aquells paquets blaus i negres, els «18 cigarrillos Ideales en papel trigo» que amb el Virgili anàvem a comprar, no pas a l’estanc del Gol sinó a casa del tiet Rafel, que en feia contraban, i mai no va aconseguir permís per posar un estanc; això que era del sometent i del règim, jutge de pau, i home de missa. Sí que ho deu ser, sí! Ho ha de ser, no fotem: per això he girat cua i torno enrere quan ja hauria de ser més avall de Sabiñánigo…

… amb el Virgili, el seu fill, érem com germans. Què teníem, deu anys? Anàvem plegats a tot arreu i vivíem a prop, l’un de l’altre, a la part de baix del carrer de Sant Josep, nosaltres al número onze i ells en un dels pisos del Ciurana. Era un nom rar, Virgili, i a tots els nens ens ho semblava. Anys després vaig saber que no era gratuït i que anava lligat, per força, a l’altra raresa del mestre nou, l’apicultura. Encara recordo la tarda d’estiu que va arribar a deixar mitja dotzena d’arnes, i el pare va ajudar-lo a descarregar-les al descampat on, abans de la guerra, hi havia l’escola de nois convertida en polvorí republicà, l’any 1938. Era una mica més amunt d’on vivíem: una tàpia boteruda aguantava el talús per davant i darrere hi havia els fantasmes del desastre en forma d’absurdes parets enrunades i marcs cecs de finestres que no miraven enlloc. Els primers dies de gener de 1939, buscant l’escola i el polvorí, els bombarders italians Savoia S-79 van planxar tot el carrer de Sant Josep, i la mare, que ho va veure des de cal Sabaté, explica que les cases es plegaven com un joc de cartes. Allí hi tenia les arnes i aquest matí m’ha vagat de recordar la festa que suposava buidar-les, mentre apuntaven, fredes, a la finestra de la cambra, les primeres lluïssors del dia. Hi anàvem amb el mestre, el Virgili, i un parell de nens més, potser els bessons del Porrones, que vivien al carrer de les Boniques. Tot i que feia calor, havíem de dur guants, pantalons llargs, mitjons i sabates d’hivern, una camisa gruixuda de màniga llarga botonada de dalt a baix i un mocador al coll. Ell tenia un penjoll de gafes de bicicleta amb els quals ens premia la part de baix dels pantalons i ens lligava amb vencills el puny de la camisa perquè quedés ben subjecta als canells. L’apoteosi arribava amb el manyoc de la màscara que ens posàvem al cap: en tenia quatre o cinc, de roba gruixuda, muntades sobre un bastiment elemental de llistons, amb un reixat finíssim de filferro a la part del davant. Caminàvem com si fóssim autòmats i ens fèiem el valent, disfressats d’aquella manera, perquè sabíem que no hi havia cap perill que ens piquessin, les abelles! Tot i això, el mestre ja s’havia afanyat a endormir les colònies dels ruscs amb una mica de fum…

… bé, sembla que som a dalt, ja en tenia ganes! No sé quan me’n vaig adonar. Potser a la universitat, però sabia que no podia ser una casualitat això de Virgili i l’apicultura. De tant en tant hi pensava, i em vaig trobar que anava mitificant el meu primer mestre amb l’aura d’una presència clàssica, la d’aquella Roma d’August que volia girar l’esguard a la senzillesa de la vida camperola, que parlava de fondre llances i espases per fer-ne ferro d’arades, que infonia amor a la terra i exaltava les virtuts d’una vida bucòlica per oblidar massa anys de desfetes i assassinats, ambicions i lluites civils. Allò d’instal·lar-se en una existència sense ensurts ni sobresalts, on la joia del pa llescat no enterbolís altre pensament que el mateix goig del pa. I per aquí rodava el text de les Geòrgiques, encàrrec del poderós Mecenes al geni de Virgili, els quatre llibres sobre el conreu de la terra, els arbres fruiters, els animals i les abelles, apis mellifica. A Bellpuig només s’hi van estar quatre o cinc anys, però el seu record m’ha acompanyat sempre i aquesta matinada l’he tornat a refer, ni que fos per explicar-m’ho de nou a mi mateix. L’apicultura no li fou, només, el lleure d’una afició i una estratègia pedagògica, hi havia d’haver alguna cosa més de filosòfica i de necessitat vital. A l’escola del castell, a tocar de l’aula, n’hi tenia una altra, d’arna, que era de vidre i pensada amb criteris didàctics per facilitar-nos l’observació directa dels treballs i els dies de les abelles. Era a l’ampit de la finestra que donava damunt del molí del Puça i m’ha esdevingut una d’aquelles síntesis perfectes del temps de la infantesa: el nas encastat al vidre, a només dos dits del rusc transparent, la colònia en ebullició, les abelles entrant i sortint, els quadres mòbils, els vagarros fent el ronso i les bresques que, dia a dia, s’anaven omplint fins a la tarda del berenar per a tothom, la llesca dolça i saborosa de pa amb mel, on ensopegaves bocinets de cera i polsim de les mateixes abelles. Després, l’hora del dictat, amb el treball que feien, el grau de perfecció, competència i seguretat que havien desenvolupat i com superaven l’home en organització, perquè aquest descuidava els avantatges d’una ajuda mútua planificada. Quina meravella, aquella arna de vidre! M’hi passava estones, badant, i quan aixecava el cap, en el punt de fuga cap a l’horitzó per damunt del rusc, em saludaven, des del fons del paisatge, els blaus retallats i llunyans dels pedrissos del Montsec. Segur que hi havia una filosofia en aquella dedicació a les abelles!, una ànima a la recerca d’equilibri i harmonia, l’aire generós d’una vocació docent corsecada pel mal temps que li va tocar de viure. Pertanyia a les promocions il·lusionades de mestres que van sortir als primers anys de la República i no es trobava a gust amb la incúria del franquisme. Com podia trobar-s’hi còmode? Érem nens, però ho notàvem, vet aquí el forat de la tristesa en la mirada. I encara sort que no l’havien expedientat i continuava exercint, tot i que em sembla que el tenien sota sospita i el vigilaven discretament, així m’ho havia comentat alguna vegada el pare. L’havien tret del seu Echo nadiu, t’adones com tot lliga? Echo és aquí mateix, és clar, una vall quasi veïna als verals de Pandicosa, per baixar-lo al Pla d’Urgell, eina subtil de repressió, un aragonès de la fabla a ensenyar mocosos catalans amb l’única llengua que es podien poc o molt entendre, l’espanyola…

… i del Virgili, què se’n deu haver fet? N’érem molt, d’amics! Dos nens entre els deu i els dotze anys que es troben bé plegats, que juguen junts i semblen l’ombra l’un de l’altre. On deu rondar, ara? Tenia un fort de fusta, soldadets de plàstic, indis, cowboys i cavalls, i tots els contes que m’agradaven de ca l’Eudald. Jugàvem a indis i a vaquers, i llegíem les històries del Capitán Trueno, el Jabato i el Guerrero del Antifaz. Bé, ell només se’ls mirava. Ens vam tornar a veure uns anys més tard, tots dos adolescents granats, una tarda de diumenge al bar del Victòria, amb una cervesa i molts silencis al davant. Ja érem uns altres. Ell vivia a Osca i treballava en una llibreria, o potser en tenia una. Sempre penso que tinc deures de la vida per fer i que un dia m’acostaré a Osca i el buscaré, i qui sap si trobaré una llibreria, potser de vell, exquisida, tronada, misteriosa i estranya, on hi haurà l’exemplar de les Geòrgiques que llegia el meu mestre. Mai no he oblidat que vaig entrar al món de la lectura, on encara visc, a cavall de tots aquells contes de ca l’Eudald que a casa no em podien comprar i que s’amuntegaven, generosos, a la cambra del Virgili. Jo els llegia i ell els mirava, i després s’entretenia a pintar-los amb les cares de color verd. Pare i fill eren daltònics i no distingien alguns colors. Els dissabtes a la tarda, quan tocava fer el dibuix i el dictat de l’Evangeli, el mestre dibuixava a la pissarra la paràbola o el miracle que feia al cas a partir d’uns models que copiava amb perfecta precisió. Tots trobàvem que dibuixava molt bé, amb traç segur i vertical, senzill i realista. A l’hora de posar-hi color, s’acostava a la meva taula, a la primera fila, i només ell i jo participàvem del misteri. Era el nostre secret i no calia dir res: obria la caixa de fàries on guardava les ceres de colors i jo li assenyalava la que tocava quan ell deia verd, o vermell. Els dits que havien dibuixat figures evangèliques a la pissarra tenien restes de guix, punts de blau i verd, vermell i taronja, i el groc persistent de les taques de la nicotina. Realment, mira que si ho fos, quina sort i quina alegria, després de tants anys!

T’ho prego, no em miris més! Què hi fan aquests, aquí? També és mala sort, això! Com és possible? No puc veure’ls! Demà al matí, sens falta, torno a Echo. No, demà no pot ser. Però ara hauria de sortir, enllestir ràpid el sopar i tocar el dos abans que s’acabi d’enredar més. La nostàlgia no em serveix per a res i ara em dol veure aquests espectres del passat. No em miris, t’ho prego, no furguis la ferida, neque turpis mors forti viro potest accedere. Prou que t’entenc, Ciceró, vell amic, però no tinc ni el teu tremp ni la teva força. Ja ho sé, que per a les ànimes fortes no hi ha mort ignominiosa, però ara seria millor que me n’anés. Ves quina mala jugada, això perquè et fiïs de l’atzar! Perquè és l’atzar, oi, o és que saben alguna cosa? No, només pot ser fruit d’una casualitat, fa massa temps de tot plegat. Però què coi hi fan aquests fantasmes d’un pretèrit tan llunyà sopant al meu costat? Calma’t, Josep Maria, que no saben res i els vells ni t’han reconegut. Jo sí que sé qui ets, i tant!, però deixa de mirar-me que no et faré cabal. Intueixo que em busques i no saps qui sóc, això per ara em tranquil·litza. Potser em voldries saludar, però jo no estic per orgues; fer-me saber que em recordes d’alguna cosa, però no en tinc cap ganes, noi, i me n’aniré abans que em trobis en el teu dedins. A veure si resultarà que he pujat a trobar-me sol amb el meu dolor i ara m’ho esguerrareu tot. I no teniu cap dret d’espatllar-m’ho, saps? Torna a les teves coses, així, menja’t el puré de pèsols, dóna conversa als teus pares i deixa’m en pau…

… d’anar sol, no que no t’hauria reconegut, però a ton pare ja l’he vist abans que comencessis a mirar-me. Per què no m’aixeco i me’n vaig? Tant li fa sopar o no i per a mi fóra el millor. M’acabo el primer plat i torno a la cambra. Tots tres heu canviat molt, però a ton pare l’he vist de seguida. Sé que també és pirinenc, com jo, potser per això ens vam avenir tan aviat, des del primer dia que em va ajudar a descarregar les arnes. Ho duia escrit en la noblesa del rostre, que era muntanyenc, i sabia de què anava la cosa de les abelles, que a casa seva n’havien tingut. Sí. Ara fins recordo qui sou i com us dieu. També per això em vau agradar, per la claredat d’un cognom que em va sorprendre, perquè no hi comptava, i em va semblar un bon auguri per a qui sempre ha buscat l’harmonia dels dies lluminosos i el consol de les derrotes de la vida en les paraules amigues de Ciceró, els versos d’Horaci i les belles lletres del gran Virgili. Un bon auguri, això és el que necessitava! El temps era funest i tots dúiem, d’una manera o una altra, l’estigma de l’infortuni en aquelles tires de dol a la màniga per una mort, o dues… No puc seguir per aquest camí, millor que me’n vagi a la cambra, un parell d’orfidals, llegir una estona i mirar de dormir. Ho dic, però no ho faig. Per què no m’aixeco d’una vegada? I tu, per què insisteixes, inquisitiu i inclement, mirant-me? Però encara no saps qui sóc, oi? …Uns dies després, ton pare encara ens va ajudar tota la tarda a pujar els quatre mobles que havíem traginat des d’Echo per aquella escala fosca i angoixada de la casa on vam viure. Van ser quatre o cinc anys? O potser sis? Ara que el veig, sí que el tenia per un bon home, potser tan desgraciat com jo mateix, amb l’engalipada aquella del sogre. Ho veus, si me’n recordo? Ciceró, vell amic, vols dir que hi ha Consolationes que valguin? Fas d’escarràs i d’ase dels cops, et converteixes en el braç de feina de la família i ve un dia que t’ho prenen tot, sense cap explicació. Tots hi vam perdre tant, en aquells anys! Jo tota la vida: sempre he perdut, sense mítica ni estètica. Per això no us vull veure i marxaré demà al matí a primera hora. No, demà no pot ser. Em quedaré a la cambra esguardant de lluny la tossa sagrada del Garmonero. I ara no em fitis més, és millor que no em trobis, t’ho demano pel que més vulguis, ets un espectre llunyà i em fas mal, he pujat a buscar pau, a reunir-me amb la solitud i no vull cap encontre amb el passat. Mira, noi, sóc un vell corsecat i xaruc que només gosa demanar el bàlsam, si és possible, d’una mica de filosofia. I ara què faig, digues, Marc Tul·li Ciceró? On els trobo, la consolació, l’equilibri, l’harmonia? Ajuda’m, mestre, vell amic, tu que has donat tantes lliçons de serenitat, tu que vas saber-te consolar, dolorosament, de la pèrdua de Túl·lia…

… et recordo cepat i rodanxó, empipador i xerraire, i d’una intel·ligència juganera que et feia entendre la lògica de les coses. Però et veig, sobretot, assegut tardes senceres a la cambra del meu fill Virgili, a terra mateix, submergit en les històries del Capitán Trueno. Crec que no te n’adonaves, però aquell heroi de tebeo parlava de llibertat i de justícia, lluitava per la pau i l’emprenia a cops d’espasa contra tirans i dictadors. Mira que n’eren, de totxos, els censors! Com és possible que se’ls escapessin uns guions així? Un guerrer medieval que parlava amb dialèctica marxista, tenia confiança en el futur, passió per la justícia, plantejava vèncer la pobresa i proclamava que acabaríem traient-nos de sobre els tirans i les dictadures. Tu no podies saber-ho ni separar-ho, és clar, formava part del joc i en tenies prou gronxant-te en els fils de l’aventura, l’èpica de la gesta, però també en els més lírics, que segur que estaves penjat de la història d’amor de Trueno i l’exòtica Sígrid, princesa de Thule, on hi ha els boirosos confins del món septentrional. Et veia llegint, absent a tot i a tots, i sabia que eres l’escuder Crispín, protegit per la força del bonàs Goliat, el gegant borni. Encara m’ho demano, com és que mai no se’n va adonar la censura? Sospitava que hi havia un secret rere dels guions del Capitán Trueno, i el secret es deia Víctor Mora, després ho vaig saber, escriptor i militant comunista, ingenu com jo mateix, i desencisat, és clar, com tots nosaltres. Sí, noi, sí. M’agradava veure’t llegir els tebeos i confiava que alguna cosa quedaria, ni que fos per capil·laritat. Llegir el que vulguis, insistia al meu fill, qualsevol cosa que t’agradi, però llegir. Però ell només se’ls mirava i se’n cansava aviat, com aquell altre, el Sánchez, que era el més aturat i justet, fill de falangista i d’una beata de comunió diària. Ton pare em donava confiança perquè era noble, però malfiava d’aquell Sánchez que respirava felicitat amb la camisa blava i anava tan panxacontent per la vida. Imagina si mai hagués sabut que jo havia estat militant comunista i que no feia gaires anys que encara me l’havia jugada, a Echo, com a correu del maquis en la gran pantomima de la invasió… Va, fora! No hi pensis més! Tanca la porta del passat, Josep Maria, no et deixis xuclar per la melangia dels records. Torna a Ciceró i a Virgili, oblida la mort absurda del teu germà a la ratera de Peña Montañesa. Prou que li ho vaig dir, que no hi havia res a fer, que havien de tornar a passar la muga i establir-se de nou a França, però no em van fer cap cas i els van caçar com conills. Va, oblida-ho, deixa-ho córrer, refugia’t, si pots, en el somni de les abelles: selecció natural o cooperació mútua, Darwin o Kropotkin, lluita per l’existència, a veure qui sobreviu a la selva, o el treball d’ajuda mútua?

… te’n recordes, de l’arna de vidre? Si us parlava de les abelles és perquè suposaven una altra organització del món, perquè sempre he estat un pobre idealista desgraciat i encara no he aconseguit que Ciceró em faci escèptic. A Bellpuig, a l’armari de l’aula, discretament amagada, guardava una vella edició de Kropotkin, impresa a l’Argentina, i més d’un cop us feia el dictat amb els paràgrafs innocents del llibre. Vols dir que ho eren gaire, d’innocents? Era allò de predicar la bondat de treballar en comú, com les abelles, que multipliquen les seves forces individuals i ho fan gràcies a una perfecta divisió del treball que supera el de l’home perquè aquest descuida els avantatges de l’ajuda mútua. Recordes allò de l’eixam quan es prepara a abandonar el rusc per fundar una nova colònia? Primer fa sortir els exploradors a reconèixer el veïnat i trobar un lloc adient per instal·lar-s’hi, per exemple en un cistell vell o alguna cosa per l’estil. Netegen l’indret i després el vetllen, si convé una setmana sencera, fins que l’eixam no s’ha format del tot i s’hi ha establert. En canvi, prou que ho saps, tot al llarg de la història de la humanitat, milers d’homes han mort en els seus processos migratoris només perquè mai no van comprendre la necessitat de fer pinya i unir els seus esforços. Ja sé que sembla senzill, com una criaturada, però la realitat de l’home és la darwiniana llei de la selva, i vés a saber si aquest no és l’error i el fracàs més rotund de la nostra espècie. És així, o no, mestre Ciceró?

… prou d’aquest color i fora fantasmes! Me’l recordes massa perquè éreu amics i us estimàveu. Ho has de comprendre, però t’he d’evitar. Ja sé que encara em busques i no m’has trobat, Déu vulgui que no ho facis! Tot plegat, per què? Per furgar encara més el voraviu de la ferida? Tingues compassió de mi, que no t’adones que sóc un pare desesperat i només busco la consolació del vell Ciceró per la pèrdua de Túl·lia? Que no veus que, si em reconeixes, vindràs a demanar-me per ell, pel pobre Virgili, i no et podré dir res perquè esclataré en llàgrimes amargants, el dolor em tornarà a trencar per dins i se’m farà insuportable? Així, ara ho fas bé. Parla amb els pares, recomana’ls els banys d’aigua i de fang, i que es passegin, i ara vés-te’n, acaba de sopar i vés-te’n, torna a Bellpuig i no m’inquietis més, deixa’m sol amb el meu dolor, no el facis més gran. Al pobre Virgili el va fondre un mal llamp i se’n va anar, a la cresta del Garmonero. Era un muntanyenc fort i experimentat, i demà farà un any d’aquella sobtada tempesta seca i elèctrica. He pujat a recordar-lo, cert, però tu, sense voler, furgues més l’abast de la ferida i la cremada del dolor. Vés-te’n, deixa’m sol. Respecta la inguarible tristesa d’aquest pobre vell.

Els Reis de França (fulls de dietari)

Tinc un record en forma de capsa de bombons i calendari oscil·lant entre Nadal i Reis. L’enviaven cada any els oncles de França, per bé que, sovint, arribava ferida, amb senyals d’haver estat potinejada i amb una pèrdua de xocolatines que indicava el saqueig i peatge dels burots de l’administració. Així que hi veies la sang de la violació, la tapa matxucada, balders els cordonets daurats de l’embalatge i rebregat el paper xarol amb què l’havien embolicada, la dolcesa del regal es tornava agra i la màgia vermella de la capsa se’ns cobria amb un deix de tristesa. Espoli ridícul, metàfora d’un temps d’incúria burocràtica i símbol, en aquells primers anys cinquanta, d’un país governat per la prepotència dels funcionaris, sense altre remei que empassar-se la bilis i mossegar-se la llengua, com feien els pares.

Compto que devia tenir cinc o sis anys quan va aterrar, llampant i cridanera, la primera capsa i era un callastrot que encara arribava, puntual i violada, a l’entrada de l’hivern. Eren els nostres Reis de França, el regal de la branca pròspera de la família, dues o tres dotzenes de bombons exquisits que els de casa allargaven un grapat de mesos. Els treien a taula com un requisit en dies de gran festa i, passades les de Nadal, n’havia de quedar per les Dolors i ens menjàvem els darrers, amb la xocolata ja esblanqueïda, per la Festa Major de setembre. Els criteris d’estalvi d’una economia de resistència s’afegien als principis de l’autoritat paterna, que manava menjar-ne només un cada cop que sortien a taula. Mai no ho vam discutir perquè el temps era magre i ho rebíem com un rar privilegi, un dels pocs luxes que ens podíem permetre en aquell Bellpuig abatut de la llarga postguerra. A casa teníem cobertes les primeres necessitats però no anàvem sobrats de res i vam créixer amb la lliçó que calia estar-se de tot allò que fos balder, superficial i accessori. L’excepció brillant eren les xocolatines franceses.

Amb un francès encarcarat i artificiós, ahir al vespre vaig voler explicar la força d’aquests records d’infantesa a la tieta Raymonde, a la seva casa de Picoulade, prop de Jonzac, una vuitantena de quilòmetres al nord de Bordeus. Amb la Romi i un ai al cor n’acabàvem de fer set-cents d’una tirada, des de Barcelona, per visitar la cosina Cathy, a qui feia més de vint-i-cinc anys que no vèiem. A casa sempre vam saber que l’ànima d’aquelles dolces trameses era la tieta Raymonde, i solia acompanyar-les d’una postal nadalenca en espanyol en què ens desitjava bones festes. El pare em feia contestar de seguida i, des de segon de batxillerat, quan començàvem a estudiar una mica de francès, em demanava de respondre’ls en la seva llengua. Se m’asseia a la vora, a la taula de la cuina, seguia atent el curs d’una redacció feta a cops de diccionari i vigilava que la cal·ligrafia fos ben recta i neta. Ara sé que, en el seu dedins, es venjava de la vida fent costat a un marrec de dotze anys que sabia embrutar una mica de francès. Se’l veia feliç, en aquesta projecció sobre el fill, i només per l’orgull d’aquella estona donava per bona la seva infantesa sense escola, tota una vida d’escarràs i la realitat d’adult quasi analfabet. Plegats, doncs, ens aplicàvem a compondre quatre frases convencionals que venien a dir que havíem rebut els bombons i que els desitjàvem, també, unes bones festes.

Així que encetàvem els deures epistolars, la mare s’afanyava a remenar les capses de sabates on guardava records i fotografies familiars per buscar el retrat de noces dels oncles de França: ella, com la princesa d’un conte, anava amb un vestit blanc, de cua, que li feia un tou vaporós de gasa als peus; i ell, amb un vestit negre de ratlles i clenxinat amb brillantina, donava el to arrogant d’un cantant de tangos amb el posat característic de tota la parentela que he conegut, sortida de ca de Lluvic d’Espés. Els comentaris que escoltava a casa i els retalls de conversa que caçava en visites familiars duien sempre al mateix punt: l’oncle Miguel, el germà petit del pare, tot i haver patit molt, havia fet sort i la vida li posava bona cara. Tenia negocis que rodaven sols i l’havia encertada casant-se amb un argent viu de noia, filla única i de casa bona.

Des de Bellpuig, se’ns dibuixaven com els parents rics de la família i la percepció es reforçava cada cop que venien de visita. Filant prim, potser només eren un model tòpic de família francesa de classe mitjana, però nosaltres, per comparació, els reflectíem en el mirall d’una sòlida posició econòmica: ells feien vacances i podien viatjar, un costum llavors desconegut pels nostres verals, i cada sis o set anys es plantaven tots dos a Bellpuig, per la Festa Major, carregats amb regals per a tothom que tenien forma de càmera fotogràfica, transistor de piles, màquines d’afaitar elèctriques i enlluernaments diversos de la modernitat. Als pobles de l’Urgell, atrapats pel temor difús de la postguerra, no havien arribat els canvis de la dècada dels seixanta i es vivia en la perspectiva d’un horitzó curt i casolà, tancats en el pou d’una economia de subsistència recelosa amb el progrés.

L’impacte francès sobre els de casa basculava sobre dos eixos tan diferents i complementaris com eren la tieta i el cotxe. L’un, senyal de la puixança econòmica, simbolitzava la modernitat material de la vida en moviment. Acostumaven a dur-los de la casa Citröen, que en això eren molt francesos, i recordo, de l’última vegada que van venir, un sumptuós exemplar blau marí, el primer que es va veure a Bellpuig d’aquells citröens que en deien tauró. La tieta era una altra història i encarnava la modernitat en sentit moral: una dona tota empenta, extravertida, dinàmica i d’una simpatia encomanadissa. Tenia estudis, fumava, duia pantalons, menava el cotxe i, discretament, també donava entenent que duia el volant del pòndol familiar. Si més no, s’havia basquejat a repassar l’espanyol dels anys escolars per fer d’intèrpret entre l’oncle i els seus germans, atès que el prematur afrancesament del seu home li havia fet perdre el català nadiu de la Ribagorça.

En aquest viatge angoixat a cuita-corrents no veurem l’oncle Michel, o Miguel, com li han dit sempre els seus germans, ni tampoc no anirem a Jonzac. Ahir a la tarda vam ser-hi a tocar, a tres o quatre quilòmetres mal comptats, però hem fet nit a Picoulade, el feu de la tieta. Només hi he estat una vegada, a Jonzac, a començaments dels noranta, quan l’oncle es va jubilar. Llavors no sabia que els francesos n’eren tan afectats, a això de la retraite, ni que la vivien quasi com un casori, un gran esdeveniment social i familiar, amb llista de regals inclosa. Vam venir-hi a prec del pare, que s’adonava que es feia gran i em deia que no li quedaven gaires oportunitats de tornar a veure son germà. Era, però, un argument que n’amagava un altre. Aquell any, el primer de maig va caure en dijous i vam aprofitar que la festa de l’oncle ens coincidia amb un pont de quatre dies per entaular-nos en l’àpat més llarg que mai no he fet, de migdia a mitjanit, amb ostres de Royan com a primer requisit, i una dotzena més de plats, entre els quals, la descoberta del genial riz de beau. Cada tres o quatre plats, l’àpat entrava en un parèntesi i la festa s’animava amb una mica de ballaruga i unes partides de bitlles per ajudar la feina del païdor. Després, sant tornem-hi, a entaular-se una altra vegada.

Pel que fa a la mar de fons, el problema era una carta inquietant, però molt menys roent que la de la setmana passada, que s’havia rebut a Bellpuig i en la qual la tieta Raymonde comunicava que s’havia separat de l’oncle Michel. Sempre he sospitat que el pare, en la seva condició, llavors, de germà gran, devia pensar que tenia l’obligació d’intervenir i fer alguna cosa, no sabia gaire què, per mirar si podia redreçar la desfeta. Perquè se l’estimaven molt, la tieta, i hi havia consens, entre la resta de la família, a considerar-la el nervi i l’ànima d’aquell nucli familiar. Però ja no hi havia res a fer i la menudalla de la història va resultar més aviat vulgar, de tan tòpica: feia un grapat d’anys que el tiet s’ho muntava amb la Josette, la seva secretària, però havien dut l’afer amorós amb tanta discreció que sembla que ningú mai no s’ho havia olorat. Ni el marit banyat, que també treballava per a l’oncle, ni la tieta, responsable de la comptabilitat dels negocis familiars al costat de la Josette.

Aquells dies de la retraite vaig veure per primer cop el meu cosí Gerard, de qui, fins llavors, només servava la imatge d’esgrogueïdes fotos familiars, de trenta o trenta-cinc anys enrere, guardades en les capses de sabates dels retrats. Me’n recordo, sobretot, d’una on es veia un nen esprimatxat de cinc o sis anys amb ulleres fosques, vestit amb una granota de color clar i que posava davant del fotògraf amb l’auricular d’un telèfon blanc a la mà. El mocós esblanqueït de la fotografia s’havia fet gran fins a esdevenir un tipus cepat, tímid i corpulent que ranejava la quarantena. Encara duia granota, ara amb el sofert blau marí de la feina, era gros i ventrut com son pare, però amb la mateixa atenció, cordialitat i delicadesa de la mare envers uns parents que no havia vist mai. Ahir, quan ens vam veure per segon cop, vaig trobar-lo encara més gros i que se li havia accentuat la forma de caminar de son pare, tots dos amb moviments de balança, com si ballessin. Va comparèixer puntual a les sis de la tarda, amb el Citröen Saxo de la Cathy, a la sortida Mirambeau-Jonzac de l’autopista que puja de Bordeus a París. Així ho havíem convingut per telèfon, tot i que nosaltres hi érem des d’una hora abans. Ens va anar bé esperar-lo aquella estona: per passejar i desentumir el cos de la botifarra de volant que dúiem des de Barcelona, i per preparar-nos mentalment per a la prova que s’acostava. Ens emparaven la bondat d’una tarda dolça i un paisatge agraït que convidava a badar i fer que l’esguard llisqués per un horitzó suaument aturonat on les esteses de vinya i les parades de gira-sol convivien amb conreus tardans de cereal encara per segar, però a la punta de la falç, de tan madurs.

Al Gerard les coses no li han acabat d’anar bé. Com a hereu, es va criar a l’ombra de son pare amb la idea de continuar els negocis de casa, però sembla que la feina no li acabava de fer el pes i tampoc no li va agradar el gir de la nova situació familiar. Va provar d’independitzar-se comprant un quiosc i el va tenir sis o set anys fins que se’l va haver de vendre perquè hi perdia diners de tant com el robaven. En aquest darrer temps ha anat fent la viu-viu com ha pogut, ha treballat en feines de passavolant, però ara mateix és a l’atur i enguany li repicaran els cinquanta. El trobo intel·ligent, fi, sensible i llegit, intueixo que no vol un treball qualsevol i, per bé que és conscient que amb cinquanta anys a l’esquena no li serà fàcil trobar-ne, té l’esperança que aviat caurà una cosa o altra. A França, de tota manera, els aturats tenen el coixí d’un bon amortidor social que, en el seu cas, si hi afegeix el patrimoni familiar, dóna un marge folgat per a un tipus solter, més aviat solitari, sense massa pretensions i tampoc sense vicis, enllà de la bona taula, una quota de tabac en forma de purets i la partida de bridge un cop per setmana. D’ençà que es va vendre el quiosc, viu amb la seva mare a Picoulade i, mentre duri la història de la Cathy, tampoc no està d’orgues per la feina. La tieta ja no condueix i ell la porta, un cop per setmana, fins a l’hospital on és ingressada.

A la tieta l’he trobada abatuda i revellida, però amb el geni i la vitalitat de sempre, l’argent viu que recordava de les quatre o cinc vegades que l’he tractada. Ahir, però, la sobretaula del sopar va ser adolorida i malenconiosa. Com en un poema de Miquel Martí i Pol, a poc a poc, la penombra va anar envaint l’ambient del menjador fins a fondre’l amb el misteri d’un crepuscle lent, endolcit per una gamma enrogida de grisos que va rajar fils de llum fins passades les deu del vespre. D’una banda a l’altra, la conversa jugava al contrapunt i oscil·lava de la nostra curiosa història familiar al cas de la Cathy, la gran absent. La Cathy és molta Cathy: la mare i el germà se n’omplen la boca quan l’esmenten, respiren admiració per la dona singular que és i parlen de la seva intel·ligència i dinamisme, del seu esperit independent i viatger que no ha parat de donar tombs pels camins del món. Ha treballat a la FAO, ha fet de professora a la Guaiana Francesa, a Austràlia i a Singapur, i ha viscut a Roma, a Brussel·les i a Londres. Fa sis anys, a frec de la quarantena, va decidir que ja n’hi havia prou, de rodar per aquests mons de Déu, i va establir-se a França, com a professora d’anglès a la Universitat de La Rochelle, abans de guanyar una plaça a la de Niort, on té l’apartament. Just llavors se li va esquerdar la vida.

Mentre la llum del capaltard ens daurava la conversa, l’ombra difusa del tiet divagava, anant i venint, convertida en referències erràtiques, distants i imprecises. L’any 1985, en llegir Pedra de tartera, de Maria Barbal, em vaig adonar que l’oncle era una ànima bessona de la protagonista de la novel·la: Es veia prou que a casa érem molts. I devia de sobrar algú. Jo era la quinta de sis germans, i segons deia la mare, havia arribat perquè Déu havia volgut (…) Així comença Pedra de tartera i així podrien començar les memòries que el germà petit del meu pare mai no escriurà. En el tombant de la dècada de 1920 cap a 1930, el menut Miguel, prim i rebordonit, era la joguina de ca de Lluvic d’Espés, el setè de set germans, sis mascles i una sola noia. Els grans li duien entre dotze i vint anys i feia temps que campaven pel seu compte: José guardava la tanda que li pertocava com a hereu, a Ramon l’havia mort un llamp, una tarda d’agost de 1927, mentre mirava passar una tronada abocat a la finestra d’un cobert de Montanui; Juan Antonio feia de pastor, era geniüt com un marrà i va haver de fugir a França, l’estiu de 1936, per salvar la pell, i des dels catorze anys, el meu pare s’havia llogat de mosso a Bonansa. Quedaven els tres menuts: Maria feinejava per la casa, Rafael feia de rabadà i Miguel, un belluguet de tres anys, encara no enraonava clar però era la joia de tots i l’alegria de la casa.

Ca de Lluvic era un bastió sòlid, amb prats, terra de conreu, aviram, vaques i corders, però eren molts a taula, i la meva àvia Maria, entre fill i fill, es passava una colla de mesos fent de dida a Barcelona per tornar-ne, segons els anys i la família, amb un grapat de duros de plata, farcells de roba bona, una vaixella nova i fins una de les primeres màquines de cosir de la casa Singer. D’anys enrere, ca de Lluvic havia esdevingut el feu d’un curiós matriarcat perquè els germans de l’àvia havien marxat molt joves de casa, tips d’aguantar les atzagaiades i inconveniències d’un pare dèspota i autoritari. A la seva mort, el pòndol de la casa va recaure en tia Joana, germana gran de l’àvia, un nervi eixut de dona, vídua jove i sense fills, però que mai no va renunciar als drets que li pertocaven pel fet de ser la gran. Ho comandava tot, casa, terres, homes i bestiar, era intel·ligent i endreçada, i també es feia càrrec del nadó de torn cada cop que sa germana se n’anava a Barcelona a donar el pit.

L’ordre d’aquell món, però, es va esfondrar un dia d’estiu de 1929, quan la coça d’un matxo guit va rebentar els dedins del meu avi, que va morir en poques hores. Setmanes després de l’enterrament es van anar presentant els germans absents de l’àvia, a plorar la pèrdua del cunyat i donar el condol a la pobra germana. Un va arribar de França, on s’havia casat, però, com en el cas de Pedra de tartera, havia desesperat de tenir fills. Després de parlar-ne amb les dues germanes, es va endur el menut Miguel amb la voluntat d’alleugerir la càrrega d’una família que acabava de perdre un dels puntals. D’un dia per l’altre, el nen va canviar de família i de llengua, de país i de casa. Tenia tres anyets pelats i fins al cap de vint-i-cinc, ja casat, no va tornar a veure els seus germans. Ahir al vespre, quan l’ombra erràtica de l’oncle es feia present en els retalls de la conversa, les paraules de la tieta, que no demostraven cap compassió pel seu home, parlaven sense acritud d’aquell orfe desconcertat que va arribar d’Espés a la casa d’uns parents desconeguts que mai no li van donar gaire afecte i que, a partir dels vuit o deu anys, li feien guanyar el pa que es menjava.

La cafeteria Le Drapeau, segons la Cathy, és la més elegant de Parthenay i ens hi ha dut després de dinar. Caòtic, el cap em bull i em dóna tombs com un bombo. Té la cara inflada per la cortisona, però esperava trobar-la més deteriorada. Manté la perseverança que li conec d’altres vegades i està segura que se’n sortirà.

—No oblideu que vinc de la soca pirinenca de ca de Lluvic —ha dit amb orgull.

Vint o vint-i-cinc anys enrere, quan encara era universitària, s’havia despenjat algun cop per Barcelona i feia estada a casa nostra o al pis d’estudiants de la meva germana. La recordo amb el mateix esguard intel·ligent i foteta que encara mostra, i l’obstinació esmolada que li feia defensar, a tota ultrança, un sentit independent de la vida. Ho ha fiat tot a l’energia d’un caràcter tenaç i per això té el convenciment que, el proper gener, farà el viatge que té planejat a Islàndia. No parlem gaire del seu mal, però deixa clar que, fins fa només quatre dies, la malaltia no li ha impedit pas de fer la seva: va anar a Praga l’hivern passat, i a l’abril va venir a Barcelona amb la intenció de tornar a seguir les obres de Gaudí. Només va tenir alè per a la Pedrera, de tan xafada que es trobava, i es va quedar a l’hotel la resta dels dies. Quan ha vist la cara d’estranyesa que posàvem s’ha excusat dient que tenia intenció de trucar-nos, i de veure’ns, i que ens volia explicar el detall d’una malaltia de la qual ja sap que no sabíem res. Però no es va veure amb cor de fer-ho i ho va encomanar a sa mare en la carta que vam rebre la setmana passada. Aquest matí, venint de Picoulade, hem passat pel seu apartament de Niort a buscar roba i buidar la bústia. Mentre la tieta i el Gerard omplien una bossa amb tot allò que els havia demanat per telèfon, he badat repassant els prestatges d’una biblioteca ben nodrida, sobretot, de literatura anglesa i llibres de viatges, i amb una lleixa per a la medicina i la salut. L’atzar m’ha posat a les mans un llibre de títol sever, Vivre avec un cancer, i he pensat en el valor que es necessita per continuar al peu del canó sense perdre la dignitat. Aquesta ha estat la fortalesa de la Cathy en els darrers sis anys, des del melanoma que li va aparèixer a Singapur i que semblava que li havien tret a Poitiers, en una operació d’èxit segons el parer de tots els metges. L’essència perversa dels crancs, però, viu en l’astúcia i l’engany, i el seu ha fet camí amb una voracitat sense aturador. Segons la tieta, la Cathy no sap que els metges l’han desnonada ni que l’hospital de Parthenay és dels que serveixen per alleujar i alentir un procés irreversible. Però ma cosina és massa llesta per no saber el que té. Sobre el tauler d’escacs, el càncer encara no l’ha vençuda però li porta molt d’avantatge. L’esperança sempre fa d’agafador contra qualsevol pronòstic i, a favor seu, fa jugar els peons del coratge i els cavalls d’un enorme esperit de lluita. Però no n’hi haurà prou! I tot plegat, d’altra banda, és massa contradictori: la mateixa tossuderia que li fa dur una aparença de vida quasi normal, limitada només per un cansament que l’aclapara, també li fa encendre una dotzena de cigarretes diàries. És conscient que la malaltia ha fet metàstasi, coneix el detall dels tumors del cervell, dos de reduïts amb radioteràpia i un altre d’operat, però no sap que té el fetge i els pulmons tocats, i que tampoc no fan bona cara els ganglis que li han sortit al costat de la jugular i la caròtida.

Amb el cafè m’han dut un bombó embolicat amb paper blau que no obriré perquè el dia és amarg i les xocolatines sempre m’han dut la memòria feliç dels llunyans Reis de França. Sé que ha estat la màgia d’aquests records d’infantesa la que m’ha donat ali a venir després que, la setmana passada, el carter deixés a la bústia la carta desolada de la tieta Raymonde. Tant se val que hi hagués més d’un miler i mig de quilòmetres entre l’anada i la tornada; ni la bogeria de tres dies de volant només per veure-la una estona, potser per darrera vegada, i prou; ni que la nostra sigui una estranya història familiar; ni que només ens haguéssim vist quatre o cinc vegades en tota la vida. A casa som tribals de mena, però no estic gens segur que fos la crida de la sang o l’obligació de fer pinya familiar allò que m’ha dut fins a Parthenay. No deixo de pensar en la poderosa virtut d’aquells bombons dels Reis de França que em van il·luminar la infantesa i que em fan tan amarg el que encara passejo neguitós entre els dits.

Faquín

El record de la fotografia encara t’empaita quan els fars del Toledo obren la cortina de llum en la gola de llop del primer túnel. El cotxe llisca poruc pels forats de la tenebra, sents la vella sensació d’ofec, el nus a l’estómac, l’angoixa de trobar-te colgat per la pedra i debades vols mesurar, en els balcons de llum entre túnel i túnel, l’estretor mineral d’un congost que sempre t’encongeix el cor. Per vèncer l’ànsia t’esforces a fugir cap als espais oberts que senyoregen un munt de metres damunt teu, a la llarga remuntada del roquissar fins al coll de la Croqueta, que, abans dels túnels, era la sortida al sud dels altiplans d’Espés. El camí encara grimpa fins a la clenxa del serrat que fa de repeu al Turbó, passa a tocar del daltabaix de l’engorjat i mira a llevant la serra de Pegà, que dóna als plans de Bonansa. Al cor de la massa calcària, el treball mil·lenari de les aigües de l’Isàvena ha obert el solc d’Ovarra, una destralada a la pedra que, en alguns punts, encara no fa vuit pams d’amplada.

De menut, quan l’estiu era la innocència d’un canvi d’aigües i et duien unes setmanes per aquests verals, llavors els feien, els túnels i la carretera. A mitja tarda se sentia el tro de les barrinades que furonaven la dreta del congost i la mare tenia por perquè li recordaven el soroll de bombes llunyanes i la tristesa de la guerra. Sempre que la conversa hi queia desvagada, l’oncle s’afanyava a comentar que no feia gaires anys encara s’hi veien maquis, en aquesta banda del Pirineu, i ell mateix havia topat amb un escamot a la partida dels Boixiguers. Amb el fusell a la mà, li’n van saltar dos al mig del camí i n’hi havia un parell més d’arraulits en un pradet entomant el sol d’abril. Duien gana endarrerida i se li van menjar la berena, però li van signar un pagaré de dos duros perquè eren de la FAI i no robaven a ningú. Només van insistir a comprar-li el recapte.

Guardo aquells estius a Espés de mitjan cinquanta al calaix bo dels records. Hi arribàvem pel nord, a l’inrevés d’ara, i el primer dia el viatge acabava a Sirés: el tren ens duia de Bellpuig a la Pobla de Segur, l’Alsina Graells fins al Pont de Suert i només de baixar del cotxe de línia ja vèiem el nervi esprimatxat i menut de l’oncle Tonyo que ens venia a rebre amb la ruca. Posava la maleta de cartró i els farcells sobre el bast de l’animal, passàvem el pont penjat sobre la Noguera Ribagorçana i enfilàvem a peu cap a Sirés seguint el camí de la vora del barranquet. A estones em pujava a cavall, però no hi durava perquè em feia nosa la maleta, la carcanada de la somera se’m clavava al cul, trobava el pelam aspre i m’esveraven les xurriacades de la cua quan l’animal s’espantava les mosques.

Els dies de Sirés, que acabaven sumant una setmana llarga, eren una gresca de cosins grans, de dies al defora amb les vaques i les ovelles i, d’amagat de la mare, de banys a pèl a la tolla del barranc del costat dels horts. Fins que un dia a mig matí, galtavermell i rialler, arribava d’Espés l’altre oncle de muntanya, el germà gran del pare, amb una mula que sempre es deia Morena, per emprendre, després de dinar, el segon tram del viatge: un camí de quatre o cinc hores que ens duia primer a Bonansa, pujava al coll del Plano, baixava a la borda de l’Espanyol i costejava de nou cap al morrot d’Alins. Des de dalt ja es veia Espés, però encara calia baixar a la borda d’Arinyo, creuar la riera Salada, passar els prats i remuntar el tossal fins a la Mare de Déu de la Pietat, les primeres cases del raval, l’abeurador de sota el pendís de l’església i la plaça. La tarda s’esfilagarsava retuda d’ataronjats i liles sobre el Turbó llunyà quan passàvem l’era i entràvem a ca de Lluvic.

Penses de nou en l’home de la foto esgrogueïda ara que els túnels han quedat enrere i la vall torna a respirar mostrant-te un esplèndid ventall de tardor. Fa un dia prim i, a l’altre costat de la carretera, el bosc baixa a llepar l’aigua de l’Isàvena. Faigs i freixes, roures i grèvols, arços i aurons van vestits amb el color morent de mig octubre i el paisatge rebenta en una paleta de coures i daurats. També tardorejava en aquells dies de l’home menut de la fotografia que t’ha retornat, esfilagarsats, els retalls d’un món d’infantesa. El tiet José era molt bo explicant històries i sabia acolorir-les amb una vivesa extraordinària. Encara el veig pausat i metòdic, el gest abonançat i canaller, vestit de vellut i la boina de gairó que només li cobria mitja clepsa. Tenia l’esguard lluminós i puc sentir sense esforç els greus obscurs d’una veu que desgranava contes de llops que em feien por i històries d’escurçons que jeien al sol, a l’escalfor de les pedres, i lliscaven de nit als estables per xuclar la llet del braguer de les vaques. Eren relats a boca de fosc, quan els homes feien temps per sopar al marxapeu del portal o a la rotllana del saüquer de la plaça. Hi havia històries familiars que havia sentit explicar al pare, però l’oncle les arrodonia amb misteri i colors de fantasia: el llamp de Montanui que els va matar un germà mentre mirava una tronada amb la finestra de bat a bat; i els maquis de la partida dels Boixiguers, que ja més granat vaig entendre que il·lustrava amb gallofes, sobretot si hi havia altres homes del seu temps. També hi havia allò del matxo guit que va rebentar l’avi d’una coça al ventre i els va deixar, a més d’orfes, en la situació més prima que ha passat mai ca de Lluvic. La narració s’entelava, llavors, amb el passat d’una casa que havia estat de les bones del rodal, quan l’avi feia de prestador i tenia centenars de duros escampats per Espés i pobles de la vora. La guitza mortal ho va capgirar tot en un tres i no res: era el pic de l’estiu, calia enterrar-lo de seguida i els veïns que van amortallar-lo amb el vestit de mudar no van saber veure que a l’infern de l’americana, entre la tela i el folre, hi guardava els papers signats pels creditors.

Jo sempre demanava que expliqués coses d’aquell home tan valent d’Espés de Dalt, que deien que podia caminar fins a Benasc o Benavarri i tornar d’una tirada sense fer nit enlloc. Es veu que tenia tanta força que, de jove, havia mort el darrer ós que es va veure per aquestes muntanyes, entre Castanesa i Vallhiverna, i diuen que el va acabar de tombar trencant-li el coll perquè el tret de l’espingarda només havia malferit l’animal. Un vespre que érem al pedrís de ca de Tonino, vaig aconseguir que l’oncle tornés a explicar la contalla del poble veí d’Abella, quan la banda de l’Escanyat va entrar-hi a robar. Era el diumenge de la patrona, hi havia anat a predicar el rector de les Paüls i, a mig matí, tothom havia anat a ofici. Murri com una mostela, l’Escanyat també ho sabia, que era festa grossa, i, quan va tenir la certesa que no quedava ningú fora del temple, s’hi va presentar amb mitja dotzena d’homes armats. Va interrompre sense contemplacions la prèdica del vell rector, va tancar tot el poble dins de l’església amb clau i forrellat, va fer treure la corda de la campana i va deixar un dels lladres vigilant fora amb un trabuc. Amb la resta va començar a regirar les cases bones d’Abella, sobretot ca de Betrà i ca de Rosó, que no feia gaires dies que havien baixat el bestiar a la fira de Salàs. El pla era astut, d’acord amb la subtilesa d’un lladre intel·ligent, i tenia les traces d’un atracament sense risc. S’explicava que, abans de bandoler, l’Escanyat havia fet el soldat a Catalunya i que només era un bordegàs de catorze anys quan es va allistar en la partida carlina de mossèn Benet Tristany. En acabar la darrera carlinada, en comptes de tornar a casa va fer-se trabucaire amb una colla que el van seguir. Amb els carlins s’havia tornat arrogant i manaire, li agradava imposar la seva llei i no va voler abandonar una vida d’aventura a ple aire que l’exaltava i li feia bullir la sang. Va començar fent maleses per la Garrotxa i el Ripollès deixant un rastre de sang i ferotgia. Va matar i violar les dones del mas Rabassa i a l’infeliç Tonet de Riudellots li va arrencar les orelles, el nas i les dents, i n’anava fent present a la família que no podia pagar el rescat. Fins que la pressió de la justícia el va retirar cap a ponent, a aquestes muntanyes de la Ribagorça i el Pirineu de la banda aragonesa. Aquí encara recorden la malifeta de fermar els jaios de Ridols als cremalls de la llar i socarrar-los vius per un botí de només cinquanta unces. S’amagava a terres de França, prop de Luchon, i campava a l’ample per Benasc i la Vall d’Aran. Alguna vegada havia arribat fins a Graus i Benavarri, amunt i avall de les riberes de l’Éssera i l’Isàvena. Quan els carrabiners li buscaven gaire les pessigolles s’establia a França una tongada llarga i es dedicava al contraban. S’havia fet llegendària la manera que tenia de jugar amb la justícia i com vencia amb dignitat el pas dels anys. El temps l’havia amorosit i la brutalitat del jovenot havia deixat via lliure a l’astúcia del vell. Només de tant en tant es permetia un cop segur per retirar-se sense fer fressa als caus de prop de Luchon, com aquell diumenge de tardor que regirava les cases d’Abella després de tancar tot el poble dins l’església de Santa Julita.

Arribes a Riu Blanc, davant mateix de la paret del Serradillo que el sol de mitja tarda tenyeix de rosa amb vinces de color de mel. Penses en el te de roca que s’hi fa i en les dificultats d’aquell estiu que vas provar d’enfilar-t’hi per dur-ne al pare, que te’n cantava les excel·lències. Redueixes, poses l’intermitent de l’esquerra i fas girar el Toledo cap a la pista forestal que puja, entre revolts, el collet de la Gargassó. Guanyes alçada a poc a poc, passeges l’esguard per Artiga Cirera i els Llavarins fins que, al fons del paisatge, veus com es retallen, contra un cel de blaus tardorals, els perfils dels dos Espés, el de Dalt i el de Baix. Tornes a recordar l’homenic de la vella fotografia i des de sempre has sabut que l’error de l’Escanyat fou no comptar amb l’hereu de ca de Roca.

Sota unes capes d’arrebossat, l’església de Santa Julita d’Abella guarda restes d’un vell absis romànic i una espitllera engrandida per la poca traça d’un capellà que, temps era temps, va obrar-hi la sagristia. D’amagat de tothom, Carmeta de Torrent, una nena com un jonc vincladís i a punt de fer el canvi, va anguilejar per l’espitllera i va sortir a buscar socors. Va passar de puntetes prop del vigilant que becainejava i es va perdre per la drecera del barranc pensant que avisaria primer els d’Espés de Dalt i continuaria cap a les Paüls. Prop de la borda de Castellano va topar l’hereu de Roca, que llaurava unes feixes amb els bous. Pagerol i home de bosc, la cacera li era mitja vida i acostumava a dur, quan anava al defora, l’escopeta desmuntada dins d’un sac. Al pic del migdia o en hora foscant seguia el rastre dels conills i espiava els tords i tudons que hi anaven a beure. Així que la mosseta de Torrent va explicar-li què passava, va deixar el parell, va muntar l’escopeta, va triar les postes que havia dut per si veia el porc senglar i va tirar cap a Abella. El vigilant encara pesava figues arrambat a la paret quan el cop de roc va estabornir-lo i d’un pèl que no li buida l’ull dret. Li va prendre el trabuc, el va disparar esbotzant el pany de la porta de l’església i en un moment tot es va esvalotar. L’escopetada fou seguida per l’enrenou dels que sortien de l’església, l’alarma dels lladres d’una casa a l’altra i un altre tret que va obrir el pit del primer bandoler que va topar l’hereu de ca de Roca, Faquín de Barravés. Els crits d’angoixa que demanaven confessió perquè es veia morir va fer decidir la resta sobre la urgència de plegar veles i un campi qui pugui general. Amb l’Escanyat al davant, van deixar el que duien arrambat per fugir lleugers a la seguretat del bosc, guanyar la pleta on havien amagat les mules i tocar pirandó per la banda de Sant Feliu de Veri.

Has deixat el Toledo a la plaça, al costat de l’abeurador, i ara buscaràs ca de Roca per comprovar si la porta encara és la mateixa que treu el nas darrere de la foto que et va trasbalsar i que t’ha dut fins aquí, encara no saps ben bé per què: potser penses trobar-hi rastres de la seva aura, o bé pagues penyora d’homenatge a les taques esgrogueïdes del cartipàs de la memòria? Dies enrere la ficció va petar-te a les mans i ets aquí per confirmar fins a quin punt les velles contalles del tiet José, més de quaranta anys enrere, arrelaven en la més estricta realitat. Tot va esclatar de sobte mentre fullejaves Ribagorza. Historia de una metamorfosis (1998), un llibre curiós que, en essència, és només un àlbum de fotos. Des de la pàgina trenta-tres, amb posat foteta i somriure de murrieria, et mira un vellet cofat amb pell de conill, calça curta arran de genoll, faixa i avarques. Duu camisa blanca, una armilla mig botonada, un gec que li va curt i un totxet que deu ser de freixe a la mà dreta. Les cames lleugerament arquejades accentuen l’associació cinematogràfica amb el protagonista de Dersu Uzala, el film d’Akira Kurosawa que és un cant a la natura i narra la bella amistat d’un topògraf de l’exèrcit rus i un vell caçador dels boscos i l’estepa siberiana. Diries que n’és un calc, si no fos pel peu de foto que t’avisa i et torna a somoure: Joaquín Barravés con el gorro típico de piel de conejo. Fue un personaje de leyenda; entre sus hazañas destaca la liberación del pueblo de Abella secuestrado por un grupo de ladrones. Espés Alto, 1934.

Annex

Duet cerverí

Fred a l’alba

Sempre ha tingut el son prim i l’acaba de posar en tensió una escatainada al galliner, a la banda de darrere del mas. Para l’orella amb els nervis tibats fins que el silenci d’una nit com una gola de llop el retorna a una tranquil·litat només relativa. No ha sentit lladrar els gossos i suposa que el cloqueig és per una guineu propera o l’espantada de la mostela que vol entrar al galliner. Ha parat de ploure, el carro de la nit s’esmuny amb lentitud camí de l’albada i l’única fressa li arriba de la respiració fonda dels companys que dormen vora seu, sobre màrfegues de crin, a les golfes de can Borrelles. Continua una estona amb l’orella dreta, provant de distingir alguna remor sospitosa sobre els ronxets del seu gendre i la sorollosa ranera del panxut capellà d’Àger. Es gira de costat, mira de trobar una posició més confortable per dormir una mica i topa amb el cos ossut de Jaumot de Noguera, l’enigmàtic noi d’Espés, sempre a tocar. No acaba de trobar-se bé, deu estar febrós una altra vegada i sap que ja no tornarà a agafar el son. La febre l’atueix, el gronxa entre un tèrbol deixament de nyonya tèbia i li llença els records cap al desastre de l’expedició de la Vall d’Aran i la desfeta del port de la Bonaigua en els primers dies de desembre del 1838. Veu l’avidesa del foc sobre el grapat de cases que van cremar, tot i que ell discrepava del comte d’Espanya i mai no ha estat amic de saquejar sense motiu ni de calar foc per caprici. Primer, perquè les cases no en tenen cap culpa i pujar-ne una costa tota una vida d’afanys, i també perquè sabia, del temps que havia guerrejat per aquells verals, que molts aranesos miraven de bon ull la causa carlina. Però el carnús aquell del comte d’Espanya era una altra cosa, un carnisser salvatge amb ganes de cremar-ho tot! Per això li deien Tigre, de malnom. Mai no havia conegut ningú tan sanguinari, ni de tanta crueltat, ni tan disposat a passar per les armes tots els seus enemics. Només calia que li’n donessin motiu, per petit que fos! I ara torna a indignar-se recordant l’absurda lleugeresa del comte que els va dur al caos i a la desgràcia.

A Berga havien arribat notícies de la revolta de la guarnició cristina de Viella, es parlava d’un motí contra el comandant militar i es deia que els mateixos soldats l’havien mort cridant visques a don Carles. Arrauxat i imprevisible, el Tigre va obrar de bursada, sense considerar els perills d’una expedició en aquelles circumstàncies. Li devia semblar que havia arribat l’hora de la veritat, que era el moment oportú per a un cop de força que redrecés una situació militar més aviat precària per a l’exèrcit carlí i vés a saber si no empaitava la quimera de consolidar-se a tot el Pirineu ocupant la Vall d’Aran i el Pallars. Va enviar-hi el coronel Borges amb tres-cents homes, darrere hi va anar ell amb la seva gent i quatre peces d’artilleria, i el mateix comte, dos dies després, els va seguir amb quasi totes les tropes carlines de Catalunya. L’expedició exigia rapidesa i es van plantar a Viella, des de Casserres, en dues jornades de marxa esgotadora. Només per comprovar que la informació no era prou bona. Sí que la guarnició s’havia revoltat i mort el governador de la plaça, però continuava fidel a Maria Cristina sota un altre cap, elegit pels mateixos soldats. S’havien fet forts al castell i la partida del Borges no havia aconseguit batre’ls en dos dies de combat. A mig matí del tercer dia, els seus quatre canons van començar a castigar les defenses, el foc pautat de l’artilleria va anar mossegant la muralla i, cap al tard, hi havia obert uns quants esvorancs que deixaven l’escenari a punt per a l’assalt de l’endemà. Encara està segur que els haurien fet rendir en poques hores, però a punta de dia va arribar un correu del comte que ordenava la retirada immediata cap al port de la Bonaigua. Ja es veia que aquell brètol s’havia equivocat i ara calia tocar el dos cagant llets abans que les columnes cristines del baró de Meer no els tanquessin en un cul-de-sac. Abans de calar foc a Viella, les instruccions donaven dues hores de llibertat per saquejar les cases i arrambar tot l’avituallament que fos possible. Van carregar fins a quaranta muls amb sacs de blat i campanes per a la foneria de Berga, i van aplegar un ramat amb dos-cents caps de bestiar boví i un centenar d’ovelles. Però se’ls va fer tard i era boca de fosc que començaven a pujar el port amb un torb que xiulava com els dimonis i enmig d’una nevada de tres parells de collons. Prou que es veia que el temps no pintava bé i aquell mitja cerilla d’estrangerot, el príncep Lichnowsky, encara ho emmerdava més dient d’esperar a l’endemà per passar el port de la Bonaigua. No devia saber com les gastava el reconsagrat comte d’Espanya i se li va haver de quadrar, que ordres eren ordres, i amunt s’ha dit que no tenia pebrots per desobeir el Tigre. Però el desastre, redéu, va ser absolut! Encara no havien passat Betren que una dotzena de muls massa carregats se’ls havien estimbat barranc avall; més amunt, amb un tou de neu fins a mitja cama, van haver de colgar els quatre canons perquè no hi havia manera d’arrossegar-los i, abans d’arribar al port, se’ls havien esgarriat bona part de les vaques i ovelles. Però la desgràcia més grossa van ser la quarantena d’homes que hi van deixar la pell, pobrets, gelats i vençuts per la fatiga: es van endormiscar sobre la neu i molts s’hi van quedar rient. I no en van perdre més pel bon senderi de Jaumot de Noguera, que, en arribar al cap del port, va fer desmuntar els sostres d’unes cabanes que hi havia i va encendre uns quants focs amb les llates i feixines de la teulada. De lluny, les flames van ser fars per als qui rodaven perduts enmig del torb i, de prop, l’escalf de les xeres va servir per retornar els qui arribaven exhausts. Va ser aquella nit maleïda que el va prendre per ajudant en veure el seny i l’astúcia que traginava. És un sac de nervis amb lletra menuda, un home estranyot i carregat de misteris, però que la sap llarga, a fe de Déu! Va criar-se de novici a Ovarra i els frares el van fer astut i garneu. El té a tocar, prim com una ascla, quiet i silenciós, i està segur que tampoc no dorm, que també l’ha desvetllat l’esvalot del galliner…

L’endemà, aquell merdós de Lichnowsky li va carregar els neulers de la desfeta davant el comte d’Espanya: que si no havia volgut assaltar el castell, que si s’havia entretingut massa organitzant la retirada, que si amb dos dits de front ja es veia que amb aquell temporal no s’havia d’haver arriscat a pujar el port. La mare que el va parir! Maleïda sigui la seva ombra! Però el cas és que dies després el Tigre li va retirar el comandament, el va mig confinar a Casserres i sap que fins es parlava de fer-li un consell de guerra. Ara se n’enfot perquè no era pas arribada la seva hora. Més aviat s’acostava la del comte.

Noticioso en Cardona al amanecer de hoy de que la facción se encontraba en este punto, y no obstante que las tropas que saqué de Barcelona las había hecho marchar hacia Manresa con objeto de subir un convoy, me puse en movimiento en busca de los enemigos con la guarnición de dicha plaza sin dejar en ella más que las guardias.

Diario de Barcelona (19-V-1847)

Don Bartolomé Porredón, de edad de 50 a 53 años, hijo de una casa de campo de la parroquia de Castell-llebre y jurisdicción de la villa de Oliana. Toda su educación ha consistido en aprender un poco a leer y escribir, ocupándose mientras permaneció en la casa de sus padres en las faenas del campo, y habiéndose después casado con una sobrina del cura del pueblo llamado Anoves inmediato a su casa, pasó a vivir a la villa de Oliana en donde ganaba su subsistencia haciendo de arriero y observando una conducta irreprensible.

Diario de Barcelona (21-V-1847)

El sacseja una esgarrifança que no sap si és de febre o de neguit. De por segur que no perquè no n’ha tingut mai. Tornen a ser les febres que el deixen baldat de setmanes enrere i que aguanta com bonament pot perquè no hi ha altre remei. Des de l’ocupació de Cervera que no s’ha tornat a trobar fi, però recony, allà sí que la van fer grossa, l’acció més intel·ligent d’aquesta carlinada! Amb mossèn Benet Tristany, un altre amb qui cal anar viu perquè no està d’orgues i li agrada la sang, el Griset de Cabra, el Borges i el Vilella es van presentar a Cervera la matinada del diumenge 16 de febrer. Sabien que dins de la ciutat només hi havia l’escamot de la Guàrdia Civil i mitja companyia de cipayos cristins, mentre que ells, les cinc partides juntes, feien més de dos-cents homes. Van caure-hi com un mal llamp i gastant ben poques escopetades per fer-se respectar, que és com a ell li agrada fer les coses, més aviat amb berganteria, que són pocs, i si pot ser, tirant més d’astúcia que no pas de violència. Van entrar per la porta de Sant Magí i el desplegament va ser un dit i fet ràpid, silenciós i eficaç perquè tothom sabia bé la feina que tenia encomanada. Amunt pel carrer que en diuen de Buidassacs, mossèn Benet Tristany va anar a l’ajuntament, a l’administració de rendes; el Vilella i el Borges, amb el gruix de la partida, van pujar a sorprendre la tropa del castell, a rendir la guarnició i alliberar els presoners; el Griset de Cabra i deu més es van amagar prop de la caserna de la Guàrdia Civil, i ell, amb vuit homes, va trucar on dormia el cap militar de la plaça, a mig carrer Major, fent-se passar per un correu que duia noves urgents de la línia de Biosca. Fora de l’oficial, a la casa només hi havia un assistent cadell que va caure a la ratera amb tota la innocència del món. Però el cabronàs del militar era més murri i se’ls va escapar! La mala sort va voler que el despertessin els primers trets, just quan acabaven d’ensarronar i detenir l’assistent. L’oficial dormia tan tranquil que no tenia armes a la vora, però va estabornir amb un cop de tamboret el primer que va entrar a la cambra, li va arrabassar el trabuc, va disparar-lo d’esma cap al forat de l’escala i, aprofitant la confusió, mig despullat i tot, va saltar per la finestra cap a l’hort, va enfilar-se per la tàpia del fons i es va deixar caure al carrer de sota. Encara fosquejava, vam disparar-li sense poder fer bona punteria i va acabar fugint cap al camí ral. Les escopetades que l’havien posat en guàrdia eren de la colla del Griset. Amagats prop de la caserna de la Guàrdia Civil, havien esperat que sortís la parella que, cada matí, a hores petites, es desplaça a dur novetats al comandament de Tàrrega. Però els dos gamarussos del tricorni no els ho van posar fàcil: van tenir un sobtat atac de valor i els van haver de disparar sense miraments; al del mostatxo refistolat l’estossinaren allà mateix i l’altre va quedar malferit. Com si s’ho haguessin dit, el concert de trons es va animar una estona al castell així que el grup del Vilella i el Borges va topar amb la quinzena mal comptada de soldats que hi havia. Els van enga-nyar entrant per la teulada, van reduir-los en un tres i no res, van obrir les cel·les de la presó i hi van engarjolar els cristins i el sergent que els dirigia. Tot just trencava l’alba i ja havien sotmès la ciutat de Cervera! Mossèn Tristany, però, va sortir emprenyat de l’administració de rendes perquè només hi havia trobat noranta mil rals, llamp de Déu! I és cert que esperava trobar-n’hi més. El dia abans, que també és mala sort, s’havien endut cap a Lleida més de nou mil duros. Capmoix, el mossèn anava dient que semblava que ho sabessin, que avui assaltarien la ciutat, i que sense diners no es pot dur a bon port cap guerra. Però les coses són com són i no hi va haver altre remei que entomar el que hi havia. Sí que ho van aprofitar, de passada, per carregar el tabac i tota la pólvora que van poder, per requisar l’armament dels soldats i endur-se alguns uniformes d’oficials.

Hi té un cosí, a Cervera, fill de l’oncle Manel, germà del pare, i el va veure a la plaça, en aquella hora confusa en què mossèn Benet, acabada la feina, tranquil·litzava els atemorits cerverins que volien escoltar-lo. Els explicava que ells no eren lladres, sinó carlins, i els assegurava que havia prohibit, sota pena de mort, que els homes de la partida entressin a sac en cap casa. La mateixa eufòria, o potser perquè es fa vell, va dur-li una ombra de flaquesa i, per un instant, el cor li va dir d’anar a saludar son cosí. Per sort, la prudència va aturar-lo: no s’ha de deixar cap pista ni donar passos en fals. Distància i cap clar per evitar problemes, i tenir la certesa que el tornaran a tenir a punt, si mai calia, com aquella matinada, que el seu parent s’ho va manegar perquè quedés obert el portal de Sant Magí. Cap a les deu, els cornetes van convocar a reunió i a mig matí tocaven el dos pel camí de Guissona entre visques a Carles VI i crits de «Fora francesos».

He recibido un oficio del Coronel D. Antonio Baixeras, comandante general del distrito de Solsona, que es como sigue: «Exmo. Sr. Anoche sabiendo que una parte de la facción se hallaba en dicho punto, salí de Solsona con la columna de mi mando para caer sobre ella. Penosa ha sido la marcha, con lluvia, en una noche sin luna por caminos extraviados y en verdad que si la mitad de la columna no se me hubiese equivocado en el camino ni uno solo me hubiera escapado de aquellos bandidos».

Diario de Barcelona (19-V-1847)

Pasaba por el más benigno de los cabecillas; no obstante que cometió bastantes tropelías, entre ellas la de haber fusilado al administrador del marqués de Pons al que había prometido salvar la vida mediante el pago de 100 onzas, y no obstante haber pagado ya 70, mandó fusilarlo. Igual suerte cupo al llamado Bartolo de Cambrils sin que se supiera el motivo. Otros excesos de menos consideración cometió, entre ellos imponiendo multas de consideración bajo cualquier pretexto, las que gastaba su mujer despilfarradamente.

Diario de Barcelona (21-V-1847)

Intueix que és a punt de trencar el dia i la rutina de tants anys el fa aixecar-se, pesadament, per anar a l’únic finestró de la cambra a mirar el cel i el temps que fa. La lluna nova enfosqueix més la nit però la tronada ha netejat el cel i ara hi esguarda un bé de Déu d’estels que encara ragen claror abans que les primeres llums, per la banda de Clariana, comencin a pentinar la fosca amb ditades taronja i suavitats rosa. Sempre li ha agradat la incertesa del moment que camina de la nit a la primera intuïció del matí; troba que aquest punt tremolós té un no sé què màgic amb l’enrenou de la vida que es torna a posar en dansa. Va esporret i l’estremeix de nou el fred de l’alba. Tot i estar avesat a la fresca de les matinades de maig, nota que la llepada de la raspa sobre el cos enfebrat li posa borrissó de pell de gallina als braços. Pensa de nou si l’esgarrifança és només pel fred o porta embolicades altres frisances: l’avorriment de tanta guerra, tot aquest neguit amunt i avall d’ençà que l’oncle de la dona, el capellà d’Oliana, li va posar el trabuc a les mans i el va fer sortir a defensar el rei absolut, l’any 1822. Mira si n’ha rodat de temps i n’està tip, fastiguejat! De tots aquests anys, n’ha esmerçat pocs fent de pagès i vetllant la casa, que és on hauria de ser, malalt com està, al costat de la dona i els fills. Ha perdut mitja vida vagarós per aquests mons de Déu, sempre al peu del canó, però sense acabar de saber per què. De jovenot, l’oncle de la dona li deia que es tractava de defensar la terra i s’ho va creure; que calia guardar els costums i tradicions heretats dels pares, dels avis i dels rebesavis, i també li va semblar que era just. Ara, en canvi, més aviat creu que l’han enredat, i n’està fart, i ja en té prou… Sí, és un fred estrany, això que sent, un fred que li llisca cap endins de l’ànima.

Una nova tremolina el porta de sobte a la nit que van pelar el Tigre, fa set o vuit anys. Un negoci galdós, prou que ho sap, i una feina bruta que algú havia de fer. Ho van decidir a casa seva, a Oliana, però el van passar per la pedra al congost de Tresponts, llimat pel Segre, més amunt de Coll de Nargó. No només hi era, sinó que va enfonsar-li la fulla d’una baioneta. I ho va fer de gust, collons si ho va fer de gust! Perquè aquell carnisser hauria estat la seva perdició i la de la causa carlina. Era un boig i un assassí, arrasava la terra en comptes de protegir-la, ho cremava i ho atemoria tot, i l’únic que aconseguia era deixar una Catalunya desfeta a la mercè dels cristins. El va veure amb quina fredor actuava a Ripoll i a Moià, on va ordenar un saqueig general i l’incendi de tots dos pobles, sense ni respectar les cases de les famílies addictes a la causa que l’esperaven amb els braços oberts… Uns dies abans de fer-li la feina, el van dur enganyat de Berga a la rectoria d’Avià, on, seguint instruccions reials, se’l va destituir i empresonar. Era un vellard de seixanta-set anys, però, recony de Déu!, encara acollonia carregat de cadenes i fins empresonat feia por! El problema és que no sabien què fer-ne i es deia de tornar-lo a França, rentant-se’n les mans, passant-lo per Andorra… Acluca un moment els ulls i veu la fi del Batalla, aquell pobre corneta de Tremp que una nit de gresca va alçar massa el porró i, borratxo, va tenir la desgràcia de matar un soldat de la guàrdia que va cridar-li l’alto. El carallot, en comptes de passar-se a l’altra banda i salvar la pell, va triar lliurar-se i esperar un càstig que, en temps de guerra, no podia ser cap altre que l’afusellament. Però allò que no té nom ni perdó és la salvatjada que va preparar el tirà per executar-lo: va fer venir a Casserres el botxí de Berga i primer, davant de la tropa en formació, li va fer tallar la mà dreta, després el cap i va acabar la funció esquarterant-lo. L’espectacle va ser tan esgarrifós que molts soldats no ho van resistir i queien desmaiats, com mosques… A Tresponts, a l’espadat del toll Mercader, el record del corneta de Tremp li va donar ali per buscar la juntura de dues costelles, a la banda del cor, i enfonsar-hi lentament la baioneta, just quan l’Orteu li acabava de disparar un tret de pistola al pit i abans que el Bep de l’Oli, amb un ganivet de carnisser, provés de desfigurar-lo trinxant-li el rostre. Després, amb un cantal de mig quintar lligat al coll, el van llençar al riu, i bon vent maleït assassí! Tant de bo que cremis i et podreixis per sempre més a l’infern!

Acabo de recibir un parte que desde Solsona me da, con fecha 16 del corriente, el subcabo del cuerpo a mi mando D. José Gené notificándome que por disposición del señor coronel D. Antonio Baixeras marchó, la noche del 15, con once mozos que tenía a sus órdenes y un teniente con treinta hombres de tropa del regimiento de la Constitución con dirección a la casa de campo nombrada de Borrellas, del término de Clariana, distante tres horas de la ciudad de Solsona, y al llegar a dicho punto antes del amanecer se rodeó la casa por toda la fuerza referida.

Diario de Barcelona (19-V-1847)

En 1822, a instancias de su tío el citado cura se alistó en las filas llamadas realistas, en las que obtuvo el grado de capitán. Concluida aquella guerra se le dio licencia ilimitada con una parte de paga y pasó otra vez a vivir en Oliana, en donde permaneció hasta 1827 que tomó parte en la sublevación de aquel año, por cuyo motivo fue desterrado a Ceuta, y a su regreso fijó otra vez su residencia en Oliana, en donde permaneció hasta 1833 que se levantó en favor de la causa de D. Carlos en cuyas filas logró obtener el grado de brigadier, habiéndose refugiado en Francia concluida la misma.

Diario de Barcelona (21-V-1847)

Tot és quietud i silenci entorn del mas. La veu de dins, que mai no l’ha traït, l’avisa que potser n’hi ha massa, de silenci i quietud. Torna a parar l’orella i fixa l’esguard a la quintana de llevant on ara comença a clarejar: intueix els bancals d’ordi que onegen sota el buf amable del serè i s’estranya de no sentir la piuladissa matinera dels ocells. És l’hora que s’esvaloten els pardals de bardissa i, dies enrere, en aquesta hora del matí, ha sentit cantar el puput i les mallerengues boscanes. Però tot continua en silenci, en massa silenci. Sospita que alguna cosa no acaba d’anar a l’hora, ja no té l’esguard fi d’anys enrere, però juraria que ha vist ombres movent-se prop del clap de pins que hi ha a ponent del mas. El fred de l’alba torna a estremir-lo quan s’acosta al jaç a despertar els companys, avisar-los del perill i demanar-los que no facin soroll. Es vesteixen silenciosos i d’una revolada; la possibilitat d’acció esperona el gendre, nota fugisser el noi d’Espés, i sent mossèn Rossell remugar que com redéu els poden haver trobat si ningú no ho sabia, que eren aquí. Ha de ser algú de dins que els ha traït, però no cal passar pena perquè, en situacions així, s’hi han trobat altres vegades i se’n sortiran com sempre se n’han sortit. Quants paranys no els han posat en tots aquests anys? I ara mateix quants n’hi pot haver esperant-los? Jaumot de Noguera, que té l’ull d’una guineu, esguarda una estona pel finestró per dir que en compta, a tot estirar, mitja dotzena i que la manera de sortir-se’n és girar la torna, que siguin ells quatre qui sorprenguin els qui han vingut a sorprendre’ls. Segur que sí que se’n sortiran, no ho dubta gens, però ha decidit que després plegarà, tornarà a casa, al costat de la dona, conrearà la terra, veurà créixer els néts i deixarà que la vellesa faci via amb més tranquil·litat que no ha viscut la resta de la seva vida… Fugiran per costats diferents i es trobaran després al morrot del Jueu. Coneixen el ter-reny a ulls clucs i donen per fet que han d’aprofitar ara que la llum del matí és encara incerta. Primer sortirà ell, arrambat a la paret del costat de l’era, s’arrossegarà fins als bancals d’ordi i s’hi perdrà gatejant fins a arribar al bosc. Llavors dispararà cap al clap de pins on han vist les ombres i, aprofitant la confusió, podran sortir ells tres, cadascun per una banda diferent. El sobta el somriure burleta de Jaumot de Noguera, però no en fa cabal. Ja li ho dirà després, que aquests darrers dies el troba més estrany, misteriós i distant que mai. O potser és una mania seva perquè està fluix i no es troba bé… Fora, els fils ataronjats de la primera llum del matí tot just comencen a vèncer la nit i ell és una ombra feixuga que camina, silent, arrapada a la paret. És el moment dolç de l’alba, un instant bell, una intuïció íntima de plenitud si no fos per la cremada del costat que ha sentit amb l’espetec del fusell. I tot d’una el dolor intens, i la humitat calenta de la sang, i un enrenou de crits, massa crits, i aquest fred de l’alba que ara és un moviment que se li gira endins, que l’allibera de tot i se l’emporta lluny, lluny… lluny.

Acabo de recibir noticias de que la fuerza de mozos y tropa que el coronel Baixeras destacó a la casa de campo llamada Borrelles consiguió sorprender al titulado general carlista Bartolomé Porredón, alias Ros de Eroles, con tres más, yerno uno del dicho Ros, el asistente del primero y un cura de Áger vestido de paisano. El Ros huía por la era pegada a la casa, un mozo le disparó y no salió el tiro, quiso escaparse y el ojo certero del subcabo de mozos, D. José Gené, le disparó dejándolo muerto. Inmediatamente se acercaron a la anunciada casa, donde se hallaron los tres facciosos, y habiendo éstos pedido cuartel se les concedió para evitar el derramamiento de sangre si hubiesen hecho resistencia. Se les incorporó detenidos a los tres, así como dos escopetas, un fusil inglés y el mulo que montaba el Ros de Eroles, conduciéndolo todo a Solsona. El cadáver del general carlista ha sido expuesto a la puerta del hospital.

Diario de Barcelona (19-V-1847)

Capitanía General de Cataluña. Orden general del 18 de mayo de 1847

(…) a las seis de la mañana de hoy han sido puestos en capilla D. José Rosell, cura ecónomo que había sido de Áger, en la provincia de Lérida, perceptor de contribuciones y pagador que ha sido de la división del Ros de Eroles, y D. Valerio Roca, comandante de las filas carlistas, ambos aprehendidos con las armas en la mano. Y a la misma hora de la tarde, después de haberles prestado cuantos auxilios conoce nuestra santa religión, han sufrido la pena de ser pasados por las armas. En semejante circunstancia, haciendo uso de las facultades que el gobierno de S.M. me tiene dadas, y no dudando merecerá la real aprobación, he considerado conveniente conceder el indulto del que adjunto tengo el honor de acompañar a V.E. un ejemplar.

Cuartel General de Solsona, 17 de Mayo de 1847

Manuel Pavía

Del «Dietari» de Jacint Verdaguer

I

UNA NOTA PRÈVIA

Fa més de trenta anys, compto que devia ser el 1977, vaig entretenir una part de l’estiu posant ordre als papers personals de Valeri Serra i Boldú conservats a la casa de Bellpuig on va viure. La seva filla Carme Serra i Forné havia orientat l’existència a vetllar la memòria del pare i els havia guardat amb un zel i una dedicació similars als de les antigues vestals respecte del foc sagrat. Cartipàs rere cartipàs, ara unes capses de cartó i després unes de fusta, primer un armari i després un altre, i per acabar un bagul de les golfes, aquelles setmanes d’agost em van rodar lleugeres com un pensament feliç. De tant en tant, entre plecs esgrogueïts de factures, tiquets de la bàscula municipal i rebuts de contribució, la sort em posava a les mans rareses bibliogràfiques com ara primeres edicions de Verdaguer, de Carner, de Costa i Llobera, així com manuscrits inèdits del mateix Serra i Boldú. També correspondència amb el sacerdot integrista Segimon Pey i Ordeix, retalls de diferents diaris de finals del XIX, exemplars quasi nous de La Creu del Montseny i publicitat del Llibre d’or del Rosari a Catalunya. Un dels darrers dies, quan ja donava la feina gairebé per enllestida, del fons del bagul de les golfes en va sortir un cartipàs lligat amb vetes que duia enganxada una etiqueta, sobre les aigües negres i blanques de la tapa superior, amb la inscripció «Mossèn Cinto». Al seu interior, en promíscua convivència, hi havia cartes de Verdaguer a Serra i Boldú, amb aquella cal·ligrafia inconfusible dels darrers anys del poeta, retalls de premsa dels Jocs Florals de Lleida de 1901 i unes notes de dietari que no eren escrites en lletra de Verdaguer, però es referien, dia a dia, als afers de mossèn Cinto per les terres del ponent català. El plec era format per una quarantena de quartilles ratllades, amb el traç net i primmirat de Serra i Boldú, i de seguida em vaig adonar que eren còpia de l’original de Verdaguer i que potser pertanyien a les llibretes d’aquell diari íntim que es dóna per perdut. La devoció de Serra i Boldú per mossèn Cinto i els anys d’amistat a Barcelona, poc abans de la seva mort, li haurien permès accedir a aquestes notes personals, hauria triat les referides a Lleida i les hauria copiat, goso suposar, amb la idea, per part del folklorista urgellenc, de preparar algun treball literari sobre les estades de Verdaguer per terres de ponent.

A mesura que l’esguard m’avançava per la lletra elegant del folklorista, el cor se m’anava accelerant fins que, tot d’una, vaig aturar la lectura per demanar a la senyora Carme Serra que em deixés fotocopiar les quartilles de la troballa. Em devia trair l’entusiasme d’un excés de vehemència, perquè la bona dona, tot i la confiança que em tenia, va recelar de seguida. Qui sap si se’m devia escapar que suposava que pertanyien al dietari perdut de Verdaguer. No ho sé. El cas és que, de cap manera, no va voler que aquells papers sortissin de casa seva i només vaig aconseguir, després d’insistir-hi fins a fer-me pesat, que me’ls deixés copiar en una llibreta.

Van córrer el temps i els anys, i la senyora Carme Serra i Forné, enfonsada en la vellesa i delicada de salut, passà el darrer tram de la vida en una residència, on morí l’any 2000. Uns mesos després de la seva mort, m’ho vaig fer venir bé per tornar a revisar l’arxiu aprofitant que l’Ajuntament de Bellpuig havia comprat la casa del folklorista amb la voluntat de bastir-hi un espai cultural per a la vila. Em malfiava de la còpia que jo mateix havia fet i volia, ara sí, fotocopiar aquelles quartilles que, en lletra de Valeri Serra i Boldú, detallaven, entre altres, les visites de Verdaguer a Cervera, l’any 1892, i a Lleida, l’any 1901. Quina no fou la meva decepció en comprovar que, per més que el buscava, aquell cartipàs envetat amb l’enganxina i el nom de «Mossèn Cinto» no sortia per enlloc. Els treballs de classificació que jo mateix havia començat el 1977 s’havien arrodonit amb una catalogació sistemàtica i tots els papers hi eren endreçats. Tot i això, a primer cop d’ull em va semblar que hi havia menys material del que recordava i, sobretot, em sabia greu que no hi hagués rastre del cartipàs del meu somni. La noia que més o menys en tenia cura em va comentar que, anys enrere i abans d’ingressar a la residència, la senyora Carme havia repartit una part del fons entre els seus nebots i que els documents que deia, en el benentès que existissin, s’havien de buscar en altres indrets.

L’empresa va quedar penjada i la meva còpia, colgada entre altres papers en cartipassos verdaguerians. Fins que l’atzar me la va posar al davant, la Setmana Santa del 2004, quan buscava material per a una comunicació que volia presentar a un col·loqui sobre Verdaguer. Vaig tornar a llegir les notes copiades el 1977, hi vaig sistematitzar l’ortografia i esmenar errors derivats del meu propi atabalament de vint-i-set anys enrere, ho vaig endreçar tan bé com sabia i vaig il·lustrar el text amb algunes notes per aclarir conceptes. Fins ara no m’havia decidit a publicar-ho, però he canviat de parer i aquí en teniu una breu mostra, la referida a Cervera.

II

Cervera, 5 de febrer de 1892

Jesús, Josep i Maria, siau sempre en ma companyia!

Arribo mig quart abans del toc de l’Àngelus. Lo viatge, més llarg que no comptava i que no recordava de la primavera de l’any passat quan vinguí per primera volta. Lo tren ha sortit de Barcelona a vuit hores del matí, però ha fet una llarga aturada a Manresa, més d’una hora, on la meva pobra ànima, aquests mesos sempre abatuda, s’ha esplaiat a l’ombra de la sagrada muntanya de Montserrat. Lo tren, de Manresa a Cervera, mandrejava lent, com si li costés gran esforç guanyar els costers gelats de la Segarra. A l’estació m’esperava lo simpàtic senyor Josep Costa, que Déu li ho pac. Com li ho agraesc! Ha cuitat a oferir-me una cambra en sa llar. Pobre de mi! Però jo voldria passar de puntetes, com l’any passat, que ni tan sols saludí els sacerdots de la parròquia i passí, d’incògnit, arrecerat al niu de la dispesa que hi ha prop de la Universitat on estudià lo nostre gran Balmes. Que només pel veïnatge de les pedres que el vegeren, me semblava que mon esperit quedava reconfortat a la llum de sa sublim intel·ligència. Servo bon record de la discreta tranquil·litat que trobí mesos enrera a Cervera i ara, la meva ànima atribolada, torna a buscar-hi gotes de consol i de pau en el bàlsam de la Vera Creu…[1]

Escric des d’una cambra amb vistes a la Universitat, lloat sia Déu! M’he desfet tan bé com he pogut de l’oferiment del senyor Costa. Ja el recomaní,[2] com em demanà per carta, a mon estimat protector don Claudi López, però em penso que li han donat allarguis. He mirat de ser-li complimentós i amable, però m’he estimat més tornar a aquesta dispesa de la plaça de Sant Miquel, nom sempre dolç a mes orelles per la recordança del venerable Sant Miquel dels Sants, patró de Vic. Potser he fet malament de rebutjar una cambra particular, tan demanades aquests dies que la ciutat acull un riu de pelegrins. Que Déu m’ho perdoni si és així! També m’he permès, en confiança, recordar-li ma intenció de passar desapercebut, com l’any passat. No pas amagat com un malfactor com ell em deia en la seva carta, però sí sense donar gaires explicacions: poder estar sol, en la calma i quietud que anhelo per enfortir mon esperit trasbalsat. Sol i sense haver de barrejar aquests dies de recolliment amb la fama esfulladissa que em trompeteja com a poeta… Com l’any passat, quan m’adoní que a la mestressa de la fonda no li deia res mon nom i es limità a apuntar-lo, com ha fet avui, en la grossa llibreta del registre de viatgers. Em temo, però, que enguany les coses no vagin de la mateixa manera.

L’estança és endreçada i humil, he deixat mes pobres pertinences a l’armari i escric mes primeres impressions abans de dinar. Sols un mos, que avui és dia de dejuni i vull preparar mon cos per a la imposició de la sagrada relíquia.

Mostrau-me, Senyor, el camí que busca mon pobre cor atribolat!

* * *

(Prop de la mitjanit)

—Christum Regem, / pro nobis in Cruce exaltatum. / Venite, adoremus.

Gràcies, mon Déu i mon tot, per la vetlla d’aquest vespre en lo temple de Santa Maria. Com agraeix mon esperit, abatut de tribulacions, el bàlsam dels nocturns que hi he escoltat! En diuen Completes i és una música sagrada amb passades de toc de festa i tonades populars que es mesclen amb la solemnitat de les formes clàssiques. Lloat sia Déu! És com jo mateix he assajat de fer en mos pobres esplets de poesia!

Volguí fer-me fonedís, en acabar la funció, i retirar-me a la dispesa, però lo senyor Josep Costa, que no m’ha deixat de petja, insistí que havia de conèixer los sacerdots de la parròquia, lo rector Joan Marigot i lo simpàtic mossèn Pinós, a qui hem saludat en la sagristia. He demanat pels autors d’aquestes Completes del Sant Misteri i m’han parlat amb gran amor dels venerables sacerdots cerverins que les van compondre, mossèn Joan Pont i mossèn Salvador Vidal, que no fa gaires anys que van morir. Al cel sien! Lo senyor rector ha explicat que van ser molt criticats per lo fons teatral de la composició i que lo pobre mossèn Pont només sabia argumentar que son únic objecte era atraure fidels a l’església, lloat sia el Sagrat Cor de Jesús! I tant com n’ha menester aquest temps malalt que vivim! Que ingrat, lo món, a l’hora de pagar lo bé! M’he esplaiat agraint-los la cerimònia, he demanat detalls dels prodigis goridors del Sant Misteri i els he confiat que jo mateix n’he sentida la força, aquest vespre, amb la Vera Creu presidint lo temple, ple de gom a gom. No ho he dit pas com un compliment per quedar bé, és cert que he notat reverdir en mon cor l’esperança en lo futur del món catòlic. Sobretot en veure uns fidels tan enfervorits cantant el fragment del tercer nocturn que deu ser més popular: Sicut Moyses exaltavit / serpentem in deserto…

La discreció no és virtut del senyor Costa. A mitja conversa amb los sacerdots ha entrat a la sagristia amb altres senyors que han començat d’afalagar-me per ma pobra obra literària. Són tres notables d’esta ciutat de Cervera, lo jove Faust de Dalmases,[3] baró del Bollidor, i los senyors Miquel Jané i Joaquim de Pedrolo. Ja veig que aquests dies que volia de solitud se’m regiraran del tot! No han trigat a demanar-me, com prou hi estic acostumat, la caritat d’uns nous goigs de lloança al Sant Misteri. Pobre de mi! Com podré complaure’ls, ara que ma musa és muda, ma ploma esmussada i estroncada la deu de ma inspiració?

Cervera, 6 de febrer de 1892

Jesús, Josep i Maria, siau sempre en ma companyia!

He provat, en la solitud de ma cambra, d’escriure unes posades. Però ja veig que no me’n sortiré. Cada dia que passa noto que ma inspiració és més pobra i més limitat mon escàs enteniment. Ja no ragen com abans mos esponerosos esplets de poesia i els somnis alats de la joventut em semblen del tot acabats. Amb més voluntat que no pas inspiració, he gargotejat aquests pobres versos:

Relíquia de la Creu vera

que de Roma nos vingué,

Sant Misteri de Cervera

conservau la nostra fe.

Conservau la nostra fe

Sant Misteri Gloriós.

Eixa relíquia sagrada

de Roma va ser portada

per un soldat (…).

Per lo poder divinal

fou obligat lo dimoni

a que donàs testimoni

de son valor infinit.

Quan Jesús morí en la Creu

son cap (sobre d’ell) en ella tenia

i eixa relíquia bevia (aquella sang sense preu)

amb la sang del mateix Home-Déu.[4]

Però sempre és lo mateix, Déu meu! S’han eixugat les fonts de la inspiració i no faig més que repetir-me. Si un dia l’enganyosa poesia m’ensenyà a bastir mons, ara prou que m’adono que tots mos somnis són acabats. M’hauria agradat oferir-los avui, a l’hora de dinar, un primer esborrany dels goigs. Perquè anit no van parar d’insistir, fins que no vaig acceptar, que avui dinaria amb ells a casa de don Joaquim de Pedrolo. No m’agraden les posades que m’han sortit i em cansa lo que dic perquè sempre dic les mateixes coses…

Sagrat Cor de Jesús, en vos confio.

* * *

Oh Creu, salveu-nos!

(…havent dinat…)

Mon Déu i mon tot, per què m’heu posat davant d’una prova com la d’avui? Per què m’heu retornat de cop a un passat tan desagraït i miserable? Per quin atzar la vostra providència m’ha passejat per unes pàgines que més m’hauria estimat no haver llegit mai? Per què em feu dubtar de mon millor amic? Per què?… Prou que ho sé que vostres designis són inescrutables, Senyor, però més m’hauria valgut no trobar-me faç a faç amb aquest llast tan pesat i de tants anys enrere.

He tingut males postres després d’un dinar amable a casa dels senyors de Pedrolo, amb la taula presidida per la finor de don Joaquim i sa bella esposa, Lluïsa d’Espona, filla de Vic, que Déu guardi molts anys, flor entre les flors de la plana, dama hermosa d’altes prendes físiques i, encara més, de bellesa i virtuts morals. Recordo pla bé que, anys enrere, féu patir el cor de molts jovencells vigatans! I ja llavors, alguna llengua de serpent digué que mossèn Jaume Collell volia penjar sotana i estudis, i deixar el seminari encaterinat per la bondat i bellesa de Lluïsa d’Espona, la poncella més airosa de Vic i els seus entorns. Sempre ho tinguí per una calúmnia, una prova més de l’enveja cap a una intel·ligència superior com la de mon estimat amic. Avui, però, de cop, tot s’ha trencat. Per què, Déu meu, per què?

Com qui mal no pensa mal no fa, a les postres, la bella Lluïsa, que encara tragina la delicada innocència dels anys de joventut, creient potser que m’abelliria llegir versos no coneguts de mossèn Jaume, ha tret de son armariet particular l’àlbum que lo canonge de Vic li regalà amb motiu de les seves noces amb Joaquim de Pedrolo.[5] Hi he vist l’inspirat sonet a la Universitat de Cervera que ja coneixia. Però mai no havia vist —Déu meu!— cap d’aquelles posades que traspuen la sang calenta de l’amor. A mi, l’enganyosa poesia m’ha servit per construir mons, per fugir de la realitat a les subtileses de la llegenda, però aquests versos de mossèn Jaume respiren per la ferida d’un cor assedegat d’amor humà, amb lo neguit d’una passió no gens dissimulada, un esperit corsecat que batega delerós rere lo joc subtil de les metàfores, amagat amb lo parany dels símbols i lo teixit de paraules de doble sentit. No se n’ha adonat, Lluïsa d’Espona? Els ha llegit bé, aquests poemes don Joaquim de Pedrolo?

Per què, Senyor, per què?

* * *

Barcelona, 12 de febrer de 1892

Jesús, Josep i Maria, siau sempre en ma companyia!

Han passat els dies i mon esperit, que encara malalteja, es refà amb el record del bàlsam goridor i lo doll de gràcia que suposà la sagrada imposició sobre mon cap del Santíssim Misteri. Al mateix temps, lluito per oblidar los versos d’amor de mossèn Jaume a Lluïsa d’Espona. Mos ulls, Senyor, veieren altra vegada lo que mon cor somiava, la dolça Vera Creu. Amb quin goig guardo, temorós només de pensar-hi, la solemnitat del moment! Arribí trasbalsat, neguitejat per preguntes que no sabia respondre perquè, a la melangiosa tristesa de ma llarga malaltia d’esperit, s’havia afegit, de cop sobte, lo tràngol per la sobretaula del dinar a casa de don Joaquim de Pedrolo. Quina agitació, Déu meu i mon tot! Volguí entendre lo que mon pobre enteniment no arribà a capir! Però encara em demano, Senyor, com és que mai, mai, mossèn Jaume no em digué res d’aquest assumpto? Jo que tantes de vegades li obrí mon cor adolorit, li demaní consell i li mostrí los plecs més amagats de mon esperit…

III

NOTA DE CLOENDA

Aquest és el text del dietari de mossèn Cinto referit a Cervera. Altres fulls parlen de la seva participació en els Jocs Florals de Lleida de 1901, i encara hi ha unes notes de la llarga excursió pels Pirineus de l’any 1883, en concret dels dies que passà a Boí, visità la Ribagorça i s’acostà fins al Turbó per dibuixar-ne nítidament la silueta. Potser els faré públics en una altra oportunitat.

Endreces

«Sota les bombes» i «Ànima de bolero» són per a la mare. El primer relat no hauria estat possible sense la seva extraordinària memòria.

«Fred a l’alba» i «Aigua d’espernallac» són per a la Romi. Ella sap per què.

«El panissar de Móra» i «Tríptic d’agost», per a la Silvana i l’Arnau.

«Virgili» i «El grill», per a la Marta i el Roger.

«Els Reis de França», per a la Maria Cònsul, amb un munt d’agraïments.

«Ull de vidre», per a la Carme Cònsul, amb tot el meu regraciament.

I tots, a la memòria viva del pare.

ISIDOR CÒNSUL i GIRIBET (Bellpuig, 14 de juliol de 1948 - Badalona, 27 d’agost de 2009) fou un editor, crític literari i escriptor català, destacat per ser director d’edicions Proa entre 1998 i 2009. Va exercir també durant més de vint anys com a crític literari. Va publicar diverses obres sobre Verdaguer i el segle XIX català, així com treballs didàctics vinculats, gairebé sempre, amb la literatura. Com a autor de creació va publicar els textos autobiogràfics Cinc estacions. Un dietari (1998) i En el nom del pare (2004) i els llibres de narrativa Tractat de geografia (2008, premi Marian Vayreda) i Ànima de bolero (2009).

Notes

[1] A l’església parroquial de Santa Maria de Cervera s’hi guarda un estella de la creu de Jesús, un lignum crucis, que ha estat objecte d’una gran devoció popular d’ençà de 1540. Vegeu l’opuscle Resumen histórico del Santísimo Misterio de Cervera. Recuerdo del Cuarto Centenario 1540-1940. Editorial Casullera. Barcelona, 1940. El dia 6 de febrer s’hi celebra la festa del Sant Misteri, que es refereix a dos prodigis d’aquest lignum crucis: les gotes de sang que van sortir de l’estella quan es va fragmentar per donar-ne un tros per a l’església parroquial d’Artesa de Segre, i la impossibilitat de tallar-ne un altre bocí, el 6 de febrer de 1540, quan se’n volia fer donació per a l’església del Tarròs. <<

[2] Manresà d’origen i afeccionat a la poesia, Josep Costa i Garriga s’havia establert a Cervera, on treballava de comptable. Conegué Verdaguer en la visita que el poeta féu a Cervera l’any anterior i li va escriure una carta, datada el 7 de maig de 1891, on, a banda d’enviar-li material literari propi, i un sermó imprès de part de mossèn Joan Maringot, cercava recomanació per ingressar com a sobrecàrrec o majordom a la Compañía Trasatlántica. Vegeu Epistolari de Jacint Verdaguer. Edició a cura de Josep M. de Casacuberta i Joan Torrent i Fàbregas. Volum VIII (1892-1894). Editorial Barcino. Barcelona, 1984. Carta n. 848. <<

[3] En carta de Verdaguer a Faust de Dalmases, el dia 17 d’octubre de 1892, el poeta s’excusava de no haver pogut escriure una posada «ni veig posible escriurela de molt temps, com no puch ocuparme d altres molts assumptos que voldria. Alabat sia Déu. Si puch, algun dia no me n olvidaré». Vegeu Epistolari de Jacint Verdaguer. Volum VIII (1892-1894). Op. cit. Carta n. 916 <<

[4] Amb molt lleugeres variants, aquest esborrany de goigs per al Sant Misteri de Cervera ha estat publicat per Osvald Cardona a Goigs i càntics de Verdaguer. Editorial Barcino. Barcelona, 1986 (pàg. 225). <<

[5] El targarí Xavier Garcia, estudiós atent de l’obra literària de Manuel de Pedrolo, va trobar, anys enrere, a Tàrrega, a la casa del novel·lista i entre els seus papers, aquest àlbum amb poesia epitalàmica que mossèn Jaume Collell regalà a la seva besàvia. Tinc notícies que en prepara l’edició amb el títol Àlbum romàntic de Jaume Collell. <<