«Després d’inacabables giragonses costa amunt, a dreta i a esquerra, arribo a les primeres roques que flanquegen el portell pel cantó de l’obaga». Així comença Pep Coll el seu viatge per la fantasia i l’humor dels habitants de les valls pirinenques. De les boques esdentegades dels últims vells del Pirineu, l’autor ha escoltat més de cent cinquanta històries fabuloses d’esllavissades de neu i de barrancades de fang, d’homes llop, de morts que tornen de l’altre món i de vius que emigren cap a les ciutats. Pep Coll ens ofereix aquest viatge al·lucinant a l’antiga Arcàdia dels pirinencs, al paradís turístic d’avui, a l’autèntic infern de les «Muntanyes Maleïdes».

Pep Coll

Muntanyes maleïdes

ePub r1.0

Titivillus 07.08.17

Títol original: Muntanyes maleïdes

Pep Coll, 1993

Editor digital: Titivillus

ePub base r1.2

N’he sentit contar moltes i no les vull deixar en oblit.
N’he rimades i les he escrites.
M’han costat, creieu-me, moltes nits de vetlla.

MARIA DE FRANÇA,
Bon dia, muntanyes maleïdes!

Bon dia, muntanyes maleïdes!

Després d’inacabables giragonses costa amunt, a dreta i a esquerra, arribo a les primeres roques que flanquegen el portell per cantó de l’obaga. No hi fa res que ja conegui la ruta: encara que l’hagués fet mil camins, el plaer de l’espectacle fóra el mateix. Acabo de guanyar el Portilló de Benasc, l’entrada històrica més impressionant al nostre Pirineu occidental. Un pas més i em trobo davant del vessant nord del Massís de la Maladeta, clapejat de glaciars i coronat pels tossals més elevats del Pirineu. Davant meu, blanquíssimes congestes, encegadores i imponents, s’allargassen allà dalt sota els núvols, al peu d’una crestallera fosca de penyals. Els viatgers d’ahir, procedents de Luchon, i els excursionistes d’avui posen la mateixa cara de sorpresa, en el moment de traure el nas per aquest finestral esbalandrat, obert a la roca viva.

Aquesta vegada, però, no m’entretinc gaire estona al Portilló i em deixo caure costa avall pel corriol lluminós de la solana, el camí més vell del Pirineu. Camí de caçadors furtius i de contrabandistes de bestiar, camí de carrabiners i de desertors de qualsevol guerra, camí de jornalers i de pidolaires que anaven a sobreviure a França, camí de pirineistes i de visionaris delerosos de ser els primers a trepitjar el cim de la Maladeta, de les Muntanyes Maleïdes, com en diu la gent del país… Al llarg de centúries, quantes il·lusions i tristeses deuen haver traginat, amunt i avall per aquestes marrades, els homes i les dones de banda i banda de la serralada!

Avui, però, un dia d’estiu d’un any qualsevol de final de segle, tot ha canviat. Ara ningú no enfila per obligació o necessitat la pujada del Portilló. Cada estiu, el vell camí de l’exili i de la misèria es converteix en un camí de festa, fressat només per excursionistes o per estiuejants de Benasc, que han deixat el cotxe a baix a la pista i pugen per estirar les cames. Gran part de l’any, el corriol resta oblidat i solitari sota la neu. Esporret d’equipatge com vaig, m’agrada de deixar anar els peus pendent avall. De tant en tant, m’avoro per deixar pas als qui pugen, carregats amb motxilles com armaris que els fan esbufegar de valent. Ells són els nous contrabandistes d’un Pirineu sense fronteres!

Amb quatre salts sóc a Plan d’Estany, travesso el fons de la vall i m’enfilo pel dret cap a l’altre costat. Mentre baixava, he vist blanquejar cap a la banda dreta de la Renclusa un escamot de bestiar i m’he imaginat que devia ser la moltonada del Gasparó de Font-janina. No m’he equivocat.

—Venia per enraonar amb vós, Antònio —saludo el pastor—. No em coneixeu?

—Doncs ara no hi caic…

—No sé si us en recordeu, l’estiu passat us vaig saludar al refugi de la Renclusa.

—En passen tants cada estiu, d’excursionistes.

—Sí, és clar… Vós sou el pare del guarda, oi?

—També el coneixes, el meu fill?

—I tant, m’hi he quedat moltes vegades, al refugi. Volia enraonar amb vós un moment, Antònio. ¿Em podríeu explicar la llegenda del ramat maleït? M’han dit que vós la sabíeu…

—Això rai, home, si només és això —somriu tot afable—. Però ja anava a tancar, avui.

—No patiu, us acompanyo amb el ramat i me l’expliqueu tot caminant.

—Ara a l’estiu el refugi és ple d’excursionistes i no dono l’abast a espellar corders. Es veu que això de caminar per aquestes serres fa venir gana. Aquesta tarda encara he de degollar una borrega. Aquella ullerada d’allà, veus?

Trec el magnetòfon de la motxilla i, mentre avancem entre les mates de nerets i les soques dels pins, el pastor em descabdella la història de la maledicció de la muntanya, una de les més conegudes arreu del Pirineu central. La llegenda explica que al principi dels temps, els afortunats pastors que vivien pels cims i per les comes d’aquest paradís de pastures van negar l’hospitalitat a un captaire, sense saber que es tractava de Déu. Del càstig diví —que fou immediat i definitiu— tan sols se’n salvà un pastoret, el qual havia acollit el pidolaire a la seua cabanya de Paderna. Des de llavors, aquestes muntanyes es diuen Maleïdes, o Maladetes, tant se val. Li demano uns quants detalls més i quan em sembla que la història ja no dóna més de si, m’acomiado de l’Antònio.

—Em pensava que et volies quedar al refugi, avui —em diu com si li sabés greu que me n’anés.

—Vaig a dormir a Benasc. Demà vull seguir uns quants pobles de la vall. Estic fent un llibre sobre llegendes del Pirineu i he d’enraonar amb molta gent.

—Així no tastaràs la borrega. Tu t’ho perds —riu forçant una rialla. L’Antònio és un bonàs. Per uns moments imagino que fou un ragatxo de la mateixa pasta de l’Antònio, el pastoret que va socórrer el captaire.

Mentre baixo bosc avall, veig davant meu una processó d’excursionistes que fan romanjoles pels pendents englevats del port. De lluny, semblen una filera de formigues de coloraines. Decididament, el massís de la Maladeta és el paradís perdut dels pirinencs, l’edèn terrenal de les pastures on els primitius pastors van cometre el primer pecat de supèrbia envers Déu. Tanmateix, el pecat original dels pastors de la vall de l’Éssera va esquitxar les riberes veïnes. Almenys, la llegenda és coneguda arreu en les valls que s’obren cap a llevant del massís de la Maladeta, des de l’Éssera fins al Segre. Amb la ruta que ara inicio, tinc la intenció de visitar precisament aquesta llenca de Pirineu. Vull seguir tots els poblets de la vall de Benasc, de l’Alta Ribagorça i d’Andorra i bona part de les valls pallareses i de l’Alt Urgell a la recerca de velles històries populars, siguin del color que siguin. Pel nord, la carena del Pirineu que marca el vessant d’aigües atlàntiques, i al sud, les serres de Vallabriga, del Sis, de Sant Gervàs i del Boumort dibuixen les fites del meu territori. Límits, per altra banda, que no respectaré de forma estricta, ja que no penso passar de llarg per Pessonada —el meu poble nadiu— tot i trobar-se un pèl al sud d’aquesta línia.

En aquest llarg itinerari per la narrativa popular del Pirineu, he de tenir present un altre viatge d’objectius semblants que vaig realitzar uns anys enrere per les valls pallareses. El fruit d’aquella excursió fou un recull d’una setantena d’històries, aplegades i comentades gràcies a la col·laboració de mossèn Serafí Planesdemunt. El llibre es titulava Quan Judes era fadrí i sa mare festejava, i fou publicat el 1986 per les Edicions del Mall. Ara doncs, quan arribi de nou al Pallars, m’estalviaré de repetir les històries, recollides ja al llibre esmentat, encara que me les tornin a contar. Exceptuant, és clar, que la nova versió sigui prou diferent a la d’abans.

Tinc la impressió que en l’inconscient col·lectiu dels habitants d’aquestes valls perdura, encara avui, un complex ancestral de culpabilitat: la consciència d’estar condemnats a sobreviure en unes Muntanyes Maleïdes. L’alçada és una de les malediccions. Aquestes muntanyes són maleïdes perquè són tan altes, tan inútilment altes. Més amunt dels dos mil metres d’altitud, l’herba de les pastures comença a escassejar. En la majoria de les valls, els estanys marquen el límit del pasturatge. Més amunt, no hi cal buscar res més de bo. El pi negre, els nerets i quatre floretes anèmiques gosen encara d’enfilar-se bona cosa més per pales i cingleres. D’aquí cap amunt, res més, cap altre senyal productiu de vida. Només tarteres i roquissers interminables, penyals escabrosos que tan sols serveixen per gratar els núvols i congriar les tempestes més diabòliques. L’home del país, en aixecar els ulls cap al cim de la muntanya, no pot evitar una sensació de basarda. Els llamps de l’estiu i de tardor, la gisca de l’hivern i l’estampida de les allaus de primavera, són coses que, només d’imaginar-les, ja li fan posar la pell de gallina. Solament el caçador d’isards i algun tocat de l’ala —sempre foraster— s’arrisquen a encinglerar-s’hi temeràriament. Aquesta part estèril de la muntanya ha estat tradicionalment tan poc fressada pels pastors, que com qui diu, no té ni nom (els noms actuals dels cims són fruit del bateig recent per part dels alpinistes). Per als pastors, els noms s’acaben tan bon punt com arribem a l’estany, el qual marca la fita dels pasturatges. Aquí finalitza la natura que és a l’abast de l’home, la dimensió humana de la muntanya.

Em sento els peus mòlts per l’asfalt de la carretera dels Banys, la qual fa anys que espera el túnel per travessar cap a França. Em carrega aquest constant pujar i baixar de cotxes amunt i avall. Per altra banda, tinc els meus dubtes sobre el sentit de l’excursió que acabo d’iniciar. Ara, a les acaballes del segle XX —més d’un segle després dels nostres folkloristes—, ¿no és ja massa tard per recollir històries tradicionals? Tal volta no s’han explicat ja totes, les històries de les Muntanyes Maleïdes? Fins i tot, suposant en el millor dels casos que descobreixi relats inèdits, ¿val realment la pena d’aplegar-los en un llibre? ¿Quin interès poden tenir avui uns relats, elementals i rudimentaris com les bordes de muntanya —bastides de pedra fosca i primitiva—, al costat dels palaus senyorials de marbre, de les complexes construccions psicològiques, dels gratacels i laberints urbans, que la narrativa occidental ha bastit aquests darrers segles? ¿I si fes cas al meu amic que escriu crítiques literàries i, en comptes de perdre el temps per aquests pobles de parets nafrades enraonant amb vells, supervivents d’una època morta i enterrada, em quedés a casa i mirés d’escriure alguna cosa amb cara i ulls? Per exemple, comencés d’una vegada a embastar una novel·la, «la novel·la del Pirineu», com ell ja en diu, i no es cansa mai de recordar-me…

A entrada de fosc arribo per fi al nou hotel Círia de Benasc. Després de dutxar-me i de fer un mossec, em tanco a l’habitació per redactar la llegenda de les Maleïdes, que l’Antònio m’ha contat fa unes hores al peu de la muntanya de Paderna. Abans de posar-me a escriure, escolto la gravació sencera un parell de vegades. Consulto després uns vells apunts on tinc anotades altres versions de la llegenda, i en faig un primer esborrany. No pretenc pas de presentar una transcripció literal de la llegenda tal i com me l’han explicat. Ni d’aquest relat, ni de tots els que escoltaré els propers dies. No és la meua intenció, fer un recull de transcripcions al peu de la lletra, que interessin a quatre estudiosos del folklore però que caiguin de les mans als lectors d’històries. I amb això, no tracto pas de manipular ni d’enganyar ningú. El concepte de fidelitat a l’informant, que tant prediquen alguns folkloristes, és un terreny molt relliscós. En realitat, les narracions orals canvien contínuament, cada parlant re-crea la seua pròpia versió, sempre diferent de com l’ha escoltada. Així doncs, aquesta és la meua versió de la llegenda de les Muntanyes Maleïdes, que m’ha contat un dels últims pastors de les comes de Paderna.

Els pastors maleïts

Quan Judes era fadrí i sa mare festejava, hi havia al mig del Pirineu unes muntanyes que per al bestiar ja no podien ser més bones. Si te’n pujaves a la part més alta, podies atalaiar, tan lluny com t’allargava la vista, extensos englevats de pastura, per on blanquejaven centenars de ramats d’ovelles que peixien a lloure per comes i serrats. Els pastors hi eren a centenars i les ovelles a milers. I d’herba menja’n tanta com vulguis que no te l’acabaràs mai, perquè hi medrava sense parar.

Una tarda, va arribar a les muntanyes un captaire que demanava almoina. Anava d’orri en orri, de cabana en cabana, pidolant un mos de pa i acolliment per passar la nit. Els pastors el van rebre malament, pitjor que si d’un llop es tractés:

—Quan els gossos hauran llepat les escudelles, podreu llepar el que hi quedi —deien uns.

—Foteu el camp d’aquí, desgraciat! —cridaven altres. I li abaixaven els gossos—: Ali, ali, Moret! Mossega’l!

A bocafoscant, un pastoret, tan jove que semblava un ragatxo, li va donar hospitalitat. El pastor tenia la cabana en un indret molt baix de la muntanya conegut amb el nom de Paderna. El xiquet li oferí un bon tinyol de pa, li escalfà la llet perquè se’n pogués fer sopes i, fins i tot, li oferí la seua escudella perquè se les hi menestrés. I encabat, a l’hora de dormir, li féu un lloc al seu jaç.

Així que trencava el dia, el foraster es va llevar i va fer aixecar el pastor. Després d’agrair-li l’hospitalitat, li va dir:

—Vés-te’n de seguida d’aquí. Avia el bestiar i agafa la girada que jo prendré. Segueix-me i no miris enrere per re del món, mentre em vegis caminar al davant.

El foraster va menar el ramat muntanya avall, travessà un riuet i s’enfilà pels pendissos de l’altre costat. Tot d’una, el captaire va desaparèixer. Llavors el pastoret es girà cap a les muntanyes i l’espectacle que va veure era esfereïdor. L’herbassar dels prats s’havia convertit en neu: vastes congestes i geleres que, amb els primers raigs de sol, enlluernaven de tan blanques. Els caps de bestiar s’havien petrificat en camals i s’amuntegaven en forma de tarteres, prop de les quals es veien gossos de roca vigilant. A la part superior de la muntanya, però també pertot arreu, escamots de foscos penyals plantaven, immòbils i silenciosos. Tenien la figura de pastor i havien quedat encantats per sempre davant dels seus ramats.

Aleshores el pastoret ho va comprendre tot: el captaire era Nostre Senyor i havia maleït aquelles muntanyes perquè no li havien donat acolliment. Des de llavors, són conegudes com les Muntanyes Maleïdes.

1

Neus

«Any de neu, any de Déu», diuen el pagesos de les terres baixes i de la Plana d’Urgell. El muntanyès contesta: «A ço teu, pro no a ço meu!». Al ramader del Pirineu, mai no li ha fet gaire goig la neu. «Càson la neu del dimoni! —reneguen a la vall d’Àneu tan aviat com apareix el primer neviscall de tardor—. Així nevés fins que les gallines piquessin els estels!». La neu puntual de l’Advent es gela la primera nit a les obagues, s’arrapa a la gleva com una paparra i no se’n mou en un parell o tres de mesos. Amb els prats com una gelera, el bestiar no pot sortir a péixer a fora i s’ha de quedar al corral tot cruspint-se l’herba de l’estiu, que sempre escasseja. En aquesta situació, l’únic que poden fer els pirinencs és tancar-se a casa i engorronir-se vora el foc esperant que arribi el bon temps. Vegetar com l’ós, que durant aquells mesos, dorm dins de la cova, cargolat com un cuc.

La neu, imatge crua i visible de l’hivern, és una de les moltes malediccions que han de suportar els muntanyencs. Tanmateix, conten les llegendes que antigament no nevava mai. Arreu de la serralada trobem relats que expliquen la sorpresa produïda per l’aparició de la primera neu, desconeguda fins llavors pels pirinencs. Les versions que he recollit ens parlen d’uns pobladors ancestrals —els encantats de Tavascan o les monges de Santa Magdalena—, els quals vivien molt feliços en una mena d’Arcàdia pirinenca. Un dia, però, apareixen, com caiguts del cel, llençols blanquíssims a les muntanyes i perles de cristall al riu i, a partir d’aquests senyals, el país esdevé inhabitable per als primitius pobladors. En la llegenda del convent, la superiora —que personifica la saviesa ancestral— és l’única que no fa escarafalls davant del gel; ja ella coneix la tragèdia que amaga aquella pedra aparentment tan bonica.

¿Quin significat deuen tenir, totes aquestes històries que parlen d’un paradís estival perdut? Són només somnis i fantasies d’una gent condemnada a passar fred bona part de l’any? ¿O són tal volta records atàvics de l’imaginari col·lectiu sobre un canvi climàtic, que s’hauria produït realment en una determinada època històrica?

El conte El gegant de la neu, una de les rondalles més encantadores que he sentit mai, ens diu que l’esperit de la neu reneix cada any per Sant Martí i mor tan aviat com arriba el bon temps. Hi ha un conte popular rus, La filla de la neu —recollit per l’escriptor anglès Arthur Ransone i publicat el 1915— amb un començament molt semblant. La versió pirinenca, al principi d’una gran tendresa, acaba tràgicament per culpa d’uns pares ambiciosos que ja només esperen el fill perquè els faci de mosso. La cobdícia ha ofegat l’amor filial. Decididament, tant ara com abans, l’ambició engendra monstres.

A la primavera —precisament quan el monstre blanc agonitza— és quan es torna assassí i devastador: en lloc de fondre’s a plaeret a la carena, s’estimba cap a les bordes i cortals, i també cap als pobles de més avall, emportant-se per davant tot el que troba. Les allaus de neu són els darrers espernecs del gegant, el qual a última hora sovint aconsegueix el seu propòsit de morir matant. A cada vall del Pirineu, les esllavissades de neu tenen un nom diferent. Tots, però, són igualment traïdors i assassins: el volví de la Vallferrera, la llitarrada de la vall de Benasc, el llavei de la Ribagorça o el llido de la vall Fosca i del Pallars Sobirà.

La padrina del Carllà de Bono, que a principi d’estiu es passa el dia pels marges de vora el poble collint flor de saüc, em conta la història del llavei del seu poble. Cada any, cap a la fi de l’hivern, l’allau esdevenia una autèntica espasa de Damocles penjada damunt del poble. Sort que la Mare de Déu de les Neus, estratègicament col·locada en la darrera casa de Bono, feia guàrdia nit i dia! L’any 36, els veïns van amagar la santeta en una cova per salvar-la de la foguera de la revolució. Després de la guerra, hi van tornar i van trobar la imatge mig podrida per la humitat. Sense la figura de la santeta protectora del poble, Bono tenia els dies comptats. En efecte, uns anys després, en els aiguats del 63, baixà una robinada pel barranc de la Muntanya i va colgar el poble de rocs i de sorra. Al mateix temps, el riu va sortir de mare i va fer malbé l’horta i els prats. Sigui doncs, per culpa del llavei o dels aiguats, el cas és que la majoria de cases van haver de tancar les portes i van tocar el dos del poble.

La història pallaresa que segueix, que he titulat Amb un pam de llonganissa, també conta un fet miraculós. Aquí, però, la intervenció divina, en comptes d’aturar l’envestida de l’allau, arrenca la neu de la muntanya i la precipita damunt d’una borda on s’han aplegat una colla de descreguts. Almenys aquesta és l’explicació de la tragèdia que en fa el rector del poble.

També els padrins andorrans en tenen moltes per explicar, d’històries d’allaus. A Arinsal m’asseguren que eren especialment destructores les ensulsiades de neu que es desprenien de la Costa de l’Alt. Sort de Déu que solien anar a petar una mica més avall del poble! Un any, l’hereu de casa Martí es va quedar a la nit a vetllar una euga en un corral que tenien sota el poble. Un cop la bèstia va haver pollinat, l’home s’estirà damunt un jaç d’herba, esperant que es fes de dia. Fart d’esperar que claregés, obrí la porta i es trobà al davant un mur de neu. L’allau havia sepultat l’edifici, mentre ell dormia.

En fi, la llegenda d’Espui amb què m’acomiado de la neu, explica com les despulles del cadàver del llido, brut i barrejat d’altres carronyes que ha arrossegat costa avall, cobreix camins i carrers. Es queda molts dies a l’indret del poble, fins que finalment arriba un altre gegant i el fa desaparèixer amb quatre raigs de sol. Lluita de titans, doncs —l’un d’hivern i l’altre d’estiu—, amb un espavilat pel mig —el vell de Còfia— que sap viure amb l’esquena dreta.

La primera neu

Temps era temps, no feia mai fred ni nevava. No existia l’hivern: tot l’any podies navegar amb mànigues de camisa per les muntanyes de Tavascan sense por de gelar-te. Els boscos i els turons eren farcits d’encantats. Vivien en coves i peixien l’herba dels pastius, com el bestiar. Com que no feia fred, caminaven sempre descalços i ben esporrets de roba.

Tot d’un plegat, la gent de Tavascan van veure un matí en sortir de casa unes taques blanques al cap de la muntanya. De primer es pensaven que eren panissos de boira que s’hi havien enganxat. Encabat, vist que aquella broma no s’encelava, van pensar que potser les encantades havien estès la bugada… L’endemà hi van pujar uns pastors i es van trobar amb una espècie de farina que no es podia aguantar a les mans de gelada i que et feia mal als ulls de tant que brillava. Era la primera vegada que veien i tocaven la neu. Des de llavors, va començar a fer un fred que tallava l’alè. De manera que «els gavatxos de Tavascan, es van acostumar a mirar el cel de casa estant».

Els encantats, que allà dalt es pelaven de gel i que s’havien quedat sense pastures, començaren de nits a péixer als horts i conreus del fons de la vall. Aviat s’hi van engormandir i els ho rapinyaven tot als pobres pagesos. A més, no hi havia manera d’enxampar-los en cap llaç ni ratera. Es veu que els encantats havien d’anar sempre descalços; si es posaven qualsevol calçat als peus no podien donar un pas. Un vespre, un home de Tavascan va deixar expressament les sipelles a l’hort. De bon de matí, quan hi va tornar, es va trobar un encantat al mig de les cols. Era com un home normal, però molt més xic. L’homenet s’havia calçat les sipelles i, per més que bracegés, no podia alçar els peus, com si els tingués clavats a terra. El pagès va ficar l’encantat dintre d’un sac i se’l va emportar cap a casa.

Un cop al poble, l’encantat seguia el pagès a tot arreu. Tot el sant dia anava darrere els talons del seu amo, com un gosset. A més a més, imitava tots els seus gestos, com si fos la seua ombra. L’home aviat se’n va cansar i el va esfurriar cap al bosc. Aleshores, però, l’encantat no volia fotre el camp. Fart de tanta comèdia, una nit el pagès va penjar un calder d’aigua als cremalls. «Ja t’espavilaré jo», pensava mentre atiava el foc. Quan l’aigua va arrencar el bull, s’atansà el calder i va fer veure que hi ficava el braç. L’encantat va córrer de fer el mateix, ficant el braç fins al colze dins de l’aigua bullent. Va fumbre un crit de dolor i va colar la porta ganyolant com un gat escaldat. I mai més se n’ha tornat a veure cap més, ni en forat ni en finestra.

Quina pedra més bonica!

Al cap de la Ribalera, justament on avui es troba l’ermita de Santa Magdalena, hi havia un convent de monges. D’això, en fa molts i molts anys. En aquella època llunyana sempre feia bon temps, hivern i estiu. Per això aquell país, avui boscat, poblat de feres i menat per Sant Joan de l’Erm, era llavors abancalat de feixes on s’hi collia de tot. Les monges del convent conreaven a tocar del riu un hortet que els donava tot el recapte que necessitaven, sense haver de treballar-lo gaire.

Un matí, les monges es van despertar tremolant de fred. Abans d’esmorzar, la superiora va manar a la monja més jove que baixés al riu a buscar una ferrada d’aigua per fer les sopes. En arribar a l’aigua, la novícia es va quedar de pedra: la tolla on omplia cada matí estava tapada per una crosta de gel. Ella, però, no n’havia vist mai, de glaç. «Quina llenasca de vidre tan bonica! —va pensar—. L’hauré de foradar per poder agafar aigua». Va trencar la crosta a cops de pedra i va omplir la ferrada. Encabat, va agafar amb les mans un bocí de glaç, però el va trobar tan gelat que el deixà caure de seguit perquè li cremava les mans. El plegà de terra i el tirà a la ferrada com si fos una brasa. Després va córrer tota esverada cap al convent.

—Mireu, mireu, quina llosa més bonica que haig trobat al riu! —cridava com una ximpleta.

Anaven acudint les monges i totes es barallaven per poder tocar aquella perla que se’ls aigualia a les mans. La superiora, una dona més vella que Matussalem, es va atansar finalment al grup.

—Mireu, mare, quina pedra més bonica! —cridaven totes alhora.

La superiora va agafar el gel amb els mans i, amb la veu més trista del món, va dir:

—Aquesta pedra tan bonica serà la nostra perdició! Hem d’abandonar aquest país avui mateix, perquè a partir d’ara ací dalt ja no s’hi podrà viure.

El gegant de la neu

En un poblet del Pirineu, hi vivia una parella de padrins que de joves no havien pogut tenir fills. Un any, a final de tardor, quan va caure la primera nevada, la dona va fer un ninotet de neu davant de la porta de casa. Encabat, va cosir robeta de criatura i el va vestir, amb tanta cura que semblava una nena de veritat. A la nit, quan la gisca bufava a la xemeneia de la casa, la dona va baixar al carrer, va agafar el ninot amb un feix i el va pujar al banc del foc. Amb l’escalforeta de la llar, la figura s’anà desencarcarant. La neu de la cara, en lloc de derretir-se en gotes d’aigua, es va colrar una mica com una nina de porcellana. De primer, la nina va moure els ulls, després el bracets i finalment les cames. A poc a poc, el ninot de neu es va convertir en una nena de carn i ossos.

La pobra dona, que es desfeia per les criatures, no cabia a la pell de tan contenta. I el seu marit també. Encara que ell, posats a triar, hauria preferit un nen. Aquella mateixa nit, la nouvinguda ja va voler ajudar la dona a fer el sopar. Des de llavors, es va comportar com una bona filla: ajudava la mare en les feines de casa, obeïa el pare i feia companyia a tots dos al banc del foc durant les llargues nits de l’hivern. Un matí de final de març, en veure la dona que ja era gran dia i la nena no es llevava, va pujar a l’alcova a despertar-la. Els llençols del llit eren molls com si s’hagués fet pipí; la criatura, però, havia desaparegut. La pobra dona va comprendre de seguit que, amb l’arribada del bon temps, la nena de neu s’havia fos com la neu de les obagues.

—No t’amoïnis —va consolar-la el seu home—. L’hivern que ve, farem un nen. Ja pots començar a cosir-li la roba.

Un matí de final d’octubre es van despertar sota una manta de neu de dos travessos de dit.

—Afanya’t! —va dir l’home—. Ens hem de donar pressa abans que el sol no ens la prengui.

I es van posar a la feina. Ell, amb una pala a les mans, arreplegava la neu del carrer i en feia un pessó davant de casa. Entretant, la dona feia mans i mànigues per donar forma al ninot i vestir-lo de nen: amb socs i mitjons de llana als peus i una gorreta d’orelleres al cap. Al vespre, i tal com havia passat amb la nena, el xiquet es va reviscolar vora la llar de foc. Va resultar treballador i eixorivit com un argent viu: encara no li havien acabat de manar una feina, que ell ja l’havia fet. L’hivern però, va ser més curt que altres anys. Un matí de primers de març, el nen va anar amb la mula per traginar la pastura que tenien guardada en un cortal, una mica lluny del poble. A l’hora de dinar, el xiquet no va tornar a casa, i a la tarda es va presentar l’animal tot sol. L’endemà van trobar la seua robeta al barranc. La pobra dona, tot i saber que amb el bon temps la criatura se’ls havia de desfer com un terròs de sucre, es va fer un bon tip de plorar.

—No ploris —va dir l’home—. Ja m’ho tinc ben rumiat. La temporada que ve, construirem un home ben forçut i corpulent, perquè durant els mesos d’hivern ens faci tota la feina de l’any.

I així ho van fer. El ninot era tan enorme, que van haver d’entrar-lo a casa a trossos: mig ajagut a les lloses del terra, ocupava tota la cuina. Quan l’escalfor va despertarlo, el gegant va estirar un braç i pataplaf!, d’un patac va fer caure una antosta. Va dir que tenia molta fam i començà a endrapar tot el recapte que li portaven. En un tres i no res, es va cruspir tres pernils, dues tupines de confitat, una penca de cansalada i altres menudalles del rebost. I encara es va quedar amb gana. Va demanar roba per vestir-se, però als armaris no hi havia res que li anés bé… El gegant, fet una fúria, va rebentar totes les portes i parets que li barraven el pas, va sortir al carrer bramant i va fugir com un esperitat cap a la muntanya.

Diuen que des d’aquell dia, el gegant de la neu neix cada temporada per Sant Martí i mor per la Mare de Déu de març. Les nits d’hivern, de casa estant, se’l pot sentir bramar i rugir com una fera salvatge pels boscos i carenes.

El llavei de Bono

Al capdamunt de la vall de Barravés, a la banda dreta de la Noguera Ribagorçana, s’arrecera el llogarret de Bono. Com indica el mateix nom, el terme de Bono disposava d’una «bona» ribereta. Tota aquella vora de riu era abancalada d’horts, on a l’estiu s’hi collia tota mena de verdures. A causa de l’alçada, les tomates no maduraven fins ben avançat l’agost, però llavors menja’n tantes com vulguis, que no donaves l’abast. Damunt de l’horta, s’estenien fins al poble els prats i els camps, plans com el palmell de la mà. I encara més amunt del poble, els bancals s’esglaonaven per la costa fins a les penyes de Crespés i Ventolà.

Uns mesos a l’any, però, els veïns de Bono no dormien pas sempre que tenien son. Majorment, quan hi havia molta neu atarterada a la muntanya de Ventolà, uns quants centenars de metres al damunt del seu cap. De totes formes, la Mare de Déu de les Neus els protegia dels llaveis, que s’esllavissaven pel barranc de la Muntanya. La santeta era dins d’una capella construïda als caps del poble, vora cal Carllà, una de les millors cases de Bono.

Un any, al mes de febrer, va caure una nevada molt forta. De cop, un matí es va girar el fogony amb unes bafarades que feien regalimar la neu dels posats, com el sagí a la paella. Havent dinat, la família de cal Carllà es van refugiar tots a baix al celler, amb un braser i provisions per passar la nit. A entrada de fosc, van sentir un terrabastall estrepitós, com si el món sencer els caigués al damunt. Per uns moments, les parets de la casa van tremolar com un flam. Quan va tornar el silenci, van córrer cap a la porta, pensant que estaven colgats de neu. Van sortir, però, sense cap dificultat. A fora, el carrer era brut de fang i de tolls, mentre els llosats afogonyaven com si plogués. Aviat van veure el miracle: l’esllavissada de neu, que arrossegava pins sencers i roques enormes, s’havia partit en dos brancs en arribar a l’indret de la capella de la mare de Déu de les Neus. L’església havia quedat al mig de dues robinades de neu que s’allargaven fins al riu. Un vegada més, la Mare de Déu de les Neus els havia deslliurat de la fúria destructora del llavei.

Amb un pam de llonganissa

Més amunt del poble d’Alós, seguint el camí que puja fins a Montgarri i que travessa cap a la vall d’Aran pel Pla de Beret, s’hi poden veure encara avui unes pardines que la gent del país coneix amb el nom de les Bordes Esbalçades. Conten que fa molts anys, en aquestes bordes, hi va ocórrer una desgràcia que trasbalsà el poble d’Alós.

Un any per la Setmana Santa, alguns pastors ja se n’havien pujat aquí dalt amb el bestiar, ja que el bon temps s’havia avançat i als prats ja hi creixia l’herba. El dia de Pasqua es presentà a Alós un home de Montgarri amb una notícia tràgica: les bordes havien desaparegut sota un llido, que s’havia esllavissat pel torrent dels Vinyals. Van córrer de pujar-hi amb pales i tota mena d’estris per descolgar i obrir un túnel. Davant, però, d’aquella muntanya de neu que anava de cantó a cantó de riu, no hi havia gaires agalius de trobar en vida ni bèsties ni persones. Fins al tercer o quart dia de furugar, no van arribar a la primera borda. Hi van trobar els cadàvers de les vaques i de les egües, però el cos del pastor no va aparèixer ni al corral ni al paller. En les altres dues o tres bordes que van desenterrar, no hi havia tampoc cap pastor.

Per fi, sota l’embigat del corral de la darrera borda, van descolgar el primer cadàver humà. Tot i que el cos estava molt magolat a causa del pes de la runa i de la neu que li havia caigut al damunt, l’home tenia un tall de llonganissa a la boca. Al seu costat van aparèixer els altres sis pastors, cadascun d’ells amb un pam de llonganissa cuita als llavis, com si es fumessin un caliquenyo. Es veia clar que la barrancada de neu els havia sorprès en el moment en què es posaven el tall a la boca. Tots set, però, havien començat a mossegar la llonganissa al mateix instant? La gent d’Alós no se’n sabia avenir.

—Pobres, devien tenir molta gana —va comentar algú.

—Això de la llonganissa no és cap coincidència! —va dir el rector, que també havia acudit al rescat de les víctimes—. Que no us adoneu que aquests desgraciats han sigut castigats per Déu?

—Castigats per menjar llonganissa? —va preguntar un altre.

—Per menjar carn el Divendres Sant, dia de dejuni i abstinència! —va explicar el rector.

Per bé que no podien saber exactament el dia que s’havia despenjat l’allau, van arribar a la conclusió que, efectivament, el més probable és que fos el Divendres Sant. Els infortunats pastors havien pagat ben car el seu pecat!

Un jornaler que es fa esperar

Molts anys, quan arribava la primavera, a Espui solien tenir un visitant molt perillós: el llido. Un dia qualsevol, l’allau de neu es despenjava dels Verdins o del Tossal de la Costa, s’esmunyia furiós pel barranc i es presentava al poble.

Un any, el dia 11 de maig va baixar una esllavissada tan enorme, que la neu, amb els arbres i els camals que arrossegava, va colgar el riu Flamicell. De cap a cap de la vall, s’hi va fer una bassa com l’estany Gento, fins que l’aigua no va foradar el tou de neu. Per a Espui, va ser una calamitat, ja que el llido va enterrar tota la vacada del poble, que mosquejava confiadament vora el barranc. Moltes cases encara devien les bèsties, de manera que durant anys i panys van haver de pagar censals al clergue. Fins que un rector del poble se’n va compadir i els va perdonar els deutes.

El llido va colgar també casa Senaller. Per sort, en aquell moment a la casa només hi havia la criada. Enterrada sota aquelles muntanyes de neu i de troncs, els veïns no sabien pas per on començar a descolgar. Una dona va portar un gall mariner —ningú no sabia d’on l’havia tret— i el va engegar per damunt de la blanca rubinada. En un determinat moment, la bestiola es va aturar en sec i cantà: quiquiriquic! Van córrer de fer un forat en aquell indret i al cap de poc, apareixia la criada, viva i fresca com una rosa.

A final de maig, la neu del llido encara impedia el pas pels principals camins del terme. Els veïns no podien traure dels corrals el fem de l’hivern ni traginar-lo cap als prats. Tot el poble es va reunir per tal d’acordar, pel sistema del més-dient, qui es comprometia a netejar els camins. Enmig de la discussió, el vell de Còfia va saltar dient que ell trauria la neu de franc. Això sí, ell sol no ho podia fer, havia d’esperar un amic seu molt valent, el qual li donaria un cop de mà. Entretant, mentre l’esperés, ell només demanava menjar i beure a càrrec del comú: un bot de vi i un pernil. Davant d’aquella proposta tan desinteressada, tots hi van estar d’acord.

Van passar, però, dues setmanes i el company de Còfia no arribava.

—No patiu, que ja farà cap —deia ell—. És una mica romancer.

A mitjan juny tothom continuava esperant. Els més neguitosos, que ja havien perdut la paciència, van anar a casa Còfia. El van trobar rostant el pernil.

—Això és el conte de mai acabar! —cridaven uns.

—El fem se’ns pudreix a casa i ens empestarà a tots —bramaven altres.

—Dis-nos almenys com es diu el qui esperes —va insinuar algú—. Potser el coneixem…

El vell de Còfia, que se’ls escoltava sense deixar de mastegar, va dir llavors:

—És clar que el coneixeu! Es diu Juliol. I doncs, preneu paciència que no arribarà fins d’aquí a quinze dies.

I així va ser. Quan, finalment, va arribar el juliol, va fondre la neu amb quatre bafarades. El vell de Còfia gairebé no va tocar feina: només girar una roca i apartar quatre soques que s’havien entravessat al camí del barranc.

2

Óssos

El mateix captaire que l’any de la picor va maleir les muntanyes, va rebaixar un descregut al nivell humiliant de la bèstia. Els pirinencs creuen que l’ós és un home maleït. Potser per això, al llarg dels segles han sentit un respecte gairebé sagrat envers una persona condemnada a arrossegar pel món un rebaixament tan vergonyós. Ni en la forma de caminar, ni en el seu comportament, aquesta fera no ha acabat d’oblidar del tot el seu origen humà. Els pastors no acostumen a dir-ne pestes, de l’ós. En tot cas, quan en conten alguna escomesa contra el ramat, solen afegir que la fera només atacava quan passava molta fam i que se n’emportava un sol cap de bestiar. Molt diferent doncs, dels llops, que si et saltaven la pleta, hi solien fer una carnisseria.

Si alguna vegada, tot navegant de nit, en un revolt del camí feies supo-supo amb l’ós, o passaves a frec de roba en un vial del bosc, o bé te’l trobaves bevent en una font, havies de continuar el camí com si no l’haguessis vist. Si no li miraves als ulls, podies estar tranquil que la fera no et molestaria. En cas contrari, la visió de l’ós podia comportar greus conseqüències per a la salut. N’hi havia que de l’espant es quedaven muts uns dies, altres no feien mai més re bo.

Segons la llegenda El ferrer maleït, quan l’ós encara era una persona, tenia una ferreria. L’etnòleg Mircea Eliade, en un llibre suggerent titulat Ferrers i alquimistes, relaciona aquest ofici amb la descoberta dels primers metalls, especialment amb la manipulació del ferro. D’acord amb aquesta teoria, els ferrers primitius serien una mena de bruixots ja que tan sols ells sabrien el secret de la producció dels metalls. Els pirinencs, però, ignoren les digressions dels estudiosos. Ells han sentit contar als vells la llegenda del ferrer maleït, història que demostra tant el comportament humà de la fera com el pànic que aquesta sent pel foc. Hi ha una altra versió que encara explica millor la por al foc de la bèstia. Resulta que el ferrer, en un moment de descuit, es va fer una cremada a la mà amb el ferro roent. «Càgon redéu! —va renegar—. Amén de Déu em tornés ós! Així em faria més respecte el foc!». A l’acte, el renegaire quedà convertit en ós.

Els andorrans i els pallaresos del Sobirà, no parlen de l’ós, sinó de l’óssa. Així en femení, com l’aigua, com la primavera, com la natura, com la Mare de Déu… L’óssa es comporta com la natura: a l’hivern es replega sota la neu, on ha de romandre adormida fins a la primavera. Per la Mare de Déu de setembre, segons alguns —altres opinen que l’animal espera a final de novembre— l’óssa es retira a la seua canya, on dorm com un soc al llarg d’uns mesos. Uns asseguren que dorm cargolada com una serp i que amb el morro es mossega la cua, altres diuen que es mama com una criatura el dit gros del peu. El dia de la Mare de Déu de febrer, l’óssa obre un ull, es desensonya i després de badallar mandrosament, trau el cap per la cova per veure quin temps fa. Si fa fred, la bèstia riu, perquè l’hivern encara és viu i podrà fer el ronsa uns dies més. Si fa bon temps, l’óssa plora com una beneita, perquè sap per experiència que l’hivern l’enganya, i el fred vindrà més tard. Per fi, el dia de la Mare Déu de març —quan la primavera acaba d’arribar—, l’óssa es desencanya del seu forat.

Tot just entrar a la vall d’Àssua, em parlen de l’óssa Farrera, un nom molt escaient que donen a l’animal, protagonista de diverses facècies. Pronunciat amb accent pallarès —amb aquesta e oberta i allargassada que només sap fer la gent del Sobirà— el nom és d’una sonoritat deliciosa. L’óssa Farrera, protagonista de la història que recullo a Llessui, sembla una mica beneita ja que es deixa ensarronar per l’hereu de Camp. Així i tot, en la ment rudimentària de la bèstia hi ha una de les primeres lleis de la cultura humana: l’obligació —per raons religioses i sanitàries— d’enterrar els cadàvers. Antígona, la nostra primera heroïna, va desafiar el dictador precisament per això: donar sepultura al cos del seu germà Polinices. En aquest sentit, l’óssa Farrera és més humana que Creont. I més humana, per descomptat, que els carronyers, animals infectes i corromputs.

L’ós, igual que nosaltres, tan sols es menja la carn de les bèsties que mata. Quan surt de caça, no ataca mai a la babalà. Abans de donar el cop contra un ramat, escull minuciosament la seua víctima. Observa les ovelles, una per una, i tria la més grassa, si pot ser de color negre, que fan la carn més gustosa. Mai no arremet contra un cap de bestiar amb esquella, ja que el soroll podria delatar-lo. Si el ramat és de bestiar gros —vaques o egües—, només s’atreveix amb els vedells i pollins. Un vaquer de les Escaldes va veure una vegada al bosc de Perafita com una óssa prenia un vedell de la vacada. Amb una pota del davant al coll i l’altra a la creu dels lloms, l’óssa feia caminar la seua víctima bosc amunt, cap a la canya, com ho faria un carnisser cap a l’escorxador.

Un cop lluny de la pleta, la fera espella la bèstia amb la destresa d’un carnisser, penja la pell en un pi perquè s’assequi i, després d’afartar-se, amaga la carn que li sobra. Se la menja així mateix, tota crua, ja que com s’ha dit més amunt, té un pànic ancestral al foc. En això sí que es distingeix de nosaltres, els humans. L’antropòleg francès Lévy-Strauss demostra a Le cru et le cuit, que el pas del menjar cru al cuit fou decisiu per a l’evolució humana. L’ós d’Erill-Castell —protagonista de la llegenda La carn cuita—, es planteja la possibilitat de rostir la carn. Això sol, malgrat la gràcia de l’acudit, ja diu molt sobre la racionalitat dels óssos.

Quant a l’astúcia, no sol formar part del tarannà d’aquests plantígrads. En ardits i enganys, hi ha moltes altres feres, com la rabosa, la serp o fins i tot el llop, que li passen al davant. Amb tot, tal com es veu en la història En un batre d’ulls, de vegades l’ós pot ser més astut que la guineu.

Després d’escoltar un futral d’històries d’óssos i d’haver-me fet una idea del capteniment d’aquest animal, el padrí de cal Baró de Suïls em surt amb un cas que em desconcerta. Em diu que una vegada a la Vall d’Aran, l’óssa va matar setanta güelles, fent estimbar roques costa avall cap a l’indret on peixia la ramada.

—Ho trobo molt estrany —li responc—. Em pensava que els óssos no la feien mai, una matança així.

—És clar que no, però es veu que la bèstia criava.

—Què voleu dir?

—Doncs que anava amb els cadells i els ensenyava a caçar. Les matava d’una en una, perquè n’aprenguessin…

Els pastors del Pirineu, que durant molts segles han observat aquest animal, no tenen cap dubte que l’óssa és una mare que sap criar els seus fills (millor que moltes mares de dues potes!). De ben xics els ensenya a conèixer el país, a saber quins són els enemics, a guanyar-se la vida pel seu compte… I si no fan bondat o es deixen enganyar per les llaminadures i carícies d’una boletaire —com el cadell del bosc de Virós— els escridassa i els dóna un parell de pernades.

En realitat, la bèstia tan sols ataca les persones en dues situacions: quan és ferida pel caçador o bé quan li prenen els fills. La lliçó de l’óssa —versió pirinenca d’una faula de Lafontaine— ens demostra que la bèstia no només sap perdonar els seus botxins, els caçadors, sinó que, fins i tot, els sap donar bons consells. En canvi, en la tràgica història titulada La pell dels fills, la mare perd el senderi i és capaç de fer —llavors sí!—, qualsevol bestiesa.

Un dels darrers exemplars d’ós bru del Pirineu fou abatut a trets pel Besolí d’Àreu l’any 1952. Fa uns dies vaig llegir al diari que en tota la serralada tan sols n’hi resten, a tot estirar, unes deu parelles; que concretament en la zona central pirinenca on recullo aquestes històries, només n’hi ha un. L’animal s’ha quedat, doncs —mai millor dit—, sol com un ós. Alguns excursionistes diuen que l’han vist donar voltes pel bosc, buscant neguitosament un company per aparellar-se.

D’acord amb la famosa teoria de Darwin, els humans estem emparentats amb el simi o amb una bèstia semblant; l’ós en canvi, segons els pirinencs, és descendent d’un ferrer maleït per Déu, d’una persona, al capdavall. Els nostres avantpassats eren infrahumans i ferotges, molt més bestials que els avis de l’ós. Tal volta, doncs, no deu ser tan estrany que haguem acabat exterminant aquest plantígrad, pacífic i bonhomiós. Ja ho diu el refrany: «Qui és fill del gat, de la cua i del cap (o de tot plegat)».

El ferrer maleït

Hi havia una vegada un ferrer que vivia tot sol en una casa. Era tot un tros d’home: corpulent, forçut i més pelut que l’ós. Quan agafava el mall amb les seues manasses, el ferro ja tremolava. Per acabar-ho d’adobar, l’home renegava com un carreter. Tenia la ferreria a l’entrada del poble i no es feia gaire amb els veïns. Sabedors del seu mal geni, la bona gent procurava de no tenir-hi gaires tractes. Però és clar, un dia o altre hi havien d’acudir, si no volien fer anar descalços els animals de peu rodó. Les bèsties també el coneixien, de manera que quan ferrava una mula, la bestiota, com qui diu, no gosava ni respirar.

Un matí va arribar un captaire al poble. Va entrar a la ferreria i, de la porta estant, va demanar una almoina per l’amor de Déu. El ferrer, que en aquell moment manxava el fornal on feia escalfar una ferradura, se’l va mirar del cap fins als peus. El pidolaire semblava un encortador de llops: escassigallat de roba, brut i sense afaitar, amb els peus descalços.

—Té, calça’t! I encabat, vés-te’n a péixer, bestiota! —va bramar el ferrer. I va llençar la ferradura bruent als peus del mendicant.

El captaire, irat per aquell insult, se’l va mirar de fit a fit i li etzibà aquesta maledicció:

Ós ets, i ós seràs!

A tot arbre pujaràs,

sinó a l’arç que et punxaràs

i a l’avet que relliscaràs.

A l’acte, el ferrer quedà convertit en un ós i tot seguit va fugir esbramegant cap al bosc.

Tots els óssos són descendents d’aquell ferrer. Per això, són unes feres que poden caminar dretes com les persones i s’enfilen a tots els arbres tret de l’arç i de l’avet. Aquell captaire era, en realitat, Nostre Senyor.

Óssa Farrera!

Un dia l’hereu de casa Camp de Llessui era a treballar a les Bordes, una partida de terra a dues hores llargues del poble. A la tarda, en tornar cap a casa, va veure l’óssa que venia xino-xano pel camí del poble. La bèstia era bona cosa lluny encara —potser no l’havia descobert—, sens dubte, però, aviat ensumaria la flaire de carn humana. L’hereu de Camp ja es donava per la pell. «Què faig, què deixo de fer?». A nostre home no se li ocorre altra cosa que estirar-se al mig del camí, tot fent-se el mort. «Com que aquestes feres de carn morta no en tasten, em deixarà tranquil», va pensar.

D’un bocí lluny, l’óssa va flairar carn fresca. Aixecà el cap, dreçà les orelles i galopà cap a la presa. No s’hi abalançà tal com tenia per costum. En arribar al costat de l’home, va començar a ensumar-lo. L’hereu de Camp s’aguantava la respiració com podia, mentre sentia l’alè calent de la fera a la cara. Dues o tres vegades, l’animal el tustà amb la pota del davant, com si pensés que dormia i volgués despertarlo. Encabat, la bèstia se li va compixar al damunt. En veure que no donava senyals de vida, l’óssa es devia creure que realment es tractava d’una carronya.

El cas és que l’animal abandonà per fi el suposat cadàver, s’enfilà costa amunt i començà a arrullar pedres cap al camí. «S’ha cregut que estic mort i ara em vol colgar de rocs perquè no faci pudor», va pensar l’hereu de Camp. S’aixecà a plaeret sense fer soroll i tris-tras, tris-tras, s’allunyà com un llamp pel camí de l’Obago. Quan feia estona que corria, s’aturà per recobrar l’alè i escoltà la nit: l’óssa continuava estimbant camals com una beneita, a l’altre cap de costa. Llavors, en veure’s salvat, va voler burlar-se de l’animal, una vegada més. Començà a escarnir l’óssa tot cridant:

Óssa Farrera! Óssa Farrera!:

baixa de cap d’Arquer,

per pelar bastons d’avellaner!

A l’acte, es va fer un silenci total. L’óssa havia deixat d’arrencar pedres i començava a perseguir-lo pel camí de l’Obago. Ja podeu comptar que l’hereu de Camp corria com el vent: els talons li tocaven el cul. Així i tot, cada vegada sentia més a prop els esbufecs de la bèstia. Cames ajudeu-me, va poder arribar a Llessui, amb la fera estalonant-lo a poques passes. Li va anar ben just: en colar la porta de casa, l’óssa li va esgarrapar el taló.

La carn cuita

Temps era temps, per les muntanyes d’Erill-Castell hi navegava a l’estiu un ós molt tafaner que sempre espiava els pastors. L’animal havia observat que els pastors, abans de menjar-se la carn, la feien coure al foc. «Quin gust deu tenir la carn cuita?», pensava l’ós, tot intrigat. Però no ho podia provar, perquè el foc li fa pànic.

Un dia l’ós d’Erill va veure una gran foguera a les muntanyes de Sant Orenç, a l’altre cantó de riu. S’havia calat foc als boscos de la banda d’Aragó i la Serra dels Sis cremava pels quatre cantons. Aquella nit, la fera va entrar a la pleta de Montgai, degollà una ovella i se l’emportà muntanya amunt. La resplendor de l’incendi llunyà il·luminava les muntanyes d’Erill, com una nit de lluna. Quan va ser lluny de la pleta, l’ós va espellar l’ovella i li va treure les tripes, amb la mateixa traça amb què ho faria un carnisser.

Un cop la va tenir oberta en canal, l’engrapà amb les potes del davant i es girà de cara a l’incendi. Durant una bona estona, l’ós va tenir l’ovella exposada al foc que cremava a set o vuit hores de distància. De tant en tant, li donava la volta, tal com havia observat que feien els pastors quan rostien un cap de bestiar. Finalment, quan li va semblar que ja devia estar cuita, hi va clavar dentellada:

—No val pas la pena de coure-la! —va dir l’ós—. La carn de bestiar, tan bona és crua com cuita.

Des d’aquella nit, l’ós d’Erill —i tots els óssos del món es mengen la carn ben crua, convençuts que no paga la pena de perdre el temps a fer-la coure.

En un batre d’ulls

Com cada vespre, el pastor de casa Bigorra de Rubió va menar les egües a la pleta de les Comes, per passar la nit. Abans d’ajaçar-se prop del bestiar, l’home va trobar a faltar una egua, que havia pollinat feia pocs dies. Tot i que ja feia estona que havia sortit l’estel porquer, el pastor volgué anar a buscar-la. Si les bèsties passaven la nit al bosc, ja les podria oferir! Al cap d’una mica, va sentir uns renills esfereïdors prop del barranc, no gaire lluny d’ell. Guiat pels crits de l’animal no li fou difícil de localitzar-lo. Així que va descobrir l’egua, s’aturà en sec. L’escena que va veure l’esparverà de tal manera que se li van posar els cabells de punta i li va caure la gorra del cap. La va plegar a poc a poc i, sense atrevir-se ni a espolsar-la de tan acollonit, es va enfilar a l’avet que tenia més a prop.

L’egua, amb el pollinet sota la panxa, es defensava com podia dels atacs de l’óssa. Quan la fera l’envestia per davant, l’euga l’arremetia a mossegades i cops de pota. Si s’hi atansava per darrere, li aviava un raig de coces als morros. L’euga no treia els ulls de la fera, la qual anava rodant al seu voltant, tot esperant un moment de descuit. «A fe de Déu, que vendrà cara la seua pell —pensava el Bigorra, des de l’avet—. Fins que no l’hagi atuït i caigui rendida de cansament…». Tot d’un plegat, l’óssa va córrer cap al riuet de les Comes i es rebolcà en un toll. Encabat va caminar de nou cap a les víctimes. La mare s’havia quedat quieta, sense deixar d’observar, amb les orelles dretes, els moviments de la fera. Amb el pèl escorrent-se-li de tan moll, l’óssa s’anà acostant de nou cap a l’euga, fins que va ser a tres o quatre passes davant dels seus nassos. De sobte, s’espolsà el pèl bruscament, com fan els gossos en sortir de l’aigua. Les gotes d’aigua van fer tancar un instant els ulls de l’euga, descuit que va aprofitar l’óssa per abraonar-se damunt del pollí. La mare encara no es va donar per vençuda, però la fera amb una urpada li va escapçar les orelles. L’óssa va colar cap al bosc de Berruis arrossegant el pollí per les potes del darrere.

Uns dies més tard, uns quants pastors van anar a la Roca de l’Óssa, un foradot de l’Aubaga de Llagunes, on la fera tenia el cau. Amb pedres i cantals li van paredar l’entrada de la canya. Al cap de poc temps, l’óssa va desaparèixer d’aquell país. I mai més no se n’ha vist cap ni en pampa ni en pols.

Un parell de pernades

Una dona d’Ainet de Besan va anar a plegar murgues al bosc de Virós. Ja feia estona que furgava sota els pins quan, tot d’una, es taleià que la seguia un cadell enjogassat. «Quin gosset més maco! —exclamà la dona—. No n’havia vist mai cap de tan viu i rebonic! Pobra bestiola, es deu haver perdut al bosc…». Va començar a amoixar-lo i li donà una mica de pa i cansalada que se n’havia emportat de berena.

Durant tot el matí, el cadell va anar darrere els talons de la boletaire. Prop de migdia, la dona va agafar el corriol de tornada al poble. Perquè el cadell no se li foraviés, se’l ficà a la falda del davantal que duia lligat a la cintura. Així que arribava a les primeres cases d’Ainet, la dona va sentir darrere seu: xof, xof, xof. Ella que es gira i veu una óssa descomunal a poques passes. Llavors, la dona hi va caure: aquella bestiola que havia recollit al bosc no era un gosset sinó un cadell d’ós. De manera que l’óssa li havia seguit el rastre des del bosc, ensumant el tuf del seu fillet… Sense pensar-s’hi gaire, la dona va deixar el cadell a terra i va córrer cap a casa.

Quan l’óssa arribà on era el seu fill, es posà dreta i començà a esbramegar, tot gesticulant amb les potes del davant. L’osset, amb la cua entre cames, no gosava aixecar els ulls cap a la mare. Sens dubte que aquesta el maleiava per la seua conducta temerària amb aquella forastera. Finalment, l’óssa agafà amb un feix el cadell i, abans de girar cua cap al bosc, li donà un parell de pernades al cul.

La lliçó de l’óssa

Un senyor de Barcelona, que havia sentit dir que a Aós de Civís hi havia un bon caçador d’óssos, va arribar un dia al poble, preguntà per ell i demanà si li’n podria vendre una pell al preu que fos.

—Ara no en tinc cap —va dir el caçador, que era molt fatxenda—, però si me la pagueu bé us prometo que demà mateix en tindreu una de ben maca.

El foraster li pagà trinco-trinco tot el que li demanà i es quedà a l’hostal del poble, esperant la pell promesa.

L’endemà a punta de dia, el caçador i un home del poble que havia llogat perquè l’acompanyés van anar a la partida de Conflent on no feia gaires dies n’havia abatut un. Així que el caçador va ensumar la ferum de la bèstia, va manar al company que se’n pugés dalt d’una roca, mentre ell anava directament cap a la presa. Tot d’un plegat, de darrere d’unes mates aparegué una óssa enorme, dreçada damunt les potes del darrere. Mai n’havia vist cap de tan grossa. Tot i que, com qui diu, l’hauria pogut tocar amb el canó de l’escopeta, el caçador no va tenir pebrots per disparar. Estava tan espantat, que s’estirà a terra i es féu el mort. La bestiassa se li acostà a poc a poc, el palpà amb una pota del davant i encabat començà a llepar-li el clatell i a ensumar-li l’orella. Així que li va semblar, l’óssa continuà el seu camí tranquil·lament. En veure de reüll que la bèstia s’allunyava, el caçador s’incorporà a poc a poc i es quedà bona estona observant com es perdia xano-xano costa enllà.

Aviat va acudir el company, que havia contemplat l’escena des del seu parapet. El xicot no se’n sabia avenir:

—Com és que no li has disparat? Durant una estona l’has tingut a tret!

—Veuràs… —va balbucejar el caçador—. És que l’óssa m’ha dit una cosa molt important.

—Que t’ha dit?

—Doncs quan jo era ajagut a terra, m’ha xiuxiuejat a l’orella: «No venguis mai més la pell d’una bèstia abans d’haver-la mort!».

La pell dels fills

Durant els mesos d’estiu, els pastors de casa Farrero de Durro guardaven la ramada a les muntanyes de la Vall d’Aran. Un dia, el regatxo va trobar un cau d’óssos amb dos cadells. Va agafar les bestioles i, més content que un gat amb dues rates, se les va endur a la cabanya per mostrar-les als seus companys. Els pastors, després de fer-los jugar una estona, van matar els ossets, els van espellar i van penjar les pells a fora perquè s’assequessin.

A bocafoscant, va arribar el majoral.

—Què heu fet, desgraciats! —L’home s’estirava els cabells—. Vindrà l’óssa i quan vegi que li hem matat els fills, ens farà la feina!

—No cal tenir por —va dir el regatxo—. El cau és molt lluny d’aquí, a més de dues hores!

—Déu et faci bo! —va exclamar el majoral—. Encara que fossis a l’altra part de món, et descobriria igualment. Que no veus que quan trobi el cau fullat, et seguirà pel rastre! Ja podem córrer; si no, som pell!

Al cap d’una mica, van sentir uns esbramecs que ressonaven per tota la muntanya. Els pastors van córrer d’enfilar-se en uns pins que hi havia prop de la cabana. Des d’allà dalt van veure com l’óssa arribava davant de la cabanya i en descobrir les pells dels seus fillets, fotia un brams que esparveraven. La bèstia va entrar dins de la cabanya i, sense deixar d’esbramegar, va destrossar tot el que va trobar. Encabat, va sortir a fora, i amb les potes del davant va ensorrar les parets, fins que no hi va quedar ni una sola pedra dreta. Finalment, va agafar les pelletes dels fills i se’n tornà cap al bosc.

Els pastors no es van atrevir a baixar dels arbres fins que no va apuntar el dia.

3

Llops

Si l’ós és gansoner de moviments com un vell cansat de viure, la fúria del llop té l’ímpetu i l’agilitat de la primera joventut. Si l’ós arrossega tot sol la seua condemna, el llop ronda i envesteix en canina. Per això, més que del llop, els pirinencs solen parlar dels llops, les feres més salvatges i acarnissades que Déu ha creat. Conten que Orfeu, amb la música del seu instrument, encisava i amansia totes les feres del bosc. Totes, excepte els llops del Pirineu. Almenys aquesta és la conclusió a què hom arriba, després d’haver escoltat un caramull d’històries protagonitzades per músics que salven la pell esfurriant els llops amb les melodies de l’instrument. A l’hora de redactar un cas, trio El músic de les bunes, una història molt coneguda a les valls d’Andorra.

En el relat que segueix, El ball de la mort, també hi ha músics i llops que es troben de nit. Aquí, però, els homes no fan servir l’instrument per defensar-se, sinó per atacar les feres acorralades, les quals acaben embogint de ràbia. Sembla, doncs, que les orelles dels llops són massa barroeres —massa bestials— per poder resistir les delícies sonores de la música. O potser, com afegeix el Gildo de Larén després de contar-me la història, aquells quatre músics arreplegats tocaven tan malament que van fer tornar bojos els pobres llops!

A més de la música, els llops fugen de qualsevol soroll metàl·lic, i també, com els óssos, de la resplendor del foc. El viatger nocturn, quan es veu sorprès pels llops, ha d’actuar amb rapidesa. Si no és músic —com l’andorrà de les bunes—, ni duu cap eina de metall per fer trincar, no té altre remei que descordar-se la faixa —o una soga, si va amb una cavalleria— i deixar-la arrossegar per terra. Llavors els beneits dels llops es pensen que la faixa és una serp i no gosen d’atansar-se. Així i tot, si no plou, el més segur és aturar-se, encendre la primera mata que hom tingui a l’abast i quedar-se vora el foc tota la nit. O bé, enfilar-se en un arbre i esperar que es faci de dia. Tant aleshores amb els llops com avui amb els cotxes, cal prendre paciència en anar de viatge: val més arribar a casa tard que mai.

A la vall de Cardós, hi havia el costum d’enxampar els llops amb un parany molt enginyós: la llobatera. El Xavier Català de Lladorre m’acompanya a les Cabanelles, uns erms a tocar del poble, on hi ha una llobatera bastant ben conservada. Es tracta d’una construcció molt senzilla: una mena de corral rectangular descobert, de deu metres de llarg per vuit d’ample aproximadament, construït al peu d’una penya, que li serveix de mur per un costat. Les tres parets, de dos metres d’alçada, pam més pam menys, tenen la particularitat de ser considerablement inclinades cap a l’interior com si iniciessin una volta de pedra. Per la banda de fora, en canvi, són atalussades per facilitar l’accés. El llop, que havia ensumat de lluny la flaire de carn, saltava al corral per menjar-se la carnassa de l’esquer, sense imaginar-se que li fóra impossible de sortir a causa de la inclinació de les parets. L’endemà al matí, els homes acudien al cap de la paret i l’esparracaven a burxades i cops de pedra.

L’hereu de Coté d’Alendo, el protagonista de La capta del llop, s’enginya un parany semblant a la llobatera de Cardós. Atrapada de viu en viu la fera, i després de traure’n els primers fruits, l’home comença a somiar truites. Els gossos assalvatjats, però, li fan obrir l’ull i l’home ha de tornar a casa ben escorregut, amb les mans buides. Sens dubte que havia d’haver pres més precaucions amb aquell llop presoner, malfiar-se que els seus companys del bosc podrien donar un cop per alliberar-lo. Coté explicava l’incident convençut que els gossos assalvatjats volien esbatussar-se amb el seu llop, quan, en realitat, el que pretenien era rescatar el germà captiu. No oblidem que els gossos són germans de raça dels llops i que, quan abandonen l’amo, se’n tornen al bosc amb els seus i cacen plegats.

Per contra, els gossos de casa són els pitjors enemics dels llops. Tot just senten el tuf de la fera, adrecen les orelles i comencen a posar-se neguitosos per alertar el pastor. A casa Blasi de Lleret, els gossos s’adreçaven amb les potes del davant al pilar de l’era perquè l’amo els posés el collar de punxes. Protegits amb la cuirassa de ferro, sortien disparats de l’era, fins que els seus lladrucs es perdien en la foscor de la nit. De vegades passaven dies sense tornar a casa. Arribaven escalabrats, rebentats de cansament, amb restes de sang al collar, senyals inequívocs de l’acarnissada lluita cos a cos, amb el feram del bosc.

Ahir i avui, sempre hi ha espavilats que aconsegueixen traure profit de la desgràcia dels altres. Els encortadors de llops anaven de poble en poble i es presentaven a les cases que tenien bestiar com a agents d’assegurances contra els atacs dels llops. De fet, eren uns farsants, uns vividors que exigien amb amenaces una mena d’impost revolucionari. Desgraciada de la casa que els tanqués la porta als nassos o que es negués a pagar l’assegurança! Es veu que els llops de dues potes que els encortadors controlaven, eren pitjors que els del bosc.

Una nit dos llops van entrar a l’era de ca l’Osset de Cassovall sense fer soroll. Van destacar la ruca de la menjadora i, a peu de gat, se la’n van emportar cap al bosc. Diuen que l’un anava al darrere tocant la somera, mentre el del davant la menava pel morraller. Aquesta anècdota i les dues historietes que segueixen —Fent esqueneta i L’astúcia dels gatillops— demostren que el llop pirinenc era intel·ligent i astut. De ben segur que si el professor Skinner i altres conductistes americans haguessin contemplat l’escena de l’era de Bolunya o de la borda del coll d’Ares, haurien hagut de modificar les seues teories referents al grau d’intel·ligència d’aquests mamífers.

Per altra banda, sobre la natura real del gatillop o llop cerver, no n’he pogut traure l’aigua clara. En alguns pobles m’asseguren que té forma de gatot monstruós i que és la fera més malvada que existeix, ja que combina l’astúcia del gat amb la brutalitat del llop. He suposat que es referien al linx o llop cerver, una fera que vivia fa molts anys en algunes valls del Pirineu. A Ferrera dels Llops —quin nom tan escaient!— em diuen, però, que el llop cerver és el rei dels llops, el qui mana tots els altres, i m’ensenyen uns Bojos en els quals demanen a santa Agnès que els guardi «del mossec del llop cerver».

Tanmateix, el llop té motius de sobres per ser tan mala bèstia. Temps era temps, quan totes les bèsties parlaven, el llop no es mossegava pas la llengua. Potser massa i tot que enraonava! Les seues víctimes, quan es veien acorralades, li donaven conversa per guanyar temps i, al final, ell sempre es deixava ensarronar com un beneit. Després de molts escarments, el llop arriba a la conclusió que si continua com ara, dialogant amb la víctima abans de menjar-se-la, després s’haurà de rosegar les urpes. El protagonista de les facècies Per què el llop és tan malvat, no sembla pas un llop nascut al Pirineu, sinó més aviat un personatge escapat de l’Isopet, la versió catalana de les faules d’Isop. Però tant se val, al llarg dels segles, la imaginació del pirinenc s’ha apropiat d’aquest llop dels llibres —xerraire i beneit— i l’ha sabut combinar amb els llops de carn i ossos —udoladors i astuts— que ronden de nit prop de la pleta.

I prou llops. Tanco el capítol amb Xeta Pelada, un conte infantil pallarès, amb l’etern tema de la lluita entre la força bruta del fort i l’astúcia del dèbil. Una vegada més, el ximplet del llop es deixa enredar, aquest cop per l’ovella més flaca del Tor d’Alós. Ambdues bèsties enraonen, la qual cosa indica que provenen de les llunyanes terres de la faula isòpica. Fa segles, però, que devien arribar a les valls d’Àneu, perquè tots dos s’hi troben com a casa. L’ovella, pujant i baixant de l’Urgell dins la ramada del Tor; el llop, caçant de nit pels boscos ombrívols de la Mata de València i de Montgarri.

El músic de Les Bunes

El jovent de Pal havia llogat per Sant Climent, dia de la festa major del poble, un músic d’Andorra que tocava les bunes, un instrument conegut també com «el sac dels gemecs». L’home va sortir a posta de sol d’Andorra i travessà, encara amb claror de dia, l’engorjat de la Glera. Poc més amunt de la Massana, quan ja era ben de nit, va sentir udolar un llop als boscos de l’altre cantó de riu. No gaire més amunt, li va semblar que algú corria darrere seu. Ell que s’atura per escoltar, es gira cap enrere i veu tres o quatre llops que s’atansen. El músic, que coneixia el país, s’aventà a córrer camí amunt amb la confiança de poder-se refugiar a la cabana de Xixerella. Quan hi va arribar, amb la llengua a fora i les feres ensumant-li els talons, trobà la porta tancada i no tingué altre remei que enfilar-se al llosat. Amb les presses, el fugitiu va xafar sense voler l’instrument contra el llosat i, com que quedava una mica de vent al sac, una de les bunes deixà anar un gemec. En sentir-ho, els llops es van esfugar esparverats.

—Sembla que no us agrada gaire, la meva música! —va somriure l’home, satisfet pel descobriment. I tot seguit, inflà el sac i començà a tocar de la teulada estant.

En veure que les feres havien reculat cap al barranc, va saltar del llosat i sense deixar de tocar va continuar camí amunt cap a Pal. Aviat els llops es tornaven a aplegar darrere seu, sense gosar a acostar-se massa, ja que el músic els mantenia a ratlla amb el seu repertori. A les primeres cases del poble, el músic va trobar uns quants fadrins, que en sentir-lo refilar de lluny, havien sortit a rebre’l.

—Sembla que arribeu molt content! —van saludar-lo.

—I tant! —va esfufegar el músic. I senyalà darrere seu—. Aquí baix me les he hagut de veure amb uns balladors molt perillosos.

Les feres s’havien aturat definitivament abans d’entrar en la claror del poble. En la foscor de la nit, només es distingien els seus ulls que brillaven com brases.

El ball de la mort

Un any per la festa major, el jovent de Cabdella van llogar una cobla de músics de la Ribera de Sort. Els músics —en total eren mitja dotzena— vivien en pobles diferents i feia temps que no havien tocat plegats a l’orquestra. Per això, uns dies abans de l’actuació es van trobar al mercat de Sort i van acordar de reunir-se per provar els instruments.

—Si no assagem una mica —va riure el director de l’orquestra—, cadascú bufarà pel seu compte i semblarem un orgue de gats!

Com que a cap d’ells no li anava molla bé de perdre un dia de feina per assajar, van quedar que la vetlla de la festa major es trobarien en una borda de Pamano, camí de la Vall Fosca. La borda era a sota mateix del Coll del Triador i, doncs, l’endemà podrien arribar, sense haver de córrer, a la missa major de Cabdella.

Ara un, encabat un altre, a posta de sol els músics ja havien fet cap tots a la borda. Els primers d’arribar havien trobat la porta oberta i, pels cagallons del corral, van conèixer que la nit abans hi havien estat els llops.

—I si tornen aquesta nit? —es malfiava el cornetí.

—No tingues por, que anem prou ben armats, avui! —el tranquil·litzà el timbaler—. Amb la música no cal tenir por que s’atansin!

El cornamussa, un xicot de Caregue que sempre pensava quina en podia fer, els va proposar un parany per enxampar els llops. Cal aclarir que, a la borda, s’hi entrava a peu pla i que la part baixa servia d’estable. Una part del corral tenia al damunt un embigat que feia de panera per a la pastura. Aquest sostre, que era sota mateix del posat, quedava massa alt per pujar-hi des del corral i s’hi accedia per una porteta del darrere la borda. Per altra banda, la porta gran —és a dir, la de l’estable— s’obria cap a fora per evitar que el bestiar hi pogués quedar atrapat a dintre.

Així doncs, els músics es van refugiar a dalt a l’embigat. Uns quants es van desfer les faixes i les van nusar formant una soga. El de Caregue, que s’havia quedat al corral, va estacar la punta de la faixa al forrellat de la porta, oberta de bat a bat. I van esperar en silenci que acudissin les feres.

Al cap d’una estona, van arribar quatre llops a la porta de la borda. De primer, no es decidien a entrar al corral, semblava que s’ensumessin algun parany. Per fi, un d’ells es va ficar dintre i els altres tres el van seguir. «Ara!», va cridar algú des de dalt de l’embigat En aquell moment, els músics van estirar la faixa i la porta es tancà de patac. Amb el cop, les bèsties es van esverar. Després del primer ensurt, van restar a l’aguait, quietes al mig de l’estable. Estaven a la que salta, amb les orelles dretes i uns ulls d’aixalda que espurnejaven en la foscor.

Després d’encendre llum, els músics van desenfundar els instruments. Enraonaven i reien amb tota tranquil·litat, tot donant reüllades a les feres que, una quinzena de pams sota els seus peus, els devoraven amb la mirada. Tan aviat com ressonà l’espinguet del cornetí, els llops van començar a inquietar-se. Quan s’hi van afegir els altres instruments, el corral es convertí en un infern: l’avalot i la cridòria eren esfereïdors. Les feres es rebolcaven pel fem, esgarrapaven la porta, s’adreçaven neguitoses per les parets, amb uns udols tan llastimosos que esborronaven. I els músics, com si sentissin ploure, vinga tararits i nyigo-nyagos! Al cap de quatre o cinc balls, els llops, que ja no podien resistir més el turment de la música, van començar a esbatussar-se acarnissadament ells amb ells. Els uns als altres, es van entrematar tots quatre.

La capta del llop

Fa molts anys, un llop terrible cometia tota mena de desastres pels pobles de la Coma de Gurp. De nit saltava a les pletes i, per més gossos que els pastors li abuixessin, no el podien aturar. Fins i tot, una vegada es va emportar una criatura de Farrera i al cap d’uns dies només en van trobar el braç dret.

Un home de casa Coté d’Alendo va experimentar que moltes nits, la fera anava a cagar-se al seu prat de la Coma. L’home, que era molt traçut, es va empescar un parany per atrapar-lo. En un racó del tros, va obrir un forat d’una dotzena de pams de fondo. Va cobrir la trapa amb unes portes d’armari que s’obrien cap a dintre, i encabat, va embrostar les fustes amb un sostre d’herba i amb els cagallons de la bèstia per sobre. La primera nit que el llop hi va caminar pel damunt, se li enfonsà la terra i va caure de quatre potes al parany.

L’endemà al matí, els de Coté van trobar la bèstia udolant al fons del pou. Hauria estat fàcil de matar-la des de damunt a cantalades o bé burxant amb bastons punxeguts i forques de ferro. L’home, però, volia caçar-lo viu. Amb l’ajut d’una forca de fusta, va aconseguir d’enforcar el llop pel coll i d’immobilitzar-lo amb el cap contra terra. Llavors va baixar al forat, va emboçar el morro de la fera amb un morrió de ferro i li va lligar una cadena al coll. Aquella mateixa tarda, l’enginyós caçador va anar a fer la capta del llop al poble de Mallolís. Mentre passava pel carrer, menant el llop pel coll, recitava la cançó de la capta del llop:

Sortiu gent a la finestra,

si voleu veure el traïdor,

si voleu tocar la fera,

que ahir us feia tanta por…

La gent li donava de tot: ous, trossos de cansalada, orellanes i fins i tot algun xoriç. Encabat, va baixar cap a Montesclado, la Glorieta i Tírvia.

Deu-me ous i botifarres

i també tinyols de pa.

Cap corder de la ramada,

us prendrà el llop malvat…

A posta de sol, l’home tornava cap a casa amb un sac al coll, que amb prou feines podia arrossegar de tant recapte que hi portava. «Aquest llop és una mina d’or! —pensava el Coté tot satisfet—. Demà, cap als pobles del Ribalera, i després cap a la Vallferrera, i la ribera de la Seu…».

Quan pujava pel Solà de Burg, se li van presentar una canina de gossos mig assalvatjats que es van abraonar tots contra el llop. L’home se’l defensava a bastonades com podia, però els gossots cada cop s’acarnissaven més amb la fera presonera. En un moment de la batussa, el llop va donar una estrabada tan forta, que la cadena se li esmunyí de les mans. El pobre Coté va veure com el seu llop colava cap al barranc, perseguit per una colla de gossos que lladraven escandalosament al seu darrere.

Fent esqueneta

Una tarda de començament d’estiu, l’hereu de cal Portella de Civís va carregar la mula de fem i el portà a una propietat que tenia al coll d’Ares. Volia fer nit a la borda, així l’endemà no li caldria matinar tant, ja que s’estalviaria aquell tros de camí. Hi va arribar a posta de sol. Descarregà el fem en un prat que bogava tocant a la borda, estacà la mula al corral i, després de fer un mossec, pujà a acotxarse a dalt al paller. Com en la majoria de bordes del Pirineu, el paller era un pis sota posat, obert pel davant —la banda de migdia— per un gaial que només es tancava quan s’omplia d’herba.

Quan ja començava a trencar el son, el van despertar uns udols de llop que no podien ser gaire lluny de la borda. Al cap de no res, se li’n van presentar un parell davant de la porta del corral, dotze o quinze pams sota els seus peus. Des de baix, les feres miraven l’home i continuaven ganyolant com si en cridessin d’altres. I efectivament, al cap de poca estona, ja n’havien acudit mitja dotzena més.

—Per més que en vinguin, no hi podran pas arribar ací dalt —pensava el Portella per tranquil·litzar-se.

Però la veritat és que no les tenia pas totes. No li feia gens de gràcia veure com les feres saltaven i s’adreçaven, esgarrapant amb les urpes la fusta de la porta i les pedres de la paret, i armant una cridòria esfereïdora. Tot d’un plegat, un llop saltà damunt les espatlles d’un company que s’havia adreçat a la porta sota el gaial del paller, i es quedà quiet com el de sota. Un tercer llop s’enfilà damunt dels altres dos que li feien esqueneta, i després s’adreçà a la paret per guanyar el gaial. Li faltava molt poc per aconseguirho: amb les urpes del davant començà a esgarrapar les taules de l’embigat del paller…

L’hereu del Portella ja es donava per la pell. Llavors se li va ocórrer d’agafar una cartra buida i llançar-la cap a fora pel gaial. Després de tocar a terra, la cartra es va arrullar englevats avall, ja que el prat de davant era molt pendent. Els llops van abandonar la borda i van córrer tots cap avall, perseguint la cartra. Es veu que les bestiotes es van pensar que l’home havia saltat del paller i se’ls escapava rostos avall.

El Portella va aprofitar l’ocasió per baixar del paller i tancar-se amb pany i forrellat al corral de la mula. Més tard, encara en va tornar algun a esgarrapar la porta, però llavors ja podia dormir tranquil.

L’astúcia dels gatillops

Fa molts anys, pels pobles de la Vall d’Àssua hi passava sovint un captaire d’Ancs, vestit de parracs i cassigalls.

—Com és que aneu tan esparracat? —li preguntava la gent.

—Això m’ho fan els llobarrons —deia ell—. Jo hi tinc tractes amb aquestes feres.

Era un encortador de llops. El pidolaire anava a les cases que tenien bestiar —que en aquella època eren la majoria— i els demanava diners i menjar. A canvi, ell prometia protegir-los el ramat, amb les seues traces i manyes, dels atacs dels llops. Qui se l’escoltava, qui li tancava la porta als nassos.

A Seurí, la majoria de cases l’engegaven a pastar fang. I això que, a la gent d’aquest poble, els llops els portaven pel carrer de l’amargura. Sobretot, els llops cervers o gatillops, que són com uns gatots enormes, acarnissats i sanguinaris. Aquestes bèsties no mengen carn, degollen un cap de bestiar només per xuclar-li la sang. Davant mateix del poble, hi ha un indret de la muntanya conegut per Coma Llobatera. Es diu així perquè en aquells englevats, una vegada els llops cervers van degollar setze ovelles que el pastor de Junet guardava tancades a la pleta una mica més avall, a Bodolui.

Una calamitat encara pitjor els va passar als de Bolunya, en una borda que tenen una mica més amunt de la masia de Menaurí. Aquest cas demostra que els gatillops, a més de sanguinaris, eren molt astuts. Doncs bé, quan un matí els homes de Bolunya van arribar a la borda, van trobar totes les ovelles mortes. En sentir que els gatillops eren a dintre, van córrer de tornar a sortir, tot tancant la porta per fora. La borda s’allargava per davant formant una era, és a dir, un pati obert al ras i rodejat per un mur de pedres. Enfilats a la paret de l’era, els homes de Bolunya van veure com una parella de gatillops intentaven inútilment de saltar el mur per fugir.

—S’han fotut tan farts de sang que els pesa massa la panxa i no poden saltar gaire —va mormolar el pare—. Corre, vés a casa i porta l’escopeta, que els hi farem la pell. Pobres putes, no teniu escapatòria!

Feia ja estona que el xicot se n’havia anat a buscar l’arma, quan tot d’una, els gatillops van començar a arrossegar ovelles mortes cap a un racó del fons de l’era. «Què dimonis deuen voler fer —rumiava el vell—. Segur que ja en porten alguna de cap…». Les feres, servint-se del morro i de les urpes, amuntegaven els caps de bestiar, amb la facilitat amb què una persona apilaria sacs de palla. Quan n’hi van tenir un bon tarter, se n’hi van pujar al damunt i van saltar cap a fora. I encara corren avui (si no s’han aturat, és clar).

Per què el llop és tan malvat

Vet aquí que una vegada el llop va fer supo-supo en un revolt, de camí amb tres cabres que anaven a l’Urgell a passar l’hivern.

—Tinc gana i se us menjaré totes tres ara mateix —va dir la fera, barrant-los el pas—. Per quina voleu que comenci?

—Comença per la que vulguis, però ni amb totes tres no quedaràs gaire tip —va belar la més vella.

—Hem tingut una tardor molt dolenta i estem més seques que una ascla —va afegir la mitjana.

—D’ací a pocs mesos, en canvi, estarem grasses i tendres. Llavors amb una de nosaltres et posaries ben tip —va dir la més xica.

El llop s’ho va rumiar un moment. Encabat les va deixar marxar, amb la condició que quan tornessin de l’Urgell es menjaria la més grassa.

A la primavera, les tres cabretes van tornar cap al seu poble de muntanya. Feia goig de veure-les caminar: el greix els ballava al cap dels lloms, de tan grasses. Pujaven, però, tristes i capmoixes, sense dir re. Quan ja eren prop de l’indret on havien quedat amb el llop uns mesos abans, van trobar la guineu.

—Què us passa cabretes, que esteu tan ensopides? —els preguntà.

Elles li van explicar el tracte que havien fet amb el llop.

—Doncs si em deixeu popar la llet del braguer, us prometo que us salvaré de les urpes del llop —els proposà la rabosa, que era més gormanda que les paelles.

—A fe prou, dona! —van dir les cabres—. Popa tant com vulguis que encara ens fa nosa per caminar.

Quan la guineu va estar ben farta de llet, va arrencar de terra unes quantes gleves i les va penjar a les banyes de dues de les cabres i els va dir que tiressin amunt. Encabat va anar camí amunt fins que va trobar el llop.

—Aquí davallet haig vist tres cabres i m’han preguntat per tu —va dir al llop.

—Fa dies que les espero —va fer ell llepant-se el morro de tanta saliva que li venia a la boca—. Avui em cruspiré la més grassa.

—Guaita, ja surten allà baix —va senyalar la guineu.

—Sí, són elles. Has vist quins penjolls més estranys que duen als corns?

—A la banya dreta hi duen un fetge penjat, a l’esquerra, una freixura —va explicar la guineu—. M’han assegurat que són de dos llops que han trobat pel camí.

—N’hi ha una que no hi porta re, a les banyes. Potser és la més grassa… —va fer el llop.

—Doncs, aquesta m’ha dit que volia parlar amb tu —va dir la guineu.

En sentir això, el llop va fugir, potes ajudeu-me cap al bosc. Aquell dia, però, tenia la sort de cara. Al cap d’una estona va trobar una truja amb els seus porcells, que peixien glans sota un roure.

—Prepara’t a morir, que tinc gana —va dir a la porca.

—Si em mates a mi, s’han acabat els porcells —va respondre la mare—. Menja’t els meus fills, si vols. Encara els trobaràs més tendres.

—Estan bruts i escagassats —protestà el llop.

—Això rai, home! Ja els rentarem. No som pas gaire lluny del riu.

—Som-hi doncs! —va dir el llop.

En aquell indret, però, era difícil d’arribar a l’aigua perquè el riu discorria al fons d’un engorjat de roca. La verra va dir al llop que es plantés al cap de l’esbalç, que ella lligaria els garrinets i els hi atenyeria d’un en un, perquè els rentés al toll. Quan li anava a donar el primer, ella que li clava un cop de morro i el fa caure al riu.

La remullada li va aclarir les idees. Mentre s’eixugava vora un cadoll, el llop va reflexionar: aquestes ensopegades només li passaven a ell, perquè era massa bo. Què és això de parlar amb les víctimes abans de menjar-se-les? Si no hagués estat tan talòs, ja s’hauria cruspit les cabres uns mesos abans i ara es rostaria la porca. A partir d’ara, el llop atacaria sense dir re.

Xeta Pelada

Vet aquí que una vegada, al ramat del Tor d’Alós, hi havia una ovella que es deia Xeta Pelada. Els pastors l’havien batejat així perquè la pobra bestiota, seca com una ascla, tenia tot el cos ple de penjolls i cassigalls de llana.

Un any cap a final d’octubre, la ramada del Tor va enfilar la cabanera riu avall i va emprendre el viatge cap a les terres baixes de l’Urgell per a passar-hi l’hivern. La pobra Xeta Pelada, potes ajudeu-me, amb prou feines si podia seguir les seues companyes, que anaven tot atifades darrere el truc dels crestons. Havent passat el poble d’Isavarre, l’ovella ja s’havia endarrerit bona cosa de la cua del ramat. Va arribar amb un pam de llengua al torrent de Port Aran on s’aturà per abeurar-se al toll. En aixecar el morro de l’aigua, va veure el llop, palplantat al seu davant.

—Se’t cruspiré com un corderet, ovella esgarriada! —va riure el llop, que sempre tenia un budell buit.

—A fe que no te n’enfitaràs cap gaire! —va dir l’ovella—. No en tindràs ni per l’intriot, de la meua xixa. A més, la meua carn és més estadissa que el pa sec de vuit dies. Que no veus que vaig espellotada i estic feta un sac d’ossos?

—M’estimo més rosegar els teus ossos que no pas les urpes. —El llop ja es llepava els bigotis.

—Però tu, si fossis una mica espavilat, et podries menjar d’aquí un temps una ovella ben grassa —va insistir Xeta Pelada—. Mira, llop, deixa’m viure uns quants mesos més, per engreixar-me una mica. A la primavera, quan torni de pravall, faré més goig que un borrec gras. Llavors, et prometo que ens trobarem aquí mateix i deixaré que t’afartis amb mi.

—I com et reconeixeré entre tantes? —va preguntar el llop.

—Em dic Xeta Pelada. Crida’m així que ens sentis pujar de l’Urgell.

El llop, després de fer-li jurar que a la tornada ella faria cap a aquell mateix indret del barranc, la va deixar marxar tranquil·la. Xeta Pelada, aquí caic allà m’aixeco, va poder seguir la ramada fins als peixents de l’Urgell.

Dia a dia, els seus ossos es van anar cobrint de carn i per damunt de la pell li va medrar un pam de llana, blanca i esponjosa com un sarpat de boira. Passat Carnestoltes, li lluïa força el pèl, més que a la borrega més tendra del ramat. A la primavera, el ramat tornava a pujar neguitós cap als peixents de les muntanyes de la vall d’Àneu. Ara, però, Xeta Pelada caminava tota decidida al mig del ramat. A bocafoscant, així que van arribar al pla d’Esterri, l’ovella es va posar entre dos marrans, els més banyuts de la ramada. Una estona després, es van sentir uns udols de llop que ressonaven per tota la vall d’Isil:

—Xeta Pelada! Xeta Pelada!!

L’ovella va contestar:

—Besa’m el cul, ara que sóc al mig de la ramada!!

A final del mes de maig, Xeta Pelada va tenir tres corderets:

El primer va néixer blanc, com el marrà del davant;

el segon va néixer negre, com el marrà del darrere,

i el tercer va néixer pelat,

i vet aquí que el conte s’ha acabat.

4

Serpents

Per bé que les serps siguin bestioles ben inofensives i espantadisses —almenys les que viuen en les nostres latituds—, Déu n’hi do de les històries que se n’expliquen. Un animal sense potes, que s’escorre llampant entre herbes i rocs i que canvia la pell cada any, ha cridat l’atenció dels homes des de molt antic. Però no deu ser solament per aquestes peculiaritats biològiques, sinó per tota la càrrega mítica que arrossega des de la seua diabòlica aparició al llibre del Gènesi. I potser de molt abans i tot. La serp, adorada pels antics egipcis i per altres pobles de la Mediterrània, és considerada pels pirinencs com un animal ambigu i misteriós.

El rèptil de la primera història —El Serpent de Collegats—, que s’encaua en una balma d’aquest engorjat, és un drac monstruós, parent del que conten que s’amagava al forat de Saverneda, una masia de vora Sort. Probablement, ambdós monstres són engendrats per l’existència de dues coves geològicament singulars. De fet, la llegenda els fa morir tots dos de manera semblant. A la vegada, en trobar-se prop de l’antic cenobi de les Maleses, el rèptil de Collegats podria pertànyer també a l’espècie de serps vigilants de tresors, les quals se solien amagar prop de les ruïnes de monestirs o de castells. El monstre fóra també parent de la serp del castell d’Orcau que guarda a la boca la clau del fabulós tresor del antics barons. A la vegada, la serp de Collegats forma part de la llegenda negra del convent de les Maleses. El Climent de Gramuntill, mestre en el treball de la fusta i en l’art de contar històries, pensa que tot això del serpent són romanços, que la culpa de les nombroses desaparicions de viatgers del camí de Collegats, no es trobava en la cova sinó en el monestir. Com que els frares feien de fonda, es veu que quan s’hi allotjava un traginer que anés folrat d’armilla, li robaven la bossa mentre dormia. Després el mataven i el colgaven sota una boixera. Els mateixos frares s’encarregaven de fer esquella entre els viatgers que tal persona desapareguda se l’havia cruspit el serpent de la cova.

Orfeu, l’artista amb fama d’amansir les feres amb la música de la lira —excepte els llops, com s’ha vist en el capítol anterior— va suportar la humiliació de veure morir la seua esposa a causa de la picada d’una serp. La bella Eurídice de la mitologia grecoromana i la tafanera Eva de la tradició jueva són les dues primeres dones víctimes del serpent. Després en vindran moltes més. Per què aquesta obsessió per les dones joves? «Per la senzilla raó que la serp representa el mascle, és el símbol de la virilitat fàl·lica més agressiva», responen els freudians. Les llegendes, però, no interpreten símbols, tan sols expliquen casos concrets, entre els quals abunden les històries esgarrifoses de serps que empaiten les dones que crien per xuclar-los la llet de les popes. El cas de la serp que adorm la mare i mentre li mama la llet dóna la cua a la criatura perquè no plori, l’he escoltat a totes les valls del Pirineu.

En la història següent, L’últim número de la funció, la serp no pot sortir-se amb la seua, en ser descoberta a temps pel mag. El mateix animal es delata ja que la seua presència impedeix que la dona pugui contemplar els miratges enganyosos que el mag fa veure a tots els altres veïns. Aquí doncs, a més de la serp gormanda de llet, apareix la serp guaridora d’una pila de mals. L’engany és un d’aquests mals. Segons la medicina popular, al qui porta un tros de serp al damunt, no li poden fer veure res que no sigui veritat. La història és prou enginyosa i, al final, hom no sap ben bé si la serp és real o bé una il·lusió màgica; és a dir, que tot plegat sigui L’últim número de la funció.

Tan gormanda com aquesta és la dona-serp del torrent d’Enmí, que apareix a la llegenda La terra fossana. Ambdues serps —la de Boí i la de Sendes— volen popar la mamella; aquesta última, però, resulta més perjudicial ja que es xucla la riquesa de la casa. En una societat de subsistència com la pirinenca, la supervivència de la família depèn més de la mamella de les vaques que no de les popes de la mestressa.

A més, la història de casa Enmí de Sendes no pot amagar un cert fatalisme. Quan l’hereu planta cara al monstre que li xucla el fruit del seu treball, la maledicció cau damunt la casa i, al final, la família se n’ha d’anar del poble. Avui a Sendes, un poblet arrecerat a la banda solana de la vall de Castellbò, ja no hi viu ningú. Tot el terme, abans ben pentinat per la reu, s’ha convertit en un immens camp de terra fossana, menat per Sant Joan de l’Erm. Ignoro per què se n’han anat els veïns de Sendes. No m’estranyaria gens, però, si em diguessin que la resta de cases també van haver d’abandonar el poble perquè algun espavilat foraster —de la Seu, de Barcelona o d’on fos— se’ls popava la llet de les vaques.

I passem a una altra història. A la vall de Cabó i rodalia hi proliferen especialment les serps fabuloses. A Organyà és molt coneguda la llegenda de la serp de l’ermita de Santa Fe. Segons la tradició religiosa, un parell de caçadors es van asseure per reposar damunt d’una biga en una clariana del bosc. En notar que el tronc es bellugava, es van adonar, esfereïts, que estaven asseguts a l’esquena d’una serp, retja com la soca d’un pi. Llavors, abans de disparar-li les escopetes, van invocar Santa Fe i, gràcies a la intervenció miraculosa de la santa, la van poder matar. Els caçadors, com a mostra d’agraïment, van traure la pell al monstre i la van portar fins a la capella, als peus de la santa.

Hi ha, però, altres serps prop d’Organyà. La Pilar del Bullit, que s’ofereix a fer-me de guia per la vall de Cabó, em diu que sota cada pedra del bosc del Codolam, s’hi amaga una serp amb cabellera. Aquest bosc es troba precisament molt a prop de cal Favà, la masia on apareix la dona-serp de la llegenda que titulo I ara què? A tocar del bosc hi ha també la capella de Sant Bartomeu, patró de Favà i de les altres masies del Cap de la Vall. La Llegenda Àuria, un llibre del segle XIII que descriu amb pèls i senyals la vida dels sants, explica que en el martiri d’aquest apòstol els botxins li van arrencar la pell de viu en viu. Sant Bartomeu, doncs, canvia la pell com el serpent monstruós de Santa Fe, com les serps amb cabellera del Codolam, com la dona-serp de Favà. ¿És casualitat, o tal volta es tracta de la pervivència d’un culte primitiu a la serp, reconvertit més tard pel cristianisme? En tot cas, la imatge del padrí Bartomeu, arrugat i xaruc, contrasta amb la joventut de la parella de Favà.

D’altra banda, quan la serp de Favà es converteix en una noia encantadora, només pronuncia tres paraules poc abans de desaparèixer per sempre. Quantes dones, en veure el seu amant jaient vora seu extenuat després de la batalla de l’amor, no han dit —o han pensat— el mateix que la dona-serp?: I ara què? Amb aquesta sola frase, doncs, n’hi ha prou per demostrar-nos que el monstre de Favà és una dona de carn i ossos com qualsevol altra mortal.

I de la dona-serp, a l’home-serp. La darrera història de serps és una rondalla meravellosa, recollida per Maspons, Alcover i altres folkloristes. Pau Bertran en el seu Rondallari Català publicat el 1909, la titula El mirallet de serp. En aquesta versió i en altres de semblants, quan la xiqueta coneix la serp, no s’hi vol casar i se’n torna cap a casa. La serp, però, li regala un espill i li diu: «Té, quan vulguis saber lo que faig, mira el mirallet». Quan de casa estant, la nena veu al mirall que la serp s’acaba de morir, se’n va corrent a trobar-la al jardí. L’animal li diu que si no es casen, es morirà. La noia s’hi avé i, un cop casats, «ella es va girar i veu que la serp era un príncep, i van viure feliços». De fet, es tracta d’una versió de La Bella i la Bèstia, el més cruel i bestial dels contes de fades europeus. Tot i que Madame Leprince de Beaumont en publica a mitjan segle XVIII la versió més clàssica i coneguda —Cocteau en féu l’any 1946 una pel·lícula memorable—, el relat presenta diverses variants en els països del sud d’Europa.

En la versió de la rondalla que em conta l’Angeleta de Noves, i que després titulo Vull una rosa, alguns detalls, com el màgic mirall, han desaparegut. Imagino que al cap de tants anys, el mirall es deu haver trencat! Però tant se val, amb espill o sense, l’aparent innocència de la rondalla no pot amagar el simbolisme fàl·lic de la serp. A la vegada, el conte traspua tot un rerefons psicològic que ens remet a allò que Jung qualificava com a inconscient col·lectiu. La germana petita, que de primer es debat entre la por i el desig de perdre la virginitat, acaba per casar-se amb la serp.

La xiqueta del conte és l’antiverge: en lloc de matar la serp com santa Fe —verge i màrtir— es casa amb l’animal. La imatgeria cristiana representa la Immaculada Concepció, dreta damunt del món, aixafant amb el peu el cap del serpent. A l’altar contrari —el de la fecunditat pagana— hi ha entronitzada la imatge d’una núvia amb una serp dreçada al costat, amb la qual s’acaba de casar.

El serpent de Collegats

En temps antics, el congost de Collegats no es travessava pas tan fàcilment com avui. Abans de la nova carretera, hi havia un corriol que s’enfilava cap a les penyes de la dreta del riu, i passava davant de les Maleses, un monestir construït sota una espluga al peu del barranc de Sant Pere. A mitja hora del convent, al costat d’un altre camí que baixava fins al riu Noguera al mig de l’engorjat hi ha una balma d’una trentena de passes de fondària, coneguda com la Cova del Serpent.

Conten que en temps de Mariacastanya, s’encauava en aquest foradot un monstre horrible. La serpota feia guàrdia ajaguda al llarg de la cova, espiant nit i dia cap a fora. Tan aviat com olorava un monjo, un traginer, o qualsevol cap de bestiar, l’enxampava amb la llengua i se’l cruspia a cremadent. Molts arriers que traginaven càrregues d’oli i de vi, de la Conca a la Muntanya, desapareixien en travessar aquell diabòlic congost. Els frares deien que el serpent se’ls havia empassat sencers, amb els matxos i tot.

La llegenda diu que la serp fou liquidada finalment per un frare del monestir. El monjo, com a encarregat de la teca del convent, havia de cuidar un ruquet amb el qual cada setmana anava a Gerri a comprar el pa i altres queviures. Una tarda que feia péixer el ruc davant de la cova, el serpent se li va menjar l’animal per berenar. En va comprar un altre a la fira, però el pobre també va acabar a la panxa de la bèstia…

—Si no la mato d’una vegada, no donaré l’abast a comprar rucs —va pensar el frare.

Un dia, el monjo va carregar el ruc de pans, a dintre dels quals havia clavat dotzenes de ganivets, i el menà cap a la cova. La serp se’l va engolir tot sencer. Va ser, però, l’últim ruc que li va pispar, ja que els ganivets li van foradar el païdor i els budells. Un cop morta, la seua monstruosa carcanada va quedar marcada per sempre a la roca del sostre de la cova. I encara s’hi pot veure avui.

L’últim número de la funció

Un màgic ambulant va arribar a un poble de la vall de Boí i va muntar el seu espectacle a la plaça. Aviat van anar acudint tots els veïns, que contemplaven bocabadats les meravelles que aquell xerraire era capaç de fer. El foraster va començar traient una baralla de cartes amb la qual feia jocs increïbles. En un d’aquests jocs, va agafar la sota d’oros, la va encendre amb un misto i va deixar que es cremés fins a la meitat. En un batre d’ulls, la carta se li va esfumar de les mans. El màgic, però, assegurava que algú del públic la hi havia pres. I efectivament, la carta va aparèixer dintre el cigarret d’un padrí que, sense saber-ho, es fumava la sota d’oros barrejada amb picadura de tabac. Encabat, el foraster va demanar que li portessin un parpal de ferro. Tot i ser retjo com la canella, l’home el va tòrcer amb les dents.

Quan ja feia estona que actuava, va passar per la plaça una dona del poble que tornava del tros amb una panera al cap.

—Corre, atansa’t! —la va cridar una veïna—. Mira, un gall que arrossega una biga! Ho havies vist mai això?

—No és pas una biga, a fe de món! Allò que estira el gall és una palla! —va dir la dona.

Resultava que tothom, excepte ella, veia clarament un gall que arrossegava una biga per l’empedrat de la plaça, amb la mateixa facilitat amb què ho faria un matxo de tirador.

—No sigueu rucs! —es burlava la nouvinguda—. Aquest comediant us fa veure fantasmes!

Al final, el màgic va haver de plegar l’espectacle. Tot empipat, es va acostar a la dona que li havia aigualit la funció i li va dir:

—Vós, senyora, o bé sou bruixa o bé porteu serp al damunt!

—Ni una cosa ni l’altra —va respondre ella.

Els veïns es van posar de la part de la dona: la xicota no en tenia un pèl, de bruixa. Era un mestressa jove i eixerida, que feia un parell de mesos havia estat mare d’una criatura més bonica que un sol.

—Doncs si no sou bruixa, porteu un tros de serp al damunt! —insistia el màgic.

—Us ben juro que no! —assegurava la dona—. Jo no hi crec, en aquestes ruqueries!

El foraster se la va mirar del cap fins al peus. Encabat va dir:

—I si portéssiu una serp, sense saber-ho? Em deixeu veure la cistella?

—A fe prou, teniu. He collit uns manats d’alfals i unes fulles de col per al porc.

Quan l’home va abocar el cove, tots els espectadors —amb la dona inclosa— van quedar veient visions: dins de la verdura hi havia una serp camuflada. Abans que ningú reaccionés, la bèstia travessà la plaça i s’esmunyí dintre un esbarzer. Alguns carallots, pensant que la serp també formava part de la funció, van aplaudir el màgic, tot enfervorits.

No es tractava, però, de cap numeret de màgia. Aquella serp era més real que el sol que ens il·lumina! Es veu que en un moment de descuit, l’animal, que havia olorat llet de femella, s’havia amagat dintre del cove perquè la dona se l’emportés a casa seua. Un cop allí l’espiaria, i quan alletés el nen, adormiria la mare amb el seu alè pestilent i encabat li xuclaria tota la llet de les popes. Entretant, donaria la cua al nen perquè s’entretingués.

Casa Enmí de Sendes era una de les més miserables del poble. Amb tot, vells i joves s’anaven arbitrant com podien, gràcies al prat de la Llosana i a un parell de vaques. Un dia al capvespre, així que apuntava l’estel del vaquer, l’hereu menava les bèsties cap a casa. Una de les vaques, en lloc d’entrar al corral, es va escapar pel camí de Solanell. Al cap d’una estona, la bèstia va tornar a acudir al corral, però amb les mamelles ben escorregudes. El pobre vedell que criava, per més que li tossés a les popes, no en va traure ni una gota de llet. L’endemà al vespre, a l’hora de tancar, la vaca va fer exactament el mateix.

—Com pot ser que la vaca torni sense llet? —comentava l’hereu tot estranyat a la seua dona, amb la qual s’havia casat feia poc—. La vaca no té temps d’anar i tornar de Solanell, i pel camí no hi viu ningú…

—Demà, si se’t torna a escapar, agafa l’escopeta i segueix-la. Ja me’n cuidaré jo, de l’altra vaca —li va dir la dona—. Si veus que és una bèstia qui ens pren la llet, matala. Si és una persona, fot-li un bon espant.

Efectivament, l’endemà la vaca va tornar a escapar-se abans d’entrar al corral. L’hereu li va entrar al darrere pel corriol de Solanell, amb l’escopeta carregada. Els talons li tocaven al cul i encara treballs de seguir-la. La vaca va travessar galopant el Serrat de les Solanes, amb un trot segur i decidit, com un cap de bestiar que corre cap a l’indret de la sal. En arribar al barranc, la vaca es va aturar en sec, i no semblava pas que volgués beure, ja que no amorrava el cap a l’aigua… Al moment, del toll de sota el camí, en va sortir una serp monstruosa, amb una llarga cabellera al cap, com una dona que s’hagués desfet la trena. La serp s’amorrà al braguer de la vaca que parava talment es tractés del seu vedell.

L’amo, que s’havia aturat unes passes abans del barranc, va encanonar l’escopeta cap al monstre. Tot i que ja fosquejava, encara hi havia prou llum per no errar el tret. Així i tot, era difícil apuntar bé, perquè la serp es movia contínuament. Tan aviat era a un costat de braguer com a l’altre, tan aviat se li cargolava entre les potes, com s’allargassava sota la panxa. L’home tenia por de ferir la vaca. A més, l’escopeta tenia solament un tret i, doncs, volia encertar de ple el cap de la serp. Per fi, l’home va prémer el gallet. El dispar va ressonar com un tro, de cap a cap del barranc.

Quan s’esvaí el fum de la descàrrega, l’hereu d’Enmí va quedar de pedra: la serp s’havia convertit en una encantada. La dona, jove i atractiva, que duia la mateixa cabellera de la serp, el mirà amb ulls flamejants i li llançà aquesta maledicció:

—Enmí, Enmí! La terra Llosana

se’t tornarà fossana.

Després d’aquestes paraules, la dona-serp va desaparèixer. Un quart d’hora més tard, l’amo i la vaca arribaven al corral. Aquell vespre, després d’un parell de nits de fer dejuni, el vedell va poder tastar la llet, escorrumflant les mamelles. L’endemà, però, la vaca es posà malalta i morí dos dies més tard.

Des d’aquell vespre, semblava que les desgràcies fessin cua davant de la porta de casa Enmí. Després de l’una, entrava l’altra. Un dia es van morir els vells, un darrere l’altre. L’endemà dels funerals, quan van pujar al tros de la Llosana, van trobar el corral ensorrat… Van sembrar les feixes de forment, però a la primavera només hi van sortir herbotes dolentes… Al cap d’uns anys de casats sense tenir canalla, l’hereu i la mestressa es van adonar que tota la vida haurien d’estar sols i que, després d’ells, la casa es perdria. Avorrits de tot, se’n van anar del poble.

I ara què?

Una hora més amunt del poble de Cabó es troba cal Favà, una gran masia arrecerada al marge esquerre del riu, al peu d’una roca blanquinosa. El mas, avui deshabitat, era en temps passats una de les millors cases de la vall. A més dels espaiosos corrals adossats a la vivenda, disposava d’un molí, construït més avall vora el llit del riu i, dins dels mateixos murs de la casa, d’una capelleta dedicada a santa Margarida. El rector de Cabó hi havia de pujar a dir la missa cinquanta vegades a l’any.

Conten els vells que als soterranis de la masia hi havia un pou molt fondo on s’encauava una serp monstruosa. L’animal no es deixava veure per ningú, tret de l’hereu de cal Favà. Aquest podia contemplar-lo uns instants, la nit de Sant Bartomeu, patró de les masies del Cap de la Vall. L’única vegada, doncs, que el monstre eixia del pou era per la Festa Major. Tan aviat com el serpent treia el cap per la boca del pou, els xicots del Favà giraven cua horroritzats i se’n tornaven cap als pisos de dalt, pujant els esglaons de tres en tres.

De tota la rècula d’hereus que al llarg dels segles van nàixer a la masia, tan sols un va ser prou valent per aguantar l’aparició de la serp. Uns moments després de sortir del pou, el monstre es transformà en una xicota molt maca. L’hereu se’n va enamorar a l’acte i li demanà que l’acompanyés al ball, a la plaça d’Anell. La noia, sense dir ni que sí ni que no, es va posar al seu costat, disposada a anar on ell volgués. Al cap d’una estona, es van presentar plegats a la plaça d’Anell, on s’havien aplegat tots els veïns de les masies de Cap de la Vall. La noia duia un vestit tan elegant i ballava tan bé que totes les altres mosses es morien d’enveja. I tot déu es preguntava d’on dimonis l’havia tret aquell pom de flors, l’hereu del Favà.

Dos o tres balls més tard, ell li va proposar d’arribar-se a fer un traguet d’aigua a la font de la Caixa. Ella, en lloc de respondre, li va agafar la mà i van abandonar la plaça, davant les mirades malicioses i els xiuxiuejos dels altres balladors.

A la font de la Caixa, ell la va abraçar apassionadament. La noia el deixà fer, sense dir paraula. Encabat, van tirar riu avall fins al molí de l’Amador, on de nou el xicot va desfogar els seus instints juvenils. En comptes de tornar al ball, la parella van travessar el riuet i van enfilar el camí de l’obaga del bosc. De tant en tant, s’havien d’aturar per fer-se l’amor, ja que ell, de petons i d’abraçades, no en tenia mai prou.

La fresca de la matinada els va despertar al peu d’una roca, on s’havien endormiscat una estona abans. Llavors la noia, que no havia badat boca en tota la nit, va dir:

—I ara què? —I va desaparèixer per sempre.

D’aquella feta, aquesta roca que avui encara planta al mig del bosc, al costat del camí que puja de Favà a Senyús, és coneguda com el Roc del Què.

Vull una rosa

Vet aquí que una vegada hi havia un pare que tenia tres filles. Una dia l’home va haver d’anar a bateig a la ciutat, que era a un parell de dies del poble on vivien. Abans de sortir de viatge, el pare va preguntar a les filles què volien que els portés de la ciutat.

—Portaràs-me un vestit —va demanar la gran.

—Jo m’estimo més unes arrecades —va fer la mitjana.

—Doncs jo vull una rosa —va dir la més xica.

Després del bateig, el pare va comprar el millor vestit que va trobar per a la filla gran, que era la nineta dels seus ulls. Era teixit amb fils d’or. Encabat, va entrar en una joieria i comprà unes arrecades de plata per a la mitjana. De la rosa, no se’n va recordar més, fins que ja era als afores de la ciutat. «Per una flor, ara no hi torno, al centre de la ciutat —va pensar—. S’haurà de quedar sense el caprici».

Al cap d’una mica, va passar davant d’un palau amb un gran jardí al davant, on hi floria un roser. El viatger va saltar la tanca, trià la rosa més bonica i es tragué el ganivet de la butxaca per tallar-la. En el moment que va agafar la branca, va sortir una serp de darrere el roser i es quedà ben dreta mirant-lo:

—Per a qui la vols, la rosa? —preguntà la serp.

—La meua filla petita me l’ha demanat —va dir ell.

—Doncs la vull conèixer —va dir la serp.

L’home continuà el camí cap a casa. Quan va arribar, va donar el vestit a la gran i les arrecades de plata a la mitjana.

—I la meua rosa? —va reclamar la petita.

El pare li va explicar que n’havia trobat una de molt bonica, però que quan l’anava a collir havia sortit una serp i li havia dit que volia conèixer la destinatària de la flor. En comptes de tenir por, la nena va voler anar a collir la rosa tant sí com no, i demanà a son pare que l’acompanyés.

Així que va veure la rosa, la xiqueta quedà meravellada: era la rosa més bonica que mai no havia vist. Tan aviat com va torçar la branca per tallar-la, va aparèixer el cap de la serp per damunt del roser. De primer, la xiqueta es va esfereir, però li agradava tant la rosa que va fer el cor fort i la va tallar. En aquell moment, la serp monstruosa es convertí en un príncep encantador. El jove va explicar que era el fill del rei d’aquell país i que per les males arts d’una bruixa s’havia convertit en serp.

—Gràcies per haver-me desencantat —va dir el príncep—. Et vols casar amb mi?

Era tan ben plantat que la xiqueta no s’ho va fer dir dues vegades. El dia de la boda la germana gran va estrenar el vestit d’or i la mitjana es va posar les arracades de plata. Però totes dues es morien d’enveja per la bellesa i la sort de la seua germana xica. Pocs anys després es va morir el pare del príncep i la parella es van convertir en els reis del país.

I amb la rosa sense pansir,

el conte s’acaba aquí.

5

Moros

Els historiadors asseguren que l’ocupació de les valls pirinenques pels exèrcits sarraïns fou molt efímera, ja que ben aviat —potser a final del mateix segle VIII— els territoris foren reconquerits pels comtes de Tolosa, vassalls dels carolingis. No opinen pas així els pirinencs, els quals atribueixen als moros la construcció de castells, de torres de guaita, de dòlmens, i fins i tot, de convents i d’esglésies. De fet, l’adjectiu moro aplicat a un edifici, és sinònim d’antic, d’immemorial. Si es tracta, en canvi, de batalles o de malifetes llunyanes en el temps, els protagonistes igual poden ser moros que carlins.

A les valls d’Andorra, la memòria popular sobre el domini sarraí del territori ha romàs especialment viva fins avui. No és estrany que sia així, si tenim en compte que Carlemany, el botxí dels sarraïns, és històricament el fundador del Principat pirinenc. Sens dubte doncs, que el sentiment patriòtic dels andorrans ha perpetuat —i mitificat— el record de l’Emperador de la barba florida. Com es pot veure en la llegenda de Cal Carlemany —relat que compagino amb fragments recollits ací i allà—, la intervenció de l’heroi carolingi fou decisiva, fins i tot, en la formació de topònims.

En la llegenda següent —també andorrana—, la memòria popular sembla més esborradissa. Tinc la impressió que allò que els padrins m’expliquen de la Dama Blanca o Senyoreta no és informació oral directa, rebuda dels avantpassats, sinó que la història que em conten, o bé l’han llegit o bé recorden l’escenificació de la llegenda feta a la plaça de Sant Julià uns anys enrere per la festa major. L’historiador Josep M. Guilera deu ser un dels primers responsables de la difusió llibresca de la llegenda, ja que les versions posteriors semblen tenir-la molt en compte. L’autor la inclou en el llibre Una història d’Andorra, publicat l’any 1960, on diu que l’any 1856 la recollí un viatger anglès, de boca del seu guia andorrà quan aquest l’acompanyava a la Seu. Les versions escrites posteriors que he consultat, semblen clarament adaptacions de la d’en Guilera. En totes, la Dama Blanca converteix en llop el bisbe de la Seu. (Ricard Fité, però, a Llegendes d’Andorra distingeix entre la Dama Blanca i la Senyoreta; en la primera, el licantrop és el bisbe, en l’altra, el rei moro). En fi, després d’escoltar uns quants padrins de Sant Julià, i de seguir els consells del Sergi Mas, l’artista d’Aixovall, i del mestre Pere Canturri, que coneix pam a pam el país, escric la meua pròpia versió d’aquesta joia de la tradició popular andorrana.

El poble d’Aubinyà s’arrecera precisament davant de cal Carlemany, un pèl més avall a l’altre costat de Valira. Antigament, doncs, per accedir a les valls, calia passar un doble control: burlar la vigilància dels guardians del castell i de la Dama Blanca. Decididament, els andorrans del passat eren molt recelosos dels forasters que els poguessin arribar del sud, de la vall del Segre. No sembla pas que avui en siguin tant, de suspicaços. Tot al contrari, cada cap de setmana reben amb les botigues obertes tota una rècula d’automòbils plens de delerosos compradors que arriben per aquesta mateixa via. És clar que ara els nous visitants no vénen a robar els diners del país —com el pirates moros—, sinó, tot al contrari, a portar-n’hi. Potser massa i tot que n’hi porten! Quin futur li espera, si no, a aquesta enorme concentració urbana, entaforada en una estreta vall del Pirineu? No haurien de baixar la guàrdia, els andorrans. Si baden gaire, els diners acabaran amb l’Andorra tradicional, amb l’Andorra que Carlemany va fundar i que la Dama Blanca vetllava nit i dia, des del seu mirador de ca l’Aubinyà.

Els moros practicaven la religió de Mahoma. La llegenda del calze sagrat que em conta l’Antoni de Caballera, el padrí més vell de Sos, sembla recordar el relleu religiós a la vall de Benasc. Galino de Gia és l’heroi que rescata el tresor religiós —el Sant Graal— del poder dels infidels i el consagra al culte cristià, a la Mare de Déu de l’Encontrada. Ja hem vist que la paraula moro significa popularment antic. El fet doncs que siguin ells els posseïdors del calze sagrat no s’ha interpretar al peu de la lletra, en el sentit de «mahometà» (si no es tractava d’un desconeixement total, poca incidència devia tenir en aquestes valls la religió de Mahoma). Més aviat sembla que la llegenda ens vulgui recordar un relleu religiós: el canvi que suposà el pas de les antigues creences al cristianisme.

La llegenda de Les tres germanes de Paderna és una versió més de la popular història d’amor entre una cristiana i un moro (en realitat, tres històries d’amor perquè aquí es tracta de tres parelles). Un amor prohibit pels pares cristians, que engarjolen les filles per acabar amb aquella relació antinatural. El mateix tema, doncs, de la llegenda de Torre de la Minyona, que a la vall d’Isil situen al castell d’Àrreu, i de molts altres indrets. Un amor també maleït, que converteix les filles rebels en muntanyes, per a escarment de les generacions futures. No són pas les úniques: segons expliquen a la comarca aragonesa del Sobrarb, les muntanyes conegudes com les Tres Sorores tenen el mateix origen.

A Vila-rubla em conten que el moro que s’havia quedat a viure a la serra del Boumort, se’n va anar voluntàriament pel seu compte. Es veu que un dia, mentre bevia en una font, va veure com un llangost saltava al toll i quedava glaçat a l’acte de tan freda que era l’aigua. «Ací dalt, no s’hi pot viure», va remugar el moro i va tocar el dos cap a les terres baixes. No opinen el mateix el Pedregat de la Guàrdia d’Ares, ni el Poll de Trejuvell, els quals per demostrar-ho, m’expliquen la vertadera història de L’últim moro del Boumort. El relat confirma que els guerrers moros, invencibles en un atac cara a cara, tenien un punt flac: les dones. La carn tendra de les cristianes els feia perdre la xaveta. Les muntanyeses ho sabien i els van donar molts disgustos: des dels primers que van arribar a Gerri —que foren ensarronats per una jove pubilla—, fins a l’últim moro del Boumort —enganyat per un pastor disfressat de dona.

«Eren tan enfemellats —em confirma el Frederic d’Isona—, que als pobles on vivien els posaven el nom de les seues donotes. Fixa’t en la serra del Montsec, que va ser frontera durant molt temps. Al nord, on vivien els cristians, homes valents i treballadors, els pobles tenen noms d’home: Sant Romà d’Abella, Sant Serni, Sant Miquel de la Vall, Sant Salvador de Toló, Sant Esteve de la Sarga… Per contra, a l’altre costat de la serra, hi trobes Santa Maria de Meià, Santa Linya, Artesa, Peralba, Vilanova, Fontllonga… Tot noms de dona, que els van posar aquells viciats».

Cal Carlemany

En temps antics, les valls d’Andorra, igual que les seues veïnes de Catalunya, eren ocupades pels exèrcits moros, que havien construït castells fortificats en cada poble. O bé s’atrinxeraven en coves, com el Forat d’Arau d’Arinsal, o la Canya dels Moros d’Arans, la qual tenia un túnel subterrani que sortia al cim de Cassamanya. L’exèrcit dels cristians, comandat pel mateix Carlemany, es presentà a la vall d’Ordino, disposat a expulsar-los d’una vegada del país. La primera gran batalla de l’Emperador contra la morisma va tenir lloc en uns prats de vora la Coronada coneguts per aquesta feta amb el nom de «Batallats».

Vençuts i expulsats de les valls d’Arinsal i d’Ordino, els moros es van fer forts al castell de la Massana. Totes les envestides dels cristians per conquerir la fortalesa resultaven inútils. Després de cada intent d’assalt al turó fortificat, la muntanya quedava plena de cadàvers. Per fi, l’Emperador reuní tots els seus guerrers supervivents al peu del baluard i en un abrandat discurs, invocà «l’honor» dels andorrans. Després d’un atac fulminant i desesperat, els defensors van ser, per fi, anihilats. Per això, d’aquell turó de sota la Massana on hi havia el castell del moros, se’n diu la serra de «La Nor».

Al cap de poc, Carlemany netejava de moros la vall de Canillo i els empenyia Valira avall sense parar, fins que van haver colat per la Farga de Moles. Encabat va fer construir un castell al capdamunt del Pui d’Olivesa, un turó de roca de vora Sant Julià. Per la part del davant, la basera que dóna al riu és totalment llisa i vertical com una paret plombada. Conten que les dones de la casa, des les finestres pouaven l’aigua de Valira amb una galleda lligada a l’extrem d’una corda.

L’Emperador va viure un temps al Pui d’Olivesa, i per això, tothom coneixia la masia com Cal Carlemany. Abans de tornar-se’n a França, va convocar a casa seua els representants de totes les parròquies del Principat. Reunits a l’entorn de l’altar rodó de l’església de Sant Mateu —a tocar de les parets de la casa— l’Emperador va firmar uns documents en què donava la sobirania de les valls als andorrans i es comprometia a defensar-los en cas d’invasió, mentre li fossin fidels a ell o als seus successors.

La senyoreta d’Aubinyà

Ca l’Aubinyà era una gran masia escastellada damunt del camí que entrava a les valls d’Andorra, poc després d’haver travessat la frontera de la Farga de Moles. Fa moltíssims anys, hi habitava una misteriosa dama. En ignorar el seu nom, uns la coneixien senzillament per Senyoreta; altres li deien la Dama Blanca, perquè sempre anava amb una túnica blanquíssima fins als peus. Moltes nits, la gent dels pobles veïns la veien anar amunt i avall per aquells rebollars i baseres, des del Valira fins al capdamunt del serrat on s’aixeca la capella de Sant Romà. En realitat, la Senyoreta vigilava, des d’aquells caps de roca, l’entrada dels forasters a la vall.

Per bé que els sarraïns ja feia temps que havien estat expulsats d’Andorra, el rei moro feia de tant en tant incursions armades a les valls, saquejant pobles i arrambant amb tot el que li venia de gust. Una nit, quan aquell exèrcit de pirates se’n tornava amb el seu botí, la Senyoreta s’aparegué al rei, que s’havia aturat un moment per beure en un toll del barranc. La dona, amb les seues arts de màgica, amenaçà de mort el capitost, en el cas que un altre dia gosés posar els peus a Andorra. El rei se’n tornà capmoix i esfereït, però no va dir res al seus acompanyants de les advertències de la misteriosa dama.

Un temps després, el rei moro ja tornava a enfilar el camí de les valls, amb la seua quadrilla de bandolers. En passar a l’indret del torrent d’Aubinyà, el rei va desaparèixer misteriosament. Des d’aquella nit, la Senyoreta també va deixar de veure’s per les costes d’Aubinyà.

Pocs dies després d’aquesta doble desaparició, un llop va començar a fer carnisseries en els ramats dels poblets propers a Sant Julià. Alguns pastors que l’havien vist de llampada, deien que era enorme i que rondava tot sol. Davant de tantes queixes, el síndic va reunir els millors caçadors de les valls per fer una batuda. Acorralada la fera al bosc de la Rabassa, un caçador jove la rematà a cops de destral.

Des d’aquella feta, el xicot va començar a trobar-se malament. Els qui el cuidaven van consultar els millors curanderos, van provar tots els remeis, però no hi havia res a fer: l’home cada dia empitjorava. Arborat per la febre, el jove tenia contínuament malsons en els quals s’enfrontava a un llop enorme. Després que el capellà l’extremunciés, va aparèixer la Senyoreta al capçal del llit.

—Salveu aquest jove, senyora! —van implorar els familiars i amics.

—No tinc poder per fer-ho —va respondre la dama. I dirigint-se al moribund, afegí—: El llop que vau matar era en realitat el rei moro, el vostre botxí, i aquest crim us costarà la pell. Per la meua part, jo puc salvar les llibertats dels andorrans, però no la vostra vida.

Dites aquestes paraules, la misteriosa dama s’esfumà per sempre més. Moments més tard, el jove caçador expirava.

Galino, Galinàs

El poble de Sos, arrecerat en un replà, a mig aire del marge esquerre de l’Éssera, és un dels més antics de la vall de Benasc. Les cases s’amaguen de la vista de la vall, darrere la roca de la Costera; tan sols l’església espia el moviment dels altres pobles del fons de la ribera.

Fa molts segles, Sos era en poder dels moros, els quals dominaven d’allí estant els altres pobles del Solano. El riu marcava la frontera amb el regne dels cristians, com el poble de Gia, que cau justament a l’altre costat. Els moros de Sos vivien a les coves de la Costa dels Falls, a pocs minuts del poble, sota el camp del Quadro. Feien vida dintre aquests foradots, tan profunds que mai ningú no ha pogut arribar fins al fons de tot. Només de tant en tant, sortien a fora per anar a buscar aigua o rentar la roba a la font de Xilaté.

Els moros de Sos guardaven dintre de les coves moltes riqueses i tresors. La peça més valuosa era un calze d’or, que ells feien servir per a les seues misses. Un escamot de guàrdies el vetllaven nit i dia, a l’entrada d’una gran cova que era com la seua església.

Un dia, però, un home molt valent de Gia, de nom Galino, va arribar d’amagat fins a la cova i, en un moment de descuit del guardes, agafà el calze i sortí cap a fora com un llamp. No van trigar ni dos segons a descobrir-lo. Van donar de seguit l’alarma i tota la morisma li va entrar al darrere costes avall, en direcció al riu. Quan Galino va arribar a la vora del riu, els moros gairebé ja l’havien atrapat. Sense pensar-s’hi gaire es llançà a l’aigua. El riu, però, baixava ple de gom a gom, de manera que el corrent se l’enduia a tomballons aigües avall. Llavors el cristià de Gia va invocar la Mare de Déu:

—Verge de l’Encontrada, si em salveu la vida, us regalaré el calze d’or!

Poc després, l’home arribava sa i estalvi a l’altre cantó del riu, ja en terra dels cristians. Aturats a l’altra riba, els moros van maleir la sort del lladre:

Galino, Galinàs:

mala fi faràs!

Galino va complir la promesa i va portar el calze a l’ermita de l’Encontrada, on els capellans el feien servir per a la missa.

Les tres germanes de Paderna

Hi havia una vegada un rei cristià de l’Aragó que tenia tres filles molt maques. Quan ell i la seua dona ja començaven a fer plans per casar-les amb prínceps cristians, van descobrir que les seues filles s’havien encapritxat de tres xicots moros, amb els quals es veien d’amagatotis. Immediatament els pares van convocar les noies i amb bones paraules van mirar de fer-los veure que aquell festeig amb els infidels era un disbarat. Les princeses, però, que havien perdut el cap pels seus amants, no se’n van voler desdir de cap manera. El pare, tot enfurismat, va ordenar als guardians que les tanquessin en una habitació del palau i que no les deixessin sortir.

Una nit que el rei era de viatge, les presoneres van subornar els vigilants amb una bona picossada de monedes d’or i aquests els van obrir les portes. Un cop fora del palau, van córrer a través de camps i serrats per reunir-se amb els seus amants. Les fugitives, però, no coneixien el país —eren ells qui les venien a veure al palau— i en lloc d’anar en direcció al migdia on vivien els moros, van tirar cap amunt, cap a les muntanyes del Pirineu.

Al cap de dos o tres dies, va tornar el rei del viatge. El pare, només saber que les seues filles s’havien escapat amb els infidels, va cridar:

—Que la maledicció de Déu caigui damunt d’elles, en qualsevol lloc on es trobin!

Entretant, les tres fugitives havien enfilat la vall de Benasc i caminaven tot atifades en direcció al Portilló. En el moment de la maledicció canvià de sobte el temps a la vall de Benasc: es girà un gran temporal de gel i de neu, pitjor encara que el famós abril de Pedronet. Paralitzades per la neu, les tres fugitives van quedar glaçades sense poder donar un pas més.

Encara avui, des de l’Hospital de Benasc, es poden veure les fugitives, aturades una darrere l’altra, al mateix lloc on les enxampà la maledicció del pare. Són les Tres Germanes: tres muntanyes, cobertes de neu bona part de l’any, que trauen el cap damunt dels boscos de Paderna.

L’últim moro del Boumort

En temps antics, quan els moros van ser expulsats del país, alguns d’ells es van refugiar als boscos de Taús i de la serra d’Ares. Es soplujaven en cabanyes de pedra, que construïen ajuntant unes roques tan enormes que amb tres o quatre en feien una casa. D’aquestes «Cabanes de moro», encara avui en resten unes quantes que planten dret i moltes altres que han caigut.

L’últim moro de tot aquest país s’atrinxerà dins d’una torre que s’havia construït al Cap de Boumort. S’alimentava d’herbes salvatges i d’algun animal escadusser que caçava. Les autoritats cristianes prometien grans recompenses pel seu cap, però tots els qui gosaven d’atansar-se a la fortalesa eren liquidats pel moro.

Un pastor de Taús, que coneixia la debilitat que els moros tenen per les femelles, es va disfressar de dona. Es va posar el vestit de la seua dona, amb cabellera de pinya de blat de moro al cap i unes popes com sellons. Així que el moro va veure per una espitllera que s’acostava una dona, va perdre l’oremus: cridà a «la forastera» que no tingués por, que s’acostés. I li obrí la porta de la torre. Un cop va ser a dins, l’home de Taús s’abraonà damunt del moro, el lligà amb una soga de cànem i encabat se l’emportà presoner. Després de felicitar l’heroi, les autoritats cristianes li van preguntar quina recompensa demanava. L’home ja s’ho havia rumiat:

—Vull que la cabanera passi pel mig del poble de Taús.

I així va ser. Des d’aquell dia, el camí ramader que puja des de la Plana d’Urgell fins a les muntanyes d’Aós de Civís —per Comiols i Carreu— passa pel bell mig del poble de Taús.

6

Minairons

A l’Alta Ribagorça en diuen diablorins; al Pallars, a Andorra i a l’Alt Urgell, reben el nom de minairons —amb les variants de manairons o menairons—; i encara, en altres indrets meridionals, més allunyats del Pirineu, són coneguts per femilians. Tots aquests noms es refereixen a uns mateixos éssers diminuts que algú guarda tancats dintre d’un canut d’agulles. Sobre la natura real d’aquests éssers, també hi ha diversitat d’opinions. Alguns padrins em parlen de cuques, així en general, sense aclarir per exemple, si aquestes bestioletes poden volar o no. Altres em diuen que són com un eixam de mosquits petitíssims, gairebé invisibles. N’hi ha que prefereixen comparar-los amb els borinots, a causa de la brunzidera que fan en sortir del canut. Ningú no dubta, però, que són tan remenuts que en un canut de canya n’hi caben a milers i que quan hom el destapa, surten delerosos exigint un treball. En fi, que són un corcó de feina, encara que no siguin ben bé corcs.

Un bon grapat d’hereus del Pirineu han estat, en alguna ocasió, amos del canut dels minairons, gràcies al qual la casa ha anat amunt com un bolet. Entre els propietaris del canut, hi ha, per descomptat, els hereus de les cases bones, però no hi manquen tampoc els vividors amb fama d’emprar males arts per poder viure amb l’esquena dreta. Encara avui, els padrins es recorden de les cases que disposaven d’aquests jornalers incansables que, de més a més, treballaven de franc. Si fes una relació completa de les cases que, des de Benasc fins a Andorra, havien estat posseïdores del misteriós canut, no hi faltarien aquests noms: Llibrada de Benasc, Joaniquet de Forcat, Teixidor d’Aulet, Xollat de Perves, Jaume de la Torre de Cabdella, Tor d’Alós, Badinet d’Isil, Sidro d’Estaon i el Feu de la Guàrdia d’Ares.

En altres històries, la propietat del canut és atribuïda a un jornaler valent i forçut —generalment anònim—, capaç, ell tot sol, d’enllestir la mateixa feina que tres o quatre persones. De tots aquests ganàpies, el Marçal de Farrera és dels pocs que s’esmenten pel seu nom. Conten que quan anava a jornal pels pobles de la Coma de Burg, arrossegava un tros de dalla, llarg com la veracreu. Un cop al prat, s’eixarrancava davant de l’herba i obria a cops de dalla un rem de quinze o vint pams. Quan després del jornal, algun tafaner li preguntava si era veritat que els minairons li feien la feina, ell responia: «¿Saps qui són els meus minairons? Bona dalla i bons collons!».

Les històries de minairons abunden especialment en els poblets de les serralades que separen les valls de la Noguera i del Segre, des del massís del Boumort fins a Andorra. La majoria dels relats són variacions a l’entorn de dues trames que es van repetint, canviant els protagonistes i els indrets geogràfics. Podríem titular-les com «el mosso tafaner» —els mana que atarterin rocs— i «el dallador preufetaire» —els fa dallar un prat d’herba de molts jornals—. Mossèn Serafí, en el recull esmentat, Quan Judes era fadrí, fa viure ambdues facècies a un mateix protagonista, un dallaire de casa Marçal de Farrera. Personalment, ambdues històries les he trobat sempre separades. Lo Tarter dels Minairons és una versió de la primera facècia, ambientada en aquest cas a la Guàrdia d’Ares. Un jornal de mil dimonis recrea la història del dallaire, curiosament un gavatx, el qual enllesteix, en un girar d’ulls, l’extensa prada de Saverneda.

Lluny de constituir una espècie estranya, exclusiva del Pirineu, els minairons formen part d’una gran família de follets diminuts que viuen i treballen als boscos dels contes de fades europeus. Els il·lustradors de contes —recordo especialment Apel·les Mestres— solen dibuixar-los vora els bolets, els quals al costat dels nans semblen immensos. Alguns antropòlegs opinen que l’afinitat entre bolet i gnom és una relació de causa-efecte. Josep M. Fericgla, en un suggerent estudi titulat El bolet i la gènesi de les cultures, arriba a la conclusió que els minairons són fruit de la ingestió d’un determinat bolet al·lucinògen, l’Amanita muscaria. Segons aquest estudiós, la ingestió del popular «matamosques» —amb el seu característic barret vermell amb piquets blancs— produeix un seguit d’al·lucinacions: hom se sent petit, petit, i veu milers de guspires que s’apaguen i s’encenen davant seu. Al mateix temps, hom té unes ganes imparables de moure’s i d’actuar. Com si tingués els minairons ficats al cos, vaja! De tot això, Fericgla en dedueix —entre altres conclusions— que les històries de minairons són fruit d’aquests estats d’al·lucinació. Històries, doncs, al·lucinants, imaginades abans de la civilització cristiana per uns quants tocats pel bolet. Els bruixots primitius, amb el fals pretext que el matamosques és verinós, imposarien a la població el tabú de menjar-ne. Entretant, ells podrien continuar enrotllant-se, sense por que la seua ració de droga escassegés al bosc.

Sens dubte que la tesi de Fericgla és enginyosa, a la vegada que pretén d’explicar altres fòbies i fílies respecte als bolets. Tanmateix, potser no cal tastar cap dosi de matamosques per endevinar què són realment els minairons. De fet, la darrera historieta del capítol, El bordegot que va veure els minairons, ens mostra ben clarament que aquests petits treballadors no són fantasies ni al·lucinacions de cap penjat. El xiquet de Montardit no només els veu, sinó que els experimenta en la pròpia pell: se’n va cap a casa plorant, amb els morros inflats per uns minairons de carn i ossos. Ell sap que els minairons existeixen de debò, que cada vespre els mossos de l’Agustí pregunten a l’amo després d’haver corbejat tot el sant dia: «Què farem? Què direm?». «Demà —els contesta el patró— aneu a dallar el Prat de la Cultia».

Els minairons són els mossos, de ca l’Agustí o de qualsevol altra casa bona del Pirineu. Seguint el fil del raonament, aquesta revelació ens podria portar molt lluny pels camins d’una interpretació social d’aquests follets. La llegenda explica que quan els minairons surten del canut i exigeixen feina, en el cas que l’amo no els mani res, l’escanyen allí mateix. Amb altres paraules, el refranyer ens avisa del mateix perill: «Qui té mossos i no els veu, es fa pobre i no s’ho creu». Morir escanyat a l’acte, o morir de fam i de misèria al cap dels anys, és un detall del tot accidental.

Certament, els minairons fan la mateixa feina que els mossos i els jornalers del camp, que els esclaus a l’Antiguitat clàssica, que els serfs de l’Edat Mitjana, que els obrers de les ciutats industrials… L’escriptor Bertolt Brecht, en un dels seus poemes més coneguts, es preguntava fa unes dècades: «Tebes, la de les Set Portes, qui la construí? Als llibres figuren els noms dels reis. Arrossegaren els reis els grans blocs de pedra?». Per descomptat que no. Els monarques ja tenien prou feina a donar les ordres, eren els minairons els qui realment van haver de suar la cansalada. Decididament, la nostra civilització —potser totes les civilitzacions— han estat obra d’alguna mena de minairons.

En la societat capitalista d’avui, milions de remenuts obrers aturats es desviuen per trobar un amo que els mani una feina. A final d’aquest mil·leni, l’economia de mercat, revifada després de l’ensorrament del comunisme soviètic, consolida la divisió ancestral de dues classes de persones: els minairons i els amos del canut. Hi ha també una altra classe de treballadors: els qui posseeixen un drap de les encantades. Deixem-los per al proper capítol.

Lo tarter dels minairons

L’hereu de la Borda del Feu, una masia de la Guàrdia d’Ares, tenia el canut dels minairons. Un matí anava amb el seu mosso a la fira d’Organyà per comprar una mula. Quan ja eren a la Collada del Pillat, l’amo es va recordar que s’havia descuidat el canut a casa i hi va fer tornar el mosso:

—A sota del meu matalàs —li va dir—, hi trobaràs un canutet d’agulles. Vés-lo a buscar, però sobretot, no l’obris. No el destapessis per res del món!

El mosso, cames ajudeu-me, va tornar a la masia. Va agafar el canut i, picat per la tafaneria, va voler esbrinar què coi hi guardava el seu amo allí dintre. De tornada, quan tot just si havia travessat el barranc, va obrir el canut. En traure el tap, va sortir un raig de minairons que feia feredat de sentir: «Què farem, què direm? Què farem, què direm?», brunzien neguitosos davant dels seus nassos com un eixam de mosquits. El mosso, tot desconcertat, no sabia cap on girar-se. Finalment se li va ocórrer de dir:

—Agafeu tots els rocs que trobeu i atartereu-los allà dalt.

Com emportats pel follet, els minairons es van afuar cap a l’indret que el mosso els assenyalava i, en un batre d’ulls, hi van traginar totes les pedres de la muntanya. Immediatament, van tornar a arremolinar-se damunt del seu cap: «Què farem, què direm? Què farem, què direm?», rondinaven cada cop més neguitosos.

—Doncs ara… —rumiava el mosso—. Doncs ara, fiqueu-vos dintre del canut!

En un ai, van colar tots per l’ull del canut, com si se’ls xuclés un remolí del riu. El mosso va enroscar el tap ben enroscat i va respirar tranquil. Encabat, va continuar el camí, fins que va trobar l’amo que ja l’esperava a l’Arreposador de Cabó.

L’endemà al matí, l’amo treia foc pels queixals.

—Què reïres de Déu me’ls hi vas fer fer ahir als minairons?

—Jo? No re… No el vaig pas obrir, el canut —balbucejava el mosso.

—No ho neguis, que bé m’ho he prou trobat aquesta nit. Estaven xops de suor.

—Perdoneu la meua tafaneria —va confessar finalment el mosso—. No sabia què mana’ls, i al final, els vaig dir que traginessin rocs.

—Doncs tu sí que has tornat a nàixer, xicot! Si no els haguessis manat cap feina, t’haurien fet la pell allí mateix.

Des de llavors, l’indret del bosc on van actuar els minairons, es coneix com el Tarter dels Minairons. Són unes garberes de rocs i camals, allargassades com un riu i situades al mig del bosc, a l’altre cantó del barranc de la masia del Feu.

Un jornal de mil dimonis

Davant de la masia de Saverneda, s’hi estén una gran prada de cent jornals; sens dubte, és un dels prats més bons de tot el Pallars. Fa molts anys va viure a la casa un hereu viciós, que es passava el dia a la taverna jugant a cartes. Era un jugador tan empedreït que, una vegada, quan va haver perdut els diners que duia al damunt, es va jugar el prat de davant de casa. Tot sencer, excepte un jornal que es reservava per a ell. Com que va pedre, els companys de joc li van exigir que tan aviat com l’herba estigués a punt de dalla, havia de marcar el jornal. Ells es quedarien amb la resta del prat.

Com cada any, a final de juny, van arribar unes quantes colles de dalladors gavatxos, repartides pels pobles de la Ribera de Sort. L’hereu de Saverneda en va llogar un, que tenia fama d’avançar-ne molt.

—Et pagaré bé, però sobretot, fes-me un bon jornal —li va dir.

—Passeu pas pena, company —va respondre el gavatx—. Us prometo que en quedareu content, del meu jornal.

A punta de dia, el dallador es va presentar al prat. A mig matí, quan la criada li va portar l’esmorzar, el jornaler encara no havia començat a segar. Picava la dalla, assegut a l’ombra d’un freixe. A migdia, quan li va portar el dinar, l’home continuava picant la dalla.

—Què li passa, a la dalla? —va dir la dona, amb la mosca al nas—. És que no talla, potser?

—No pas tant com hauria de tallar, madama —va fer el dallador, la mar de tranquil.

Després de cruspir-se un bon berenar, el gavatx, sense aixecar el cul de la gleva, va continuar picant la dalla. En tornar a casa, la criada va avisar l’amo:

—El jornaler encara no ha tocat feina.

L’hereu destacà el cavall i cavalcà cap a l’extrem del prat, fet una fúria:

—Tu sí que m’has ben tocat la gràcia de Déu, gavatx dels collons! —va esbroncar-lo l’amo—. Ja pots fotre el camp ara mateix!

—Perdeu pas l’oremus, company —va dir el jornaler, aixecant-se de terra amb parsimònia—. En aquest moment anava a començar.

—Sí, home, ara que ja ha sortit l’estel bover!

—Hi ha temps de sobres, company. Doneu la volta al cavall i correu a galop pel mig de l’herba fins a l’extrem del prat. Sobretot, gireu pas el cap enrere.

L’hereu donà una estirada a la brida, adreçà la bèstia cap a l’herba i galopà a esperons batuts pel mig del prat. Darrere seu sentia un espetec de dalles, com si milers de segadors li tallessin l’herba darrere els talons. A l’extrem de la feixa, va aturar el cavall. En donar la volta, l’hereu va quedar meravellat: el prat estava dallat de punta a punta. El gavatx continuava a l’altre extrem, sense haver donat un pas.

—Quants n’hi havia, de segadors? —va preguntar l’amo tot satisfet, quan va tornar a l’altre extrem del prat.

—Una bona colla, company —va dir el gavatx—. Un per a cada estaca d’herba i encara en sobraven. I afegí: Deixeu assecar l’herba i encabat cremeu-la. La doneu pas a cap bèstia, que li faria mal.

Poc després, arribaven els companys de joc per posar les fites al prat i apropiar-se de tot el que havia quedat sense dallar. En veure aquell jornal de mil dimonis, es van quedar amb un pam de nas.

El canut de diablorins

Fa molts anys, hi havia un hereu a casa Llibrada de Benasc que era un escanyapobres: prestava diners a interessos molt alts i ja es cobrava el rèdit per endavant. Si per exemple li demanaves cent duros, ell ja només te’n deixava setanta-cinc. L’home no parava mai a casa, sempre voltava pels pobles de la vall, negociant amb bestiar i visitant els seus deutors. Així i tot, no la tenia pas abandonada, l’argenda. Ben al contrari, sempre era el primer d’acabar de dallar l’herba o de mallar el blat. La gent deia que tenia un tubet de diablorins i que, de fora estant, els manava la feina de casa.

Un dia un home de casa Peró de les Paüls baixava a Castilló a buscar el pa. Quan passava per Pedrafita, va trobar un tubet vora del camí. El va aplegar de terra i, encara no l’havia acabat de destapar, quan van començar a sortirne tàvecs a raig fet:

—Brooom, brooom, brooomm! Què farem, què farem! —brunzien aquells bombolons.

L’home va veure de seguit que allò només podia ser obra del diable:

—Doncs torneu-vos a fotre aquí dins. A fe de Déu! —va renegar.

Quan van ser tots a dintre, va tancar de nou el tubet i se’l ficà a la butxaca. En començar la baixada del Coll de Fades, va trobar l’hereu de Llibrada, que pujava en direcció contrària a cavall de la seua egua.

—No has pas trobat un canut? —li va preguntar—. Venia de la fira de Vilaller i l’he perdut per aquí dalt.

—Doncs aquí el tens —va dir el Peró, tornant-li el canut.

Quan aquell home de Peró, una de les cases més miserables de les Paüls, contava aquesta anècdota al seu poble, la gent li deia:

—Que ruc que vas ser! Per què no te’l vas quedar, el canut? T’hauries pogut fer ric en quatre dies.

—M’estimo més fotre’m de gana —contestava ell— que tenir tractes amb aquella patuleia de diables.

Coces i bots de pernes

Un home d’un poblet de vora Gerri, quan anava a la fira de Salàs, se n’emportava la capseta dels minairons. Al matí del primer dia, donava un tomb pel Firal i es triava les millors mules. A l’hora de fer el tracte, el venedor, com es pot suposar, li’n demanava un ull de la cara. Ell acceptava el preu, però amb la condició que la bèstia no fos guita.

—Això rai! —assegurava el venedor—. No us cal tenir por, que la sobreanya és més fiada que un gos d’atura.

Abans de tancar el tracte, el comprador exigia el reconeixement de la bèstia. Llavors ell es ficava la mà a la butxaca del gec i destapava una mica la capsa. A l’acte, uns quants minairons volaven cap a la panxa de l’animal. Li fiblaven el braguer i li feien pessigolles a l’entrecuix. Com que són tan remenuts, ni l’amo de la bèstia ni els tafaners no es taleiaven de re. La mula, per més mansa que fos, acabava donant coces i bots de pernes a tort i a dret, com una pollina enjogassada. Davant d’aquesta reacció tan inesperada de l’animal, el venedor es quedava d’una peça:

—Que és estrany —deia—. Mai no l’havia fet, una cosa així.

—Doncs ja ho veieu, és guita com un dimoni.

Com que el reconeixement era sempre observat per algun curiós, aquella bèstia ja havia quedat marcada per tota la fira: no la voldria ningú ni que la donés a tira-ramal. L’amo, doncs, no tenia altre remei que vendre-li la mula a preu llençat. Cada any aquell firandant se n’emportava per cap diner la florinata de Salàs.

Un any se li va destapar sense voler el canut a la butxaca, i el minairons es van estendre per les eres i pels carrers de la vila. Les pobres bèsties tenien un desfici com si els piqués l’escurçó. Fotien unes pinyes, que segons on et tocaven, ja havies begut oli. Hi havia pena de la vida de navegar pel Firal i més d’un firandant va prendre mal.

Conten que la vida d’aquest home va acabar de forma tràgica. Es veu que un dia es va emprenyar amb els minairons perquè no es van comportar com ell volia. El cas és que, per castigar-los, els va manar que atarteressin rocs. En lloc d’obeir, els minairons es van abraonar damunt del seu amo i el van matar a picades.

El bordegot que va veure els minairons

A casa l’Agustí de Montardit, les coses rutllaven força bé. La gent del poble murmuraven entre ells, que totes les ponien en aquella casa, perquè el vell tenia els minairons. Un dia de festa, el jovent del poble feia conya a la plaça parlant d’aquest misteriós canut que guardaven a ca l’Agustí. Un bordegot més xic se’ls escoltava amb unes orelles de pam.

—I com són els minairons? —va preguntar el xiquet.

—No els has vist mai? —va fer un d’ells—. Doncs vés a ca l’Agustí i demana’ls al vell. Digues que ja els hi tornaràs. Bé te’ls deixarà prou.

Sense fer-s’ho dir dues vegades, el nen va córrer cap a casa l’Agustí.

—M’han dit els grans si faríeu el favor de deixar-me els minairons —va demanar al vell—. Ja us els tornarem després.

—Espera’t un moment que ara te’ls vaig a buscar —va respondre el padrí. El va fer passar a una habitació, va tancar la porta i se’n va anar.

Al cap d’una mica, van entrar els mossos de la casa. L’un li va estirar les orelles, l’altre li va donar unes quantes surres al cul, un tercer li va inflar els morros a bufetades i, finalment, un altre li va fumbre un mastegot que el va amorrar a les lloses del terra. En un batre d’ulls, el pobre xiquet va rebre més llenya que els rucs d’Hortoneda en tota la llarga vida d’escarràs. Al cap d’una mica, va entrar el vell de l’Agustí:

—Què, nen, què te n’ha semblat? Ja has vist com treballen, els meus minairons? Doncs digues als teus amics que, sempre que els vulguin veure, jo els hi ensenyaré amb molt de gust.

El xiquet se’n va anar bramant cap a casa seua.

7

Encantades

L’estiu de l’any 1882, mossèn Cinto Verdaguer realitza la seua primera excursió al Pirineu occidental català, amb la intenció de recollir material per al futur poema Canigó. El primer que troba el poeta en entrar a la vall de Cardós, és una cova d’encantats. «L’entrada de la vall, per on passa el riu d’aqueix nom —escriu el viatger—, és estreta i s’anomena Forat de Cardós, nom que donen també a una cova que hi ha a l’esquerra del camí, niu d’encantats, segons la gent del poble». Les dues primeres històries d’aquest capítol són recollides, precisament, un segle després de la visita de Verdaguer, en poblets del capdamunt de la vall de Cardós. En realitat, però, de coves d’encantades —conegudes també com a encantats o encantàries— n’hi ha arreu del Pirineu.

Bona part de les llegendes d’encantades, que avui encara s’expliquen pels poblets de la Ribagorça, del Pallars i de l’Alt Urgell, conten si fa no fa la mateixa història. Segons la bona gent, les encantades vivien en coves, prop de les quals rajava una font o s’esmunyia un curs d’aigua. De tant en tant —n’hi ha que especifiquen la nit de Sant Joan—, aquestes dones solien estendre la bugada. Aleshores, si algun mortal podia pispar-los una peça de roba —un llençol, unes estovalles, un mocador— i emportar-se-la a casa, mai més aquesta família no hauria de passar misèria. Tampoc, però, mentre guardessin la peça de roba, no es farien gaire rics.

En altres històries —com La primera neu, inclosa al capítol primer—, hom explica la captura d’un d’aquests personatges per part de la gent del país. Un cop atrapat, el captiu sol ser conduït fins al poble i empresonat en una casa. Al cap d’un temps, el presoner s’escapa sense haver revelat als humans un secret important.

De vegades tinc la impressió que aquestes històries són records borrosos sobre antics pobladors de les valls que s’aixoplugaven en coves i forats, no gaire lluny de les poblacions. En altres històries, les encantades apareixen com a fetilleres o bruixes, coneixedores dels secrets de les herbes que els mortals no arribaran mai a descobrir. Una altra versió de l’encantat de Tavascan —del primer capítol— explica que tenien estacat el presoner amb un ramal a casa Tomàs, i que els companys del captiu l’advertien a crits des de lluny: «No els diguis per re del món per què serveix la fulla de l’àlber ni l’arrel de roma!». A molts pobles de la Ribagorça confonen les encantàries amb les bruixes. Unes i altres tenen tot el regust ancestral de divinitats i creences anteriors al cristianisme. Per això no ens ha d’estranyar que les encantades de Cardós no puguin suportar els drings beneïts de les campanes i hagin de tocar el dos de la vall.

Així i tot, un segle després de la visita de Verdaguer, les encantades de Cardós encara no s’han esfumat del tot: han arribat fins a nosaltres —una mica esfilagarsades, és cert— dins la memòria dels padrins. Si durant segles els tocs d’oració no van aconseguir de fer-les perdre de vista, avui els ha arribat un enemic més poderós. Al cim del Pui Tabaca —la muntanya on elles vivien en coves— han instal·lat una torre metàl·lica que reparteix el senyal de televisió per tota la vall. Ara sí, doncs, que les encantades de Cardós, amb tot el que representen, tenen els dies comptats!

Tornant a la dèria de fer bugada i d’estendre-la prop de la cova, l’etnògraf Violant i Simorra hi veu una clara supervivència del mite cèltic de les rentadores. Sigui el que sigui, el més xocant d’aquesta història és la curiosa qualitat que comporta la possessió de la peça robada: el propietari no serà mai pobre però tampoc no podrà enriquir-se gaire. (La llegenda de Castanesa és l’única que em conten, en la qual, de més a més, el lladre de la peça de roba és amenaçat de mort). Al capdavall doncs, què suposa per a la casa la possessió del drap: una maledicció o un benefici? Depèn, naturalment, del caràcter més o menys ambiciós dels hereus i estadants de la casa, així com també dels atzars climàtics, segons els quals una anyada hi pot haver fam de debò i l’altra, potser, que hi hagi menjar a cabassos. En anys de sequera, de pestilència o de pedregades, el drap de les encantades serà molt valorat; en moments de vaques grasses, per contra, és un destorb per fer pujar la casa ben amunt.

Malauradament, les encantades no han pogut evitar que el Pirineu es despoblés. Fins i tot aquelles cases que, segons la veu popular, guardaven un drap d’aquestes dones —casa Blasi de Lleret, Francés de Castanesa, Conte de Taüll, entre moltes altres—, han hagut d’anar-se’n a la gran ciutat per guanyar-se la vida. En un poblet de la Ribagorça, vaig tenir la sort de conèixer una família de Barcelona, descendent d’una casa del mateix poble, de la qual casa una padrina m’havia contat —després de fer-me prometre que no ho escriuria en cap llibre— que en temps antics guardaven una tovallola de les encantàries. Com cada any, la família havia pujat a passar l’estiu al poble dels pares. Em vaig presentar a casa seua, fent com aquell que no en sap re. Només hi havia la mestressa, la canalla eren d’excursió i el marit encara no tenia vacances. Després d’una estona de franca conversa, vaig gosar d’abocar-li la meua tafaneria:

—M’han contat al poble que els vells d’aquesta casa tenien una tovallola de les encantàries. Ho havies sentit dir?

—Sí, és clar, tothom ho sap —va dir ella sense amagar-se’n—. Els meus pares me’l van passar a mi, aquest drap. El vols veure?

—Em faria molta gràcia…

Va obrir un calaix i en va treure un paper enrotllat que descargolà davant dels meus nassos. Era el seu títol de mestra.

—És una fotocòpia, és clar. L’original el guardo al pis de Barcelona, però te’l pots imaginar igualment —va explicar. En veure que jo no reaccionava, va afegir—: Doncs, gràcies a aquest paperot mai no em moriré de gana, però tampoc no em compraré cap Mercedes.

Vaig saber després que jo no havia pas estat el primer de veure’l, que altres vegades, quan algú del poble li havia insinuat la més mínima cosa sobre encantàries, ella els havia mostrat aquell paper. En el fons, la mestra no anava gens desencaminada. Al cap i la fi, què és el títol de funcionari o la nòmina de fi de mes —d’assalariats i jubilats—, sinó una assegurança contra la misèria? Avui dia, una part dels catalans i d’europeus portem un determinat tren de vida —ni miserable, ni massa ric— gràcies a la possessió d’un paper màgic que ens garanteix un lloc de treball vitalici. Les administracions públiques majorment, no donen l’abast a fabricar draps i a lliurar-los als treballadors, un cop hagin superat unes oposicions. No cal dir que en èpoques de crisi econòmica —quan milers de minairons es queden sense feina— hi ha trompades per poder aconseguir un drap de les encantades.

La tovallola de Blasi

Més amunt del poble de Lleret, a una hora de camí en direcció al Solau, s’aixeca el turó de la Roca del Ferral. Aquest tossal de llenasca mig escrostonada és un mirador excel·lent damunt del pobles de la Vall de Cardós: es pot veure des de Tavascan fins a Ribera. Al peu de la penya hi ha uns quants forats arrodonits, excavats a la mateixa roca, afumats per dins i rovellats per la part de fora. La gent de Lleret els coneix amb el nom de les «Olles de les Encantades» a causa de la seua forma. El més gran dels forats no deu tenir gaire més d’un parell de pams d’ample per un d’alçada. Semblen doncs, petites coves per a figuretes de pessebre.

En temps antics, aquestes balmes de miniatura eren habitades per encantades, unes dones xicarrones, de mig pam d’alçada. Tenien aigua allí mateix al Ferral, però a l’estiu la font s’estroncava i es convertia en un patamoll. Llavors havien de baixar a buscar l’aigua i a rentar la roba al barranc del Solau.

Un matí la mestressa de casa Blasi de Lleret va anar a la Plana, un tros que tenien al Solau, a veure si el forment era sec i es podia començar la sega. Va collir una espiga, que començava a colrar, i es va ficar a la boca tres grans de blat. En aquell moment, s’atalaià que les encantades havien estès la bugada vora el torrent. A poquet a poquet, s’hi va anar atansant i agafà una tovallola. Una encantada, però, estirava tant com podia per l’altre cap de la peça, perquè no la hi prengués. Després d’una bona estona de combat, la mestressa donà una estrebada i li arrencà dels dits la tovallola. La doneta, tota suada per la lluita, li va dir:

—Sort dels tres grans que t’has menjat,

si no, no m’haguessis pas guanyat.

La mestressa, amb la tovallola sota l’aixella, saltava costes avall, cap al camí del Solau. Abans d’arribar a la Plana, va sentir que l’encantada cridava:

—Des d’ara no us faltarà res,

pro tampoc en tindreu de més!

A casa Blasi de Lleret van guardar ben endreçada a l’armari aquella peça. No és que fossin una gran casa, però, des d’aquell dia, passés la calamitat que passés, sempre tenien un os per fer bullir l’olla.

El secret de l’encantada

Antigament, bona part de les encantades de Cardós vivien en coves al Pui Tabaca, una muntanya de roca, punxeguda pel davant, que presideix Ribera de Cardós; pel darrere, s’allargassa en forma de cresta tot separant la vall principal de la vall d’Estaon. Les encantades estenien la bugada per aquells esbalçaders de llenasca fosca. Sovint, la gent dels pobles del fons de la vall, contemplaven des de baix aquelles escampades de roba estesa, que pigallaven de blanc tota la muntanya.

Ja fa molt temps que les encantades van desaparèixer. Es veu que quan aquelles dones sentien els ning-nangs de les campanes, patien molt. Per a elles era un gran turment: com si els foradessin les orelles amb una tatxa. Els pobles de baix ho sabien i vinga tocs d’oració, a totes hores del dia!

Expliquen que abans d’esfumar-se del tot, la gent de casa Peretó d’Aineto van aconseguir d’estirar-los unes estovalles. Amb la peça, van caçar també una encantada que les tenia agafades per un bec i no les volia amollar de cap manera. L’encantada era com una dona normal, però molt xicarrona. Un cop a casa, van estropar les estovalles i van tancar l’encantada a la cuina perquè no se’ls escapés.

Un vespre, en fer-se fosc, la mestressa va començar a fer el sopar. Com tenia per costum, després d’encendre el foc, va penjar als cremalls una olla de llet per fer sopes. Asseguda al banc del foc al costat de la porta, la Peretona vigilava que la presonera no se li esmunyís. Tot d’un plegat, l’encantada va cridar:

—Corre, corre! Que la llet s’escapa!

La mestressa, com una beneita, va caure a la trampa. Instintivament, s’abocà cap a l’olla per evitar que li sobreeixís la llet. L’encantada aprofità aquell moment de distracció: saltà del banc i s’esquitllà cap a la porta. Abans de sortir de la cuina, l’encantada va dir:

—No sabreu mai per què és bona

l’arrel de la roma.

La roma és una plantota dolenta que creix als prats, als pletius, a tot arreu. Té unes arrels molt gruixudes, les quals molta gent assegura que serveixen per a una cosa molt important, però ningú no sap explicar per què. Es veu que les encantades coneixien el secret.

La canya de bones dones

Construït a més de mil sis-cents metres d’alçada, el poble el Tor és un dels més alts del Pirineu. Es troba a l’aiguabarreig de dos barrancs: el de Sant Ambròs que baixa del pic d’Ascorbes, i el barranc del Port Negre del Pallars, que segueix el vell camí que travessava cap a Andorra. Un mica més amunt del poble, a l’esquerra del barranc de Sant Ambròs, hi ha una cova coneguda amb el nom de la Canya de Bones Dones. En temps antics, la balma era plena d’encantades, que vivien amb els seus marits. També tenien criatures (és clar, si no, aviat se n’hauria perdut la mena!). Encara avui es pot veure una espècie de bres excavat a la roca viva, on feien dormir la canalla.

La gent de Tor sabia que les encantades baixaven, de tant en tant, a rentar la roba al barranc de Sant Ambròs. Però mai ningú no n’havia pogut veure cap. Fins que un dia, els de casa Cerdà van enxampar-ne una mentre els robava els pèsols a l’hort de Sofraén. Un encantat s’ho mirava des dels caps d’una roca, un mica més amunt. En veure que se l’enduien cap al poble, l’encantat va cridar:

—Deixeu anar la tiramondina, que el nen plora!

Quan van arribar al poble, tothom feia preguntes a la presonera, però ella no contestava, com si fos muda o no entengués el seu llenguatge. Els de casa Cerdà la tenien tancada a la cuina com una bestioleta.

Un dia, l’encantada estava sola al banc del foc, mentre al caliu s’hi escalfava un tupí de llet que la mestressa havia deixat feia una mica. Quan la bromera de la llet va començar a pujar, la presonera va xisclar:

—Correu, correu! Que la blanqueta s’escapa!

Aquestes van ser les úniques paraules que li van sentir. L’encantada no va tornar a obrir la boca per res del món. Farts de mantenir a casa una persona que no badava boca ni per dir bon dia, la van deixar anar i es va escapar cap al bosc.

Franceset, franceset!

Les encantàries vivien amagades al fons d’un toll d’aigua del barranc de Castanesa, la Gorga de les Encantàries. La bassa es troba al costat del Prat de Francès, pocs minuts més avall del poble. Tan sols una vegada a l’any, la nit de Sant Joan, les encantàries gosaven sortir del seu amagatall. Així que es feia fosc, apareixien totes fora de l’aigua i començaven a rentar roba. Un cop havien estès la bugada vora el barranc, es despullaven i s’ajeien panxa al cel damunt la gleva per prendre el ros de la matinada.

La gent de Castanesa sabien que aquella roba era un tresor i, més d’una vegada algú havia provat de prendre’ls una peça, però mai ningú no ho havia pogut aconseguir. Tan aviat com s’atansava al gorg, era descobert per una de les encantades que sempre vigilava. Llavors, en un tancar i obrir d’ulls, plegaven la bugada i desapareixien dintre l’aigua.

Fa molts anys a casa Francès hi havia un hereu molt eixerit, que damunt del cavall feia el que volia. Un any, la nit de Sant Joan, el jove va muntar el cavall i galopà com un llamp en direcció al seu prat. Quan se’n van talaiar les encantades, ja era massa tard. El genet, de cavall estant i sense aturar l’animal, els estirà d’una revolada unes estovalles i se les emportà. L’encantària que era prop de la tovalla li va dir:

Franceset, Franceset:

pobre mai més no en seràs,

riquet sí que te’n faràs,

pro amb caldo de gallina no moriràs!

D’aquest fet, casa Francès es va convertir en una casa bona, una de les millors de Castanesa. L’única que tenia una torre molt alta al costat de casa, per defensar-se dels lladres i dels exèrcits en cas de guerra. De tant en tant, quan rentaven les estovalles, les treien al sol pel balcó del capdamunt de la torre. Eren tan llargues que els cornals que penjaven gairebé tocaven l’empedrat del carrer. Teixides d’un fil finíssim, eren una meravella: l’encantària que les havia brodat devia tenir unes mans de plata.

De totes formes, l’hereu de Francès, tal com havia pronosticat l’encantada, no va pas morir al llit de mort natural. Una vegada que tornava de fira, en el moment que travessava a gual un barranc, va baixar una robinada i se’l va emportar, amb cavall i tot, aigües avall.

Les encantàries de Taüll

En temps molt antics, les encantàries vivien a Taüll, al mateix indret on avui s’alcen les cases del poble. Va venir, però, una època en què aquestes dones eren perseguides per les autoritats. Llavors van recollir l’equipatge i, cames ajudeu-me, van enfilar el camí que travessa cap a la vall de Cabdella. A la Ribera es van aturar. Allí, al peu del barranc que baixa del Port de Rus, van construir unes casetes de pedra i s’hi van quedar a viure.

Un any, la vetlla de Sant Joan, dues xiquetes de Taüll —una de cal Conte i l’altra de Benita—, guardaven les vaques pels prats de vora de la Ribera. A bocafoscant, després de tancar les bèsties a la borda del Conte, van agafar el camí de tornada al poble. Tot i que ja fosquejava, van veure una gran estesa de roba blanca, neta i espurlent com la primera neu de novembre. Era la bugada que les encantàries començaven a estendre, tan aviat com es colava el sol aquella tarda. Una de les mosses els va poder prendre una tovallola, l’altra els va estirar una coixinera.

Una encantària que estava a l’aguait, va empaitar les lladregotes pel camí del Plano. Una mica més avall, al Pla de l’Ermita, gairebé ja havia aconseguit d’atrapar-les. Poc després, les xiquetes van travessar el barranc de Ribolasella, xipollejant amb els peus pel mig dels tolls. L’encantària s’aturà a l’altre cantó del torrent.

—Ja teniu sort que no puc passar aigua, que si no, a fe de món que us en recordaríeu d’aquestes mans! —va cridar amb veu amenaçadora. I afegí—: Mentre guardeu aquestes peces de roba, casa vostra continuarà tal com ara és. No us fareu ni més pobres, ni més rics!

I prou que va tenir raó, perquè aquestes dues cases mai no han anat ni cap amunt ni cap avall.

Quant a les encantàries, un dia —ningú no sap quan ni com— van desaparèixer del país i mai més se n’ha vist cap ni en forat ni en finestra. A la Ribera, encara avui s’hi poden veure les pardines de les seues casetes.

La reina des les encantàries

Un home de casa Farré d’Espés de Baix feia de traginer pel camí del port de les Ares. Amb els seus matxos pujava bots de vi o d’oli, calçats, eines del camp i tota mena de productes, des dels pobles de la Baixa Ribagorça cap a la muntanya de les Paüls i la vall de Benasc.

Una vegada que havia de baixar a Graus, va sortir d’Espés que ja era negra nit. En passar per la Portella de Betrà, una mica més amunt de Selvaplana, va començar a sentir música de guitarres i flabiols. Poc més amunt, en arribar a la capella de les Ares, el traginer es quedà bocabadat: les encantades havien armat un gran ball sota el clar de lluna. Totes les dones ballaven elles amb elles, tret d’una que guardava la bugada que havien estès damunt la penya de davant de la capella. Una de les encantàries s’atansà al traginer i li va dir:

—Vols ballar amb mi? No tinguis por, que no es botjaran els matxos!

Era la mossa més bonica que mai no havia vist. L’home deixà el morraller dels matxos i seguí la noia, que avançà fins a posar-se al mig de les seues companyes. Van ballar plegats damunt la gleva de l’esplanada. Era tan bona balladora, que el traginer no se n’hauria cansat mai de saltar i giravoltar. Al cap d’uns quants balls, la dona l’acompanyà de nou cap als matxos de la vora.

—Saps amb qui has ballat aquesta nit? —li preguntà, abans de tornar-se’n sola al mig del ball—. Doncs sàpigues que has ballat amb la Reina de les Encantàries.

L’home continuà el camí prat enllà i poc després enfilava les marrades del port de les Ares.

El Farré d’Espés en va estar molt orgullós tota la vida d’aquelles ballarugues a l’ermita de les Ares. No es cansava mai d’explicar-ho per tots els pobles que passava:

—Una nit jo vaig ballar amb la Reina de les Encantàries —deia tot satisfet. I li brillaven els ulls només de recordar-la.

8

Bruixes

A final del segle XX, encantades i bruixes es barregen boirosament en el magí dels padrins i padrines de l’Alta Ribagorça. Què eren en realitat, bruixes o encantàries, les dones que habitaven al Forat dels Bous o a les escletxes dels Carantos? Escolto opinions de cada classe. Per altra banda, és inútil insistir per distingir-les, ja que a ningú no li importa gaire el nom que poguessin tenir aquestes dones. Al Pallars i a l’Alt Urgell, en canvi, la distinció entre ambdues espècies de dona és molt més clara. Les encantades —o encantats— són persones físicament poc definides, que viuen en colles dintre dels forats, d’on només surten per estendre la bugada. Les bruixes, per contra, són dones de carn i ossos que tenen un nom com les mortals i, tret d’algunes reunions nocturnes amb altres bruixes, cadascuna actua pel seu compte. De més a més, hi ha una diferència bàsica: mentre les primeres no solen ser ni bones ni dolentes, les altres són un sac ple de malícia.

De més a més, pels poblets i masies de la Riera Salada —a cavall entre el Solsonès i l’Alt Urgell— hi pul·lulaven una altra casta de senyores: les dones de fum i aigua. Com indica el nom, el seu cos té la virtut de poder filtrar-se dins dels llocs més secrets i, a la vegada, de poder-se esfumar sense deixar rastre. El solsoní Joan Castro, que n’ha recollit un grapat d’històries en el llibre Dones de fum i aigua, les descriu enjogassades i bromistes, i assegura que només empraven els seus poders malèfics en cas que fossin molestades.

Tornant a les bruixes del Pirineu, les dues històries que obren el capítol —El Forat dels Bous i Les bruixes dels Carantos— fan referència a un aplec nocturn de bruixes, al sàbat o aquelarre que diran després els estudiosos. La primera referència històrica de la Península a aquesta mena de disbauxes, apareix precisament en una vall del Pirineu, en un text del segle XV, còpia d’un de més antic. Em refereixo a Les Ordinacions de les Valls d’Àneu, una sèrie de disposicions on s’especifiquen les penes que s’aplicaran a «l’hom o fembra de la dita vall que vaga ab les bruxes de nit al boch de Biterna». Topònims actuals com l’Ereta de les Bruixes (Viu de Llevata), el Planell de les Bruixes (Surri), les Botigues de les Bruixes (entre Aós i Bixessarri) i molts altres per l’estil, semblen delatar-nos l’indret exacte d’aquestes bacanals nocturnes. La memòria popular, però, sol situar les trobades en altres topants, sempre punts geogràfics enlairats, sovint a cavall entre dues riberes, per tal d’aplegar les bruixes de cada banda. Les bruixes de la vall de Benasc i les de l’alta vall de l’Isàvena es concentraven a l’ermita de Turbiné, prop de les Paüls, des d’on s’enlairaven, amb ales de corb, fins al cim del Turbó. Les ribagorçanes i les pallareses del Bòsia i Flamicell feien cap als Prats d’Adons; les araneses i aneuenques, al Pla de Beret; les cardosenques al Pla de Negua, les de la Vallferrera, al Planell de Matabous; les de l’Alt Urgell, de la Ribalera i de la Coma de Burg, a la Basseta de Sant Joan de l’Erm. Finalment, les bruixes andorranes ballaven despullades de pèl a pèl, per les vores de l’estany d’Engolasters. Quan descobrien algun home que havia pujat fins al llac per espiar-les, el convertien en gat negre i ballaven amb ell, enganxat a l’esquena com una paparra.

El folklorista de Reus Cels Gomis va escriure La bruixa catalana, un aplec de casos de bruixeria, creences i supersticions recollits a Catalunya entre els anys 1864 i 1915. El llibre ha restat inèdit fins al 1987, any en què el publicà Alta Fulla, precedit d’un esplèndid estudi a càrrec d’en Llorenç Prats. He de reconèixer que els casos de bruixeria que em conten avui no són gaire diferents dels que va recollir Cels Gomis un segle enrere. I això que els indrets geogràfics esmentats per l’estudiós de Reus, cauen molt lluny de les valls pirinenques per on m’enfilo. La bruixeria, doncs, no és pas un fenomen peculiar, ni exclusiu del Pirineu. És cert, però, que a causa de l’aïllament geogràfic de les valls, aquestes creences hi han pervingut ben vives fins al segle XX.

El gat escoixat és una versió molt lliure del cas que podríem titular com La vella ferida, la història de bruixes més repetida del Pirineu aragonès i català. Si he de fer cas del que em diuen, aquesta història ha ocorregut a cada poble que visito. L’esquema de l’argument que més es repeteix és sempre, si fa no fa, el mateix. Un matí concret de l’any —gairebé sempre el dia de Nadal— l’amo troba morta al corral la millor bèstia de la casa. Un any, fart que la desgràcia es repeteixi cada data concreta, s’amaga al corral per espiar què passa durant la nit. A la mitjanit entra un gat negre i comença a esgarrapar un animal. El vigilant li dóna un cop de bastó però no l’encerta de ple i el gat s’esmuny ferit cap a fora. L’endemà una vella del poble, sovint amb fama de bruixa, té un braç o una cuixa a la funerala.

També la història que em conta la Jovita de Gerri —La vella del Jepín— és representativa d’un cas, repetit igualment a cada poble: «El cas del farcellet de roba». Un home troba un farcellet de roba —vora un camí o al mig del bosc— i això el fa sospitar que es tracti d’una bruixa que hagi anat a donar mal. Posa al damunt de la roba una creu —uns rosaris, un santcrist o qualsevol altre objecte sagrat— i es queda a l’aguait, ben amagat prop d’allí. Al cap d’una estona arriba un animal —corb, gat, guineu— que es vol atansar a la roba. Poc després, l’animal es converteix en una dona despullada, la qual exigeix a crits a l’home que tragui la creu. Aquest s’hi nega en rodó. Hi ha un estira-i-arronsa entre els dos, fins que l’home aconsegueix que la bruixa descobreixi la malifeta que ha comès i que torni a reparar-la. Finalment, l’home retira la creu i la bruixa es comença a vestir.

Em diu el Pere Canturri que en un camp del poble andorrà de la Margineda es podia veure fins fa poc —ara ja ho han cobert amb terra nova— una faixa de terra on no hi creixia l’herba, ni el blat, ni re de profit, per més que plogués i s’afemés. L’indret és conegut per l’Arrossegador de la Bruixa. Conten que per aquella faixa de terra hi van arrossegar una bruixa del poble, lligada pels cabells darrere un parell de bous, abans de cremar-la a la foguera. La sang de la bruixa doncs, havia fet tornar estèril aquella terra per sempre més. Per raons òbvies, no és pas aquesta la manera més freqüent de fer mal. La bruixes solen donar mal amb metzines mortals elaborades per elles mateixes, o bé amb accions malvades —clavar una agulla al cap d’una criatura, enterrar en un femer llavors de plantes nocives, etc.— o bé amb la seua mirada, tan pèrfidament eficaç si apunta tant les persones com les bèsties. El cas del Marrà embruixat, contat a Castellars per persones que en foren testimonis presencials, demostra que una bruixa, en plena llum del dia i en un batre d’ulls, et pot liquidar la millor bèstia del ramat.

La darrera història del capítol, L’untet de la bruixa, tracta del misteriós ungüent amb què s’untaven les fetilleres, sia per acudir a la reunió nocturna, sia per desplaçar-se fins al lloc de la malifeta. ¿Quina mena de combustible prenien per viatjar de forma tan al·lucinant? ¿Una mixtura secreta a base d’infusions de ruda o d’altres herbes?; ¿una droga segregada pel gripau o per un bolet al·lucinògen com el matamosques? No ho sabrem mai del cert, perquè cada bruixa se n’enduia el secret a la tomba. Abans de morir, però, el dimoni els exigia que es busquessin una substituta a qui havien de lliurar el secret. D’aquesta forma, el nombre de bruixes es mantenia constant al llarg dels segles.

L’any 1936, Ramon Violant escriu en un treball titulat Bruixeria pallaresa: «Pocs eren els pobles on no hi haguessin dones que tinguessin fama d’ésser bruixes, i encara avui perdura». Tanmateix, aquest «avui» havia de durar ben poc. Sembla com si a la foguera de la revolució, encesa aquell mateix estiu de la pluja d’estels, s’hi haguessin cremat, al costat dels sants i dels objectes sagrats, les bruixes del Pirineu. Cinquanta anys després de la flamarada, en la memòria dels padrins resten encara ben vius els noms de tot un reguitzell de bruixes famoses, capaces de fer tronar i ploure. La Miquela de Lliri, la vella de Rigals de Castanesa, la Quitèria de Taüll, la vella del Solé de Durro, la Guila de Gotarta, la Quela de Benés, la Gràcia de Jaume d’Ancs, la Peretona d’Escart, la Tonya de Lluquet d’Isavarre, la vella de Toni de Soriguera, la Guerxa de Cortscastell, la Mixoia d’Hortoneda, la Rossa de Roní, la vella del Jepín de Gerri, la Hugueta d’Enseu, la Marinyaca de Vila-rubla, la vella de cal Torrades de Valldarques, la Malgana de Berén, la Ciliona d’Àreu, la Mercè de l’Aleixó d’Araós, la Carrabina d’Ainet de Besan i moltes altres d’anònimes, se’n van anar al canyet sense haver passat el relleu de l’untet a una successora més jove.

De totes formes, la desaparició de les darreres bruixes del Pirineu no significa pas que els pirinencs se n’hagin quedat sense. Ni a la terra plana, ni vora mar, ni a la muntanya, no s’hi pot viure sense les pors misterioses de les bruixes. Els pirinencs d’avui, doncs, han començat a compartir les bruixes urbanes dels països occidentals.

El forat dels bous

Els mossos i les criades de casa Betrà d’Abella de les Paüls feien gresca una nit havent sopat. Un dels xicots va explicar una història de bruixes que feia posar la pell de gallina.

—Tot això són romanços —va fer una criada—. A mi no em fan cap molla de por, les bruixes.

—Estant així en companyia, no et costa gaire de fer-te la valenta —va dir el qui havia contat la història—. Si estiguessis sola, no diries pas el mateix.

—Igual! Estaria tan tranquil·la!

—Doncs a veure si ets capaç d’anar a la Font Beneta, a buscar una canada d’aigua —la desafià el xicot—. Aquesta font era a deu minuts del poble, darrere un serrat.

—A fe prou —va dir la criada—. I que no em costarà pas gaire.

Sense pensar-s’ho més, la minyona agafà una canada buida i sortí al carrer, mentre els seus companys continuaven fent la tertúlia als bancs del foc.

Al cap d’una estona, els reunits es van recordar que la criada encara no havia tornat de la font. Es van fer al balcó, des d’on es podia veure de dia el camí de la font i van cridar la noia. No la van poder fer respondre mai. Tot d’una, van veure lluny al mig bosc de la serra de davant del poble, una llumeta que pujava a poc a poc pel camí de les Ares, en direcció a Selvaplana. Els xicots van córrer d’encendre unes teies, van sortir al carrer, i van enfilar el camí del bosc. Per més que correguessin, la llum sempre els anava unes passes al davant. Poc després d’haver passat el planell de Selvaplana, la llum va desaparèixer. Van cridar-la durant bona estona, però fou endebades. Finalment, els perseguidors van haver de tornar al poble sense la criada.

D’aquesta pobra xicota —maca, decidida i treballadora—, mai més se’n va saber el trellat. La gent d’Abella va donar per fet que les bruixes se l’havien emportat a dins del Forat dels Bous, una cova molt fonda de damunt de Selvaplana, coneguda també com la Portella de Betrà, per trobar-se al costat d’un tros propietat d’aquesta casa. D’aquest esvoranc de roca, tan profund que diuen que arriba fins al mateix infern, n’expliquen moltes històries. No totes són tan tristes com aquesta de la criada de Betrà.

Conten que una vegada la nit de fi d’any, un espardenyer de Campo, després d’haver passat el dia a Abella cosint espardenyes, tornava cap al seu poble pel camí de les Ares. Al punt de la mitjanit, s’escunçà de passar per davant del prat de Betrà i es trobà les bruixes celebrant la seua festa. Les dones saltaven i ballaven en cercle a l’entorn del bruixot, mentre cantaven:

Lunes, martes, miércoles: tres.

Jueves, viernes, sábado: seis.

Y domingo, siete!

Després de dir «Y domingo, siete», s’ajupien totes alhora i cadascuna feia un petó al cul de la del davant. A la vegada, una de les bruixes anava al mig de la rodona i besava el cul al bruixot. Encabat, es canviaven de lloc i tornaven a repetir la mateixa cançó.

Sense pensar-s’ho dues vegades, el foraster que va i es posa a la bolangera entre dues bruixes. Quan arribà el moment d’ajupir-se, ell que es trau el punxó d’espardenyer i fot burxada al cul de la del davant. La bruixa va xisclar i es va afanyar a canviar de lloc en la rodona. L’espardenyer va fer el mateix amb la següent i amb totes les que li posaven les anques davant dels morros. Fins que li tocà el torn d’anar al mig a adorar el gran banyut. El bruixot, però, així que va veure que se li atansava l’espardenyer va bramar:

—Aquesta, no! Que passi sense apotxonar!

Les bruixes dels Carantos

Les bruixes de Vilaller vivien als Carantos, unes escletxes de roca a la muntanya de davant del poble pel costat de llevant, molt a prop d’on els xicots abans baixaven les falles la nit de Sant Joan. Quan plovia, les bruixes treien la roba bruta de dintre de les coves i l’estenien a fora perquè s’eixarravés. Feien com les formigues, que després de ploure estenen tot el menjar que han emmagatzemat fora del formiguer, perquè s’eixugui i no se’ls grilli. Un cop n’havia passat el sol, les bruixes s’afanyaven a amagar el seu tresor dintre del forat.

A la mitjanit, quan tot el poble dormia, les bruixes dels Carantos baixaven a la plaça de Vilaller i ballaven la Bolangera. No es deixaven sorprendre mai per ningú: tan aviat com ensumaven que algú s’atansava per espiar-les, tocaven el dos cap als seus foradots.

Només un home del poble, el fuster Xep de Veleta, les havia enxampat una vegada ballant a la plaça. La cosa va anar així. Un dia Josep de Pepe va encarregar una reu al fuster.

—No tinc fusta —es va excusar l’arreuaire—. Ja saps que es necessita un tronc especial, que faci corba per un cap.

—Això rai, home! A les Vinyasses, sota mateix dels Carantos, hi ha un freixe molt bo. Fa dies que me’l tinc mirat. Hi vas, el talles i me’n fas l’arreu.

—I l’amo? Bé deu tenir amo, suposo…

—Vés-hi de nit i no ho sabrà ningú. Només et poden veure les bruixes, però no els en facis cas…

Després de sopar, Xep de Veleta va agafar la destral i cap a les Vinyasses. Com que hi havia un bon tall de lluna, no li va costar gaire de trobar el freixe. El talla, esporga les branques, el neteja de la pela i es carrega el tronc al coll. Arriba al poble sense fer soroll i al tombar la cantonada de la plaça, fa supo-supo amb les bruixes que feien les seues ballarugues. El pobre Xep es va quedar sense sang a les butxaques. Ell que llença el tronc al mig del ball i gira cua cap amunt, pel camí dels Escamps. En veure’s sorpreses, les bruixes ho van donar a la cama darrere l’arreuaire. Durant una estona el pobre Xep es pensava que el perseguien i ja s’encomanava a tots els sants. En realitat, però, les donotes l’estalonaven perquè fugien, pel mateix camí, cap als seus amagatalls dels Carantos.

Xep de Veleta, doncs, va ser l’única persona del poble que va veure ballar les bruixes dels Carantos a la plaça de Vilaller. El fuster explicava que aquelles dones feien molt goig: duien una cabellera fins a mitja esquena i vestien unes faldilles bigarrades.

Altres persones de Vilaller havien tingut tractes amb les bruixes. A casa Marieta, van estar uns quants anys desesperats ja que se’ls morien les criatures poc després de batejar-les. Se’ls van morir tres nens seguits, un darrere l’altre. Una nit van anar a demanar consell a les bruixes dels Carantos. La més vella els va dir:

—Quan en tingueu un altre i el porteu a batejar, no el baixeu per l’escala. Fiqueu-lo dins d’un cistell i traieu-lo per la finestra.

Ho van fer així i la criatura va campar. Al cap de poc, van tornar a visitar les bruixes:

—Que hi tenim alguna cosa dolenta, a l’entrada de casa? —van preguntar els de Marieta.

—I ben dolenta! —va dir la bruixa més vella—. A l’indret on comença el primer esglaó, hi veureu una pedra més grossa que les altres. Doncs bé, estoveu-la i trobareu a sota una metxa de cabells. Cremeu-los i no tingueu por que us passi cap més desgràcia.

Efectivament, en arribar a casa, van trobar el metxot de cabells on els havia indicat la bruixa i el van tirar al foc. Amb els anys, els hereus de Marieta van tenir més fills, i els van poder esquerar tots.

El gat escoixat

L’hereu de casa el Cabaler de Roní se n’anava sovint a treballar a jornal, i per això passava moltes nits fora de casa. A l’estiu i a la tardor picava al bosc; a la primavera s’ajuntava amb una colla de raiers i baixaven les bigues riu avall, unes vegades fins a la Pobla, altres fins a Lleida, i també fins a Tortosa. Tot depenia de l’asserradora que els contractava.

Quan el raier tornava a casa després de cada viatge, trobava la dona i els fills molt esverats. Li explicaven que, mentre ell era fora, cada nit se’ls presentava a casa un gatot negre que els feia tota mena mena d’orqueries per espantarlos. De primer l’home es pensava que tot eren manies de dones i de criatures que tenen un cor espantadís com les gallines. Tantes vegades se li van queixar que, finalment, l’home els va dir que estiguessin tranquils, que aquella nit ell comprovaria què carall passava.

A la tarda va sortir de casa amb la destral al coll i les alforges rebotides, com si se n’anés al bosc uns quants dies. A la porta de casa es va acomiadar dels seus amb molts escarafalls perquè el sentís tot déu del poble. Quan ja era ben fosc, i tal com havia dit a la dona, va girar cua i va tornar a casa d’amagatotis. Va tapar la gatonera amb un roc i, armat amb una ganxa de rai, es va quedar amagat a l’entrada. Al cap d’una estona, la dona va cridar a dalt a la cuina:

—El gat, el gat! Correu, correu, mateu-lo!!

A l’instant, un gat negre es va esmunyir escales avall fins a l’entrada i es llençà de cap contra la pedra de la gatonera. L’home, que havia encès un llum d’oli, li endinyà un cop de ganxa entre cap i coll, però no l’encertà de ple. Tot i coixejar d’una de les potes del davant, el gat va poder fer caure la pedra i va colar pel forat.

L’endemà, la vella de cal Ros de Roní tenia l’espatlla trencada.

La vella del Jepín

La vella del Jepín de Gerri era xicarrina com una nana. Quan anava a missa, es feia baixar la mantellina per la cara tapant-se els ulls. Tothom estava convençut que era bruixa, sobretot des que li havien fet la prova de les pedretes. Van arreplegar nou pedretes i el Dissabte Sant les van ficar a la pila de l’aigua beneïda. Encabat, van espiar per veure què faria la vella en entrar a missa. Doncs bé, la donota al talaiar-se de les pedres, va fer veure que es mullava els dits i es va persignar de qualsevol manera, com tenia per costum.

Sempre que hi havia rocs a la pica, la vella del Jepín no tocava l’aigua beneïda. Sabia que amb una sola gota que toqués, rebria una fiblada tan forta que quedaria estabornida. Per això, se’n guardava com de caure al riu, de mullar-s’hi els dits. A l’estiu, aquestes pedres es llançaven contra les bromotes dolentes i servien per tallar les pedregades.

Durant l’estiu, que era l’època de producció de sal, sempre hi havia algú del poble que es llevava a mitjanit, perquè li tocaven les hores d’aigua de la font salada. Si et deixaves passar la tanda, podies perdre una o dues escombrades de sal. En una ocasió, un home que s’havia aixecat a la nit, va veure al cantell del mur de la carretera un tarteret de roba, amb uns rosaris al damunt. «Per aquí a prop deu voleiar alguna bruixa», es malfià de seguit. L’home volia agafar els rosaris, però, així que els tocava, s’enrampava. Al cap de tres o quatre intents, va perdre la paciència:

—Encara podran més les donotes que els homes! —va dir empipat.

Revestit de valor, va retirar els rosaris amb una sarpada i llençà la roba cap a les eres del salí. Un moment després, se li va presentar una dona descurta de pèl a pèl. Encara que fos negra nit, l’home la va poder conèixer: era la vella del Jepín.

—A on has anat a fer mal, esquitx de bruixa! —va dir l’home.

—D’això tu no n’has de fotre res! Torna’m la meua roba, que m’he de vestir —va bramar la bruixa.

—Si no em dius d’on véns, ja la pots oferir!

Vulgues no vulgues, la bruixa va haver de cantar finalment:

—Baixo de Bresca. He entrat a casa el Teixidor i els he embruixat un cistell d’ous. Així que els tastin, ja no hi haurà res a fer: se’ls encomanarà un mal estrany i se n’aniran al clot sense remissió.

—Doncs ja hi pots tornar ara mateix a desembruixarlos! —va exigir l’home.

La bruixa va desaparèixer. En el temps de dir una avemaria, ja tornava a ser allí.

—Ja t’has sortit amb la teua… —va remugar la donota.

—Com t’ho has fet, a aquestes hores, per entrar a cal Teixidor?

—Si em convé, jo em puc convertir en gat o en moixó.

L’home no es podia entretenir més, perquè el salí no espera.

—Aquí a baix a les eres, trobaràs els teus cassigalls! —li va assenyalar. I se n’anà cap al seu salí per regar el toll.

El marrà embruixat

El pastor Rafel d’Angurís de Malpàs estava llogat a casa Servent de Castellars, una de les millors cases d’aquella banda de Ribagorça. Una tarda d’estiu, l’home guardava les ovelles a Sueres, un prat que hi ha una mica més avall del poble. Tot i que ja era ben avançada la tarda, moltes ovelles encara amorriaven mandrosament.

Assegut a l’ombra d’un roure, el pastor va veure baixar pel camí, a l’altre extrem del prat, una dona d’Erta que tenia fama de ser bruixa. La donota s’aturà a l’indret de les primeres ovelles i per uns moments es quedà mirant el marrà. Quan es va haver perdut camí avall, el pastor s’aixecà de l’ombra i s’atansà cap al camí: el marrà batia pernes, ben estirat damunt de l’herba. Immòbil, com si fes mitja hora que s’hagués mort. El Rafel va córrer de pujar a casa a avisar l’amo. Al cap de no re, tots dos tornaven a Sueres, menant un matxo amb les salmes per portar el marrà. Així que va veure la bèstia, l’amo es va traure el ganivet per degollar-lo.

—De cap manera! —va protestar el pastor—. El marrà està embruixat i s’ha de beneir!

—No siguis beneit, home! Que no ho veus que no fa cap moviment, ni tan sols respira? Potser ara que és calent, encara donarà la sang i el podrem aprofitar.

—Esperem fins que l’hagi beneït mossèn. Ara rai que tenim un capellà a casa —va insistir el pastor.

L’amo coneixia el Rafel, sabia que quan ficava la banya al forat no hi havia manera que la’n tragués. Van lligar les potes al marrà i van carregar-lo damunt de les salmes del matxo. En arribar a casa, el pastor va demanar a mossèn Marcelino, un capellà parent de la família que passava uns dies a Castellars, que beneís el marrà. De primer, mossèn va engegar el pastor a porgar fum. L’home, però, es feia tan pesat que finalment el senyor oncle accedí a beneir aquell cadàver, almenys així el pastor deixaria de rondinar. El capellà va dir que li anessin a buscar aigua beneïda de l’església i que s’agenollessin tots a l’entorn de la bèstia. Va mormolar una breu oració, tot ruixant la bèstia amb els asperges, i encabat van resar una avemaria tots. El marrà va continuar ajagut, sense donar el més mínim senyal de vida.

Entre una cosa i altra, havia arribat l’hora de sopar, de manera que tota la família van entrar al menjador, deixant el marrà al corral estirat damunt del xerri. Havent sopat, els homes li traurien la pell, l’única cosa que se’n podria aprofitar. Tot just si s’havien acabat de menjar les sopes, quan el marrà se’ls va presentar a la sala, amb uns bels que feien posar la pell de gallina.

L’untet de la bruixa

A la fonda d’un poble ribagorçà, hi va arribar una nit un foraster amb dues filles molt maques, l’una rossa i l’altra morena. A l’hostal només hi quedava una habitació lliure.

—S’hi dormiran les nenes —va dir l’home a la mestressa de l’hostal—. Jo em puc cotxar al banc del foc.

Ja devien ser prop de la mitjanit que l’home encara no havia pogut tastar el dormir. Es malfiava de la vella de l’hostal. Només arribar a la fonda, ja li havia fet mala espina la forma amb què la vellota es mirava les xiquetes. Més tard, s’havia talaiat que la donota les espiava quan se n’anaven a l’habitació. Al cap d’una mica, el dispeser va sentir passos que s’acostaven cap al foc. En veure de cua d’ull que la vella s’atansava a poc a poc, es va fer l’adormit. La dona va ficar la mà sota la planxa del caliu del foc i en va traure una ampolleta d’untet. Mentre se’n feia fregues per tot el cos, remugava:

—En mitja hora, anar i tornar! En mitja hora, anar i tornar!

Al cap de no re, va desaparèixer per la xemeneia. L’home es va incorporar del banc, va agafar un bastó i anà a fer guàrdia a l’habitació de les filles. Al cap d’una estona, va sentir un soroll d’ales a la finestra, com si hi esvolastregués un moixonot i volgués entrar. Les xiquetes es van despertar esfereïdes. El pare els va fer senyal que callessin, mentre els donava una espelma perquè li giressin llum. A plaeret, va anar fent passar el pestell de la finestra sense fer soroll, fins que, tot d’una, la va obrir de bat a bat. L’aligot de fora, que s’havia llençat contra els porticons, va anar a petar a les lloses de l’habitació. El foraster li va donar una garrotada amb el bastó, però no la va poder matar. L’animalot, tot coixejant, va poder sortir de la cambra i es va esconillar per la casa. El pare, en tota la nit, no es va moure del costat de les filles. Així que va apuntar el dia, es van llevar, van pagar la fonda a la mestressa i van continuar el viatge.

Al matí, ja era gran dia que la vella encara no s’havia llevat. La mestressa va sentir-la queixar a la seua habitació:

—Què teniu, mare? —va preguntar la jove.

—Ahir a la nit, aquell consagrat que anava amb dues mosses, em va fotre garrotada i em va trencar la cuixa —va bramar la vella.

—Massa poc! —va dir la jove, que ja coneixia les bestieses de sa sogra—. Així us hagués rebentat d’una vegada!

D’aquesta feta, no es va pas morir encara. Al cap d’uns anys, però, la dona, que ja era molt vella, va tenir una feridura que la deixà immòbil al llit. Tot i que no podia enraonar, un dia va demanar amb signes que anessin a buscar una veïna del poble, una mica més jove que ella, que la volia veure abans de morir. L’hostalera, que només esperava que la sogra se n’anés a l’altre món d’una vegada, no li’n va fer cas.

L’agonia de la bruixa era interminable. Qui sap els dies que la vella feia les últimes sense tastar re, però no acabava mai d’estirar la pota. Semblava com si hi hagués alguna cosa que li impedís de morir-se. De tant en tant, la malalta insistia amb signes que volia veure la veïna. Per fi, la jove va anar a trobar aquesta dona del poble i l’acompanyà fins al llit de la moribunda. Després va fer veure que les deixava soles, però un cop va ser fora de la cambra, va espiar pel forat del pany. Llavors va veure com la seua sogra ficava la mà sota del matalàs, en treia una ampolleta i la donava a la veïna. Aquesta se la va amagar de seguida a la butxaca del davantal. La bruixa, llavors, com si s’acabés de traure un gran pes del damunt, va fer el darrer badall.

9

Dones

Ser dona és la condició indispensable per esdevenir bruixa. A la Basseta de Sant Joan de l’Erm, trobo de nou, en plena disbauxa nocturna, una concentració de bruixes amb la qual enceto el capítol. «A l’aquelarre, les bruixes transgredeixen els tabús bàsics de la cultura, amb tota mena de perversions sexuals, actes violents i cerimonials satànics», diu Àngel Gari, etnòleg aragonès especialista en bruixeria. Les bruixes de la Basseta són, per damunt de tot, dones revoltades de nit contra la submissió de què són objecte a la llum del dia, quan han de suportar unes normes establertes pel i per al mascle. Un amotinament contra l’amo, contra el marit, a qui humilien i ridiculitzen fins a pixar-se de riure. Tanmateix, el complot de les bruixes té lloc durant la nit: existeix tan sols en el món del somni, en el desig inconscient de les dones. Una història, doncs, que encantaria les feministes militants, majorment si la sentissin contar a la Margarida de ca l’Anton d’Ars, una dona d’una peça.

«Recorda que aquesta nit has ballat amb una de les mestresses més riques de la Conca», diu la balladora al traginer, protagonista de la història següent. L’anècdota del Bastida d’Orcau va més enllà encara. No solament confirma la doble vida de les dones de la Conca de Tremp, sinó que demostra que les bruixes no necessàriament han de ser unes velles malcarades, vestides amb parracs i mortes de gana. És clar que, tenint en compte que la història l’explicava el traginer i que els matxos anaven carregats de vi, potser l’home havia traguejat de valent i en portava més a la panxa que als bots. En aquest estat d’eufòria, és molt fàcil collir taronges de l’horta de València a les Collades de Basturs. ¿O tal volta eren les mestresses de la Conca, les qui anaven torrades? Fos el que fos, el cas és que l’alcoholisme —especialment el femení— té tota la pinta de ser l’arrel de moltes històries de bruixes.

Si la revolta social de les dones del Pirineu tan sols és possible de nit, en els deliris del sàbat, la protesta individual es dóna a la llum del dia, per bé que de forma molt esporàdica. La jove de cal Soliguer és l’excepció que confirma la regla de la submissió femenina. Tot i semblar un acudit, els diversos informants em juren que El sac i la biga és un fet autèntic, ocorregut a Malmercat a principi de segle. Davant del tribunal, una dona, sexualment generosa, esgrimeix un argument tan enginyós com difícil de rebatre. La història no ho explica, però ens podem imaginar que el jutge, com a bon mascle, en lloc de respondre a l’acusada, la inculparà d’adulteri.

La Gatets de Llessui, en canvi, té una altra forma de protestar. Disfressada de ximpleta, pot actuar i dir allò que ella sincerament sent: fa burla de les coses sagrades, demostra estimar més els porcs que el seu futur marit, es caga en el matrimoni, plora com una criatura en deixar el paisatge de la seua infantesa, es defensa dels homes que «li busquen el cos». Sota la imbecil·litat de la Gatets hi ha la revolta d’una dona que no es vol deixar prendre l’ànima per ningú, ni tan sols pel galifardeu amb qui s’ha casat al matí. Per altra banda, no és pas l’única núvia pirinenca que la nit de bodes s’escapa de les urpes del marit i se’n torna cap al seu poble.

En la història següent, la pubilla del Marquilló de Pallerols es fa passar per home i aconsegueix de donar gat per llebre als mateixos militars. Uns anys després, la viuda reacciona amb coratge davant l’adversitat, fins a guanyar-se el cor d’un jove destinat al servei diví… És una dona valenta, que decideix pel seu compte i percaça el seus propòsits fins a aconseguir-los, encara que s’hagi d’enfrontar a l’exèrcit i l’Església. Aquesta noia de final del xix, per tal d’equiparar-se als homes no dubta de posar-se els pantalons. Llavors era una gosadia insolent per a una dona. «Descarada com un homenot», criticaven els seus contemporanis. Tanmateix, d’un segle ençà, les coses han canviat molt, de manera que avui, a final del xx, de pantalons en porten la majoria de dones.

Poques viudes tenen el coratge de la marquillona. Enviudar-se de jove és la pitjor desgràcia que li pot passar a una dona. Les viudes d’Astell pateixen tant, que la silueta del seu dolor queda enganxada a la penya per sempre més. No és estrany, doncs, que les roques fosques del Pirineu, a més de pastors i de caçadors maleïts, mostrin també el dol de les viudes.

Les dones també són amants dels homes. Després d’escoltar un futral de contes i anècdotes, tinc la sensació que les històries d’amor no abunden gaire al Pirineu. Històries de desig, de sexe, de contractes matrimonials, tantes com en vulgueu. Però, és clar, no és pas el mateix. Potser la complexitat amorosa requereixi un refinament i una sensibilitat, demani un grau de civilització —«civilització» ve de ciutat!— impropis d’una cultura de subsistència, primitiva i rural com la pirinenca. Joan Fuster, en el Diccionari per a ociosos escriu que l’amor és una creació dels trobadors provençals, completada i polida pels poetes italians del dolce stil nuovo, i afegeix que des d’aleshores, l’amor s’ha escampat i arrelat gràcies a la literatura. A banda dels llibres religiosos i d’algun llibrot de màgia, molt poques lectures devien arribar a les valls pirinenques. I encara que n’hi hagués arribat, no hauria servit de gran cosa perquè fins a final del xix, la gran majoria de pirinencs eren analfabets.

Així i tot, Les nou fonts del Salat és una preciosa història d’amor: la recerca desesperada de l’oblit per part de la protagonista, una princesa viuda. Mort el marit, Carmela abandona les terres on ha estimat i ha sigut estimada, perquè no pot suportar més el record de l’amant, ben viu en cada racó del paisatge. La llegenda, molt famosa a la vall del Salat i coneguda també al vessant pallarès, conté a la vegada un sentit mític, en la mesura que explica la fundació del poble de Salau. De fet, com en altres valls occitanes, sovint la tradició atribueix la fundació de poblacions al prínceps procedents de l’altre costat dels Pirineus, que fugien d’un país envaït pels moros.

En un sentit més simbòlic, Carmela és una mena de Mare Natura que, amb les seues nou llàgrimes d’amor, fecunda una terra erma i eixorca i la converteix en un paradís. Carmela, doncs, repeteix amb el seu plor el miracle de l’heroïna clàssica Pirene, la qual va plorar tant la mort del seu fill, que es va formar la font de Corint. Malauradament, no fou aquesta Pirene qui va donar nom a la serralada del Pirineu, sinó una altra de més tràgica, que trobarem més endavant.

És curiós que la llegenda de Salau sigui l’única que he sentit que ens parla d’un indret actual del Pirineu en termes paradisíacs. D’acord amb aquest relat, a la vall del Salat hauria ocorregut un prodigi contrari al de les Muntanyes Maleïdes, les quals, de paradís passaren a ser un desert eixorc. Geogràficament, la vall del Salat és occitana, la qual cosa fa sospitar que el Déu-captaire maleís tan sols el vessant mediterrani de la serralada pirinenca.

Les bruixes de la basseta

La nit de Santa Coloma, hi havia una gran concentració de bruixes a la Basseta, una tollota d’aigua estancada al bosc de Sant Joan de l’Erm. Al punt de la mitjanit, hi feien cap totes les bruixes de les valls de la rodalia: de la banda del Pallars, de les valls que donen al Segre i també d’Andorra. Tot just acabades d’arribar, les donotes es despullaven i es banyaven ben descurtes.

Al cap d’una mica acudia el Gran Bruixot i es posava al mig de la bassa. Llavors anaven passant totes, una per una, i li feien una estima als seus morros peluts. Com que es veu que el bruixot tenia la cara plena de pèls, llargs i rígids com fulles de pi, a les dones els feia malbé la cara a punxades. Les bruixes li demanaven cada any que s’afaités, però no n’havien pogut sortir mai.

Fins que un any, que s’havien posat totes d’acord, li van cantar les quaranta tan aviat com el Pelut va arribar a la bassa. Li van dir que si no es treia aquells peluts de la cara, a partir d’aquella nit fóra ell qui les besaria.

—Això rai! No em punxareu pas vosaltres —va riure el bruixot.

—A veure, comença —van dir elles.

Així que va estimar la primera bruixa, ella que me li clava burxada a l’orella amb una agulla.

—Així, no s’hi val! —va protestar el bruixot.

—Si no vols que et deixem l’orella com un colador, no et toca altre remei que afaitar-te —van xisclar totes alhora, estirant el braç i mostrant-li l’agulla de cap que totes duien a la mà.

—I com ho faré? —va dir el bruixot, en veure’s acorralat.

—És molt fàcil, home. No t’amoïnis que ja t’afaitarem nosaltres!

Van collir unes branques seques de boix, les van encendre i li van foguejar la cara. El pobre bruixot xisclava com un porcell a les graelles i les dones vinga a riure i fer el bèstia. Al final, la pell li va quedar més socarrimada que un pollastre flamejat.

A partir d’aquella nit, les bruixes encara feien més el bèstia per la bassa. Es rebolcaven de pèl a pèl per l’aigua fangosa, apotxonaven el bruixot, i encabat, es pixaven als joncs de la vora.

Les mestresses de la Conca

Una vegada l’hereu de casa Bastida d’Orcau va carregar de bots de vi el seu parell de matxos i va sortir de viatge cap un poble de la Muntanya, on l’havia venut uns dies abans. Després de mitjanit, quan s’escunçava de passar per les Collades de Basturs, es va trobar amb una colla de bruixes que saltaven i ballaven a tocar del corriol. Els matxos van quedar clavats amb les orelles adreçades. Una de les bruixes se li acostà i li va dir:

—Vols fer un ball amb mi?

L’home, que menava les bèsties pel morraller, no gosava deixar-les soles per por que amb aquell sarau se li esfuguessin i li fessin malbé els bots.

—Estigues tranquil, que els matxos no es mouran —va afegir la bruixa. I se l’emportà cap al mig del ball.

Mentre ballaven, l’home no tenia prou ulls per contemplar aquell bé de Déu d’arbres fruiters, carregats d’uns fruits vermellosos.

—Són taronges —li va explicar la balladora—. Si et ve de gust, cull-te’n una i menja-te-la.

L’home va agafar una taronja i se la va ficar a la butxaca del jec. Poc després, la bruixa l’acompanyava de nou al corriol, on els matxos l’esperaven com si estiguessin encantats.

—Jo sóc una bruixa —li abocà sense embuts la balladora—. Recorda que aquesta taronja l’has collit a l’Horta de València i recorda també que aquesta nit has ballat amb una de les mestresses més riques de la Conca.

El traginer tenia ganes de preguntar-li de quina casa era, però no va gosar. Segurament encara que ho hagués fet, la bruixa no s’hauria pas descobert.

L’home, amb la taronja a la butxaca, va continuar el pedregós camí de les Collades, que ara davallava fins al riu de Vilanoveta. Pel Forat de Carreu, començava a trencar el dia.

El sac i la biga

El Ramon de Soliguer de Malmercat tenia una mica de fama de bruixot, tot i que la seua anomenada no solia anar més lluny dels pobles de la Ribera de Sort. De tant en tant, algú li demanava que li resés els responsos o que li tragués els llangostos del tros. El Ramon s’havia casat amb un dona més calenta que el foc. Quan se n’anaven al llit, el pobre home feia el que podia, però ella sempre es quedava amb gana.

—Encara no en tens prou? —sospirava el Ramon, que ja no podia dir ni fava.

—Doncs és clar que no! —s’emprenyava la dona—. El que passa és que tu sembla que estiguessis encortat! Si tens el poder que dius, a veure si te’l desembruixes, el frare!

—Tu aviat ho tens arreglat. Pensa que no és pas el mateix parar el sac que haver d’alçar la biga! —protestava ell.

—Vés a fer punyetes!

—Vés-te-n’hi tu, morros de cony! —s’emprenyava l’home.

Un dia el Ramon dallava herba a la Borda, un prat bona cosa lluny del poble. Al primer foscant, quan va arribar a casa, no hi va trobar la dona. Els veïns li van explicar que, mentre ell era fora, la seua dona havia fugit cap al bosc de Puiforniu amb el Pequenyo, un home que li buscava les pessigolles. El Ramon no s’ho va pensar dues vegades: agafà l’escopeta de casa i sortí a perseguir-los. Va passar la nit al bosc, sense veure ni sentir re.

L’endemà al matí, tan bon punt com començava a clarejar, li va semblar sentir veus. S’hi va atansar a poc a poc i així que va descobrir la parella abraçats sota una pi, disparà els dos cartuxos. El Pequenyo, ferit en una cuixa, es va escapar ranquejant bosc avall. El Ramon va carregar de nou l’escopeta, s’acostà a la seua dona i li donà un parell de trompades. Encabat, la va fer caminar al davant i cap a casa!

Uns dies més tard, per donar-li un escarment, el Ramon portava el cas al Tribunal de Sort.

El dia del judici, el jutge va renyar l’acusada:

—No sabeu que sou una dona casada, i com a tal, us deveu al vostre marit?

—És clar que ho sé, senyor jutge —va dir ella.

—I doncs, per què li heu fet aquesta injustícia?

—D’injustícia, cap ni una! —va protestar la dona, que no tenia pèls a la llengua—. Miri, senyor jutge, el meu home no es pot queixar de re perquè el faig prou anar ben tip. Li’n dono tant com ell me’n demana, i encara me’n sobra. El que em sobra és ben meu i en puc fer el que em dóna la gana!

La gatets de Llessui

La Gatets de Llessui era una pobra xicota que no allargava gaire. Un dia a casa seua li van fer portar a casa Corral d’Olp un sac de sarros, una espècie d’enciam de pletiu que se sol donar als porcs. La Gatets es va confondre de casa i se’n va anar a l’església.

—Gent del Corral! Gent del Corral! —anava cridant, mentre entrava amb el sac al coll.

L’altar major era presidit per unes quantes peanyes, amb els sants corresponents. La Gatets no els va veure pas així:

—Quina canalla tan espernats que teniu, que se’n pugen pels caps dels escudellers! —va saludar.

Quan ja se’n volia tornar i deixava el sac al peu de la batejadora, va sortir el capellà de la sagristia.

—Gent del Corral! —va dir la Gatets—. Us deixo el sac de sarros vora del bugader! —I va colar la porta.

Tot i ser una mica curta, de cos i d’esperit, la Gatets era una noia que feia dos dits de goig. Aviat li va sortir un pretendent: un hereu de Baiasca, forçut com un arrencapins. Un dia la va venir a veure a Llessui. Quan el vistaire va arribar al poble, la xicota apariava el menjar per als porcs.

—Corre, Gatets! —li donà presses sa mare—. Deixa el recapte i vés-te a mudar!

—Que s’esperi —va fer ella—. Que els porcs encara han de combregar!

La Gatets es va casar i, tal com era de costum, van fer el tiberi de noces a Llessui. A mig dinar, la núvia va desaparèixer de taula. El seu home la buscava pertot arreu:

—Gatets, on éts?

Ella va respondre des de sota taula:

—Sóc aquí, home, que faig caca.

Després del tec, va arribar l’hora d’anar-se’n cap a Baiasca. La Gatets va baixar al corral i, amb els ulls plens de llàgrimes, es va abraçar, un per un, tots els porcells. Tant sí com no, se’n va voler emportar els socs. Van travessar Sorre, Escàs i van enfilar el bosc de Surp. Abans de colar a l’altra vall, la Gatets es va girar cap a Llessui i es va acomiadar de les partides del terme:

—Adéu, Pamano i Bunyente! No us veuré més! —va somicar amb un filet de veu.

L’endemà a punta de dia, la Gatets es va presentar de nou a Llessui, a casa seua. Els seus pares la van escridassar:

—Quina n’has fet, dona de Déu!

—Després de sopar —va explicar la fugitiva— me’n vaig anar a dormir perquè estava rebentada d’aquest dia tan atrafegat. Doncs l’home, aquell amb qui m’heu casat, es va ficar al meu llit i va començar a buscar-me el cos. Mala bèstia!

—Ja hi pots tornar ara mateix! —ordenà sa mare.

Ella s’hi va negar en rodó:

—De cap manera! Si avui em buscava el cos, demà em voldria fotre l’ànima i tot!

Una dona amb pantalons

Els hereus de cal Marquilló de Pallerols tenien dos fills, una bordegota i un xiquet. Quan va arribar l’hora d’anar a fer el soldat, el noi, que no s’havia mogut mai de casa, es va acoquinar. Preferia passar la frontera i malviure vint anys a França, abans de presentar-se als militars de la Seu. Sa germana, en canvi, era una xicota valenta i decidida, i no li feia por re.

—No t’amoïnis —li va dir—. Ja hi aniré jo, al servei.

I dit i fet. La noia es tallà els cabells, es vestí amb roba d’home i es presentà al campament de la Seu, com si fos son germà. Els militars no li van veure re d’especial i la van destinar al cos de cavalleria. La noia es comportava com un soldat qualsevol, de manera que ni els superiors ni els companys no sospitaven de re.

Un dia, però, va caure de cavall, amb tan mala sort que es trencà la cuixa. Llavors el metge militar que la va curar, va descobrir l’engany i a l’acte la van enviar cap a casa. Un cop curada la cama, la xicota es va casar amb un noi de l’Urgell que havia conegut al servei militar. Com que els pares l’havien fet pubilla, la parella vivia al poble. El jove era ben eixerit i treballador, però es va morir al cap de pocs anys de casats.

La viuda no es va descoratjar per la desgràcia (quina una, ella, per desanimar-se!). Una nit de festa, tot el jovent de Pallerols ballava i feia gresca en una casa del poble. La viuda del Marquilló, que encara feia prou de bon veure, també s’hi va presentar. Així que entrava a la festa, unes quantes mosses del poble van remugar:

—Les viudes a casa seua i a plorar!

—Viuda i tot —va respondre ella— encara donaré més guerra que vosaltres! Escolteu-me bé, mocoses: jo em casaré amb el seminarista més ben plantat de la Seu.

—Sí, dona, vés somiant truites! —van riure les companyes.

En aquella època, els estudiants del Pallars, per anar i venir de la Seu, passaven pel port del Cantó. Les colles se solien aturar per fer un mossec a l’hostal de Pallerols. La viuda del Marquilló es va reüllar un seminarista molt maco i eixerit, i cada cop que els estudiants passaven per Pallerols, ella l’espiava, enraonava amb ell i li feia l’aleta. La dona no va recensar fins que l’estudiant va penjar els hàbits a la figuera i es va casar amb ella. I prou que va fer sort, la viuda, perquè va ser un bon jove per a casa Marquilló.

Les viudes d’Astell

En temps passat, Astell era el poble més gran i més ric de tot aquest país. Per fer-vos-en una idea, només us heu de fixar que cal Sord i cal Masover, que avui són les últimes cases dels caps del poble, en aquella època eren al mig. A Astell s’hi feia la fira de bestiar més important de la comarca, on acudien més firandants i bèsties que a la mateixa fira de la Pobleta. Al bancal de Jaumet, que encara avui es diu el Prat dels Porcs, s’hi aplegava el firal. De nit, hi havia tant enrenou que la llumenària de les cases i carrers semblaven de lluny un gran estel. I d’aquí li ve precisament el nom, al poble. Astell era una estrella lluent que, des del Solà de Bellera, il·luminava tota la Vall Fosca.

Vet aquí però, que una vegada els van enviar com a rector un capellà més dolent que la pesta. No se sap per quin motiu, però el cas és que, pobra gent, ja des del primer dia els va ficar el dit a l’ull. Des de la trona els deia tot lo del món, no es cansava de pidolar diners i, per acabar-ho d’adobar, a l’estiu es pedregaven tres o quatre vegades. Una nit, es van reunir en secret els hereus de les set millors cases i van acordar de fer desaparèixer el rector. Al cap d’uns dies, li feien la pell a la Roca de les Gotelleres i l’enterraven en un carrer del poble, sota l’empedrat. De moment, ningú no va saber la causa de la desaparició del capellà. Passat un temps, el bisbe els n’enviava un altre que es portava molt bé amb la gent. Astell tornava a ser un poble feliç.

Al cap d’uns quants anys, dos dels hereus van tenir unes raons molt fortes a causa d’un tros. Un d’ells es va enrabiar tant, que va perdre el seny. Per venjar-se del seu veí, es va presentar a la justícia i va descobrir el crim del capellà. El càstig no es va fer esperar: van arribar els guàrdies, i descobert el cadàver, van arrestar tots set hereus i se’ls van emportar amb les mans lligades per ajusticiar-los. Les seues dones van agafar un esverament tan fort, que van abandonar el poble i, cames ajudeu-me, van fugir muntanya amunt, gairebé fins als caps de la serra d’Astell on es van refugiar en un aixopluc obert a la roca. Des d’allà dalt, les mestresses van poder veure com els seus homes eren enforcats vora el riu, a les Forques de Molins.

No cal dir que, després de la desgràcia, el poble d’Astell va anar de mal en pitjor. A les cases bones només hi van quedar vells i canalla i, per poder viure, es van haver de malvendre el bestiar i les millors terres. Els pobles veïns es van afolcar damunt d’Astell, com llops afamaïts damunt l’ovella coixa, i es feren amos dels comunals i de les millors partides del terme.

Quant a les viudes, n’hi va haver tres que no van baixar mai més a Astell i es van quedar tota la vida en aquella mena d’espluga, on ni tan sols estaven a cobert quan feia vent-pluig. Des de llavors, d’aquell indret se’n diu la Roca de les Viudes. Avui encara es poden veure unes taques negroses a la llenasca: la silueta fosca de les tres viudes va quedar gravada a la roca per sempre més.

Les nou fonts del Salat

En el castell d’una vall catalana del Pirineu, hi vivia un príncep amb la seva jove esposa, la princesa Carmela. El castell, que s’alçava dalt d’un turó de roca, tenia uns murs altíssims per tal de fer-lo inexpugnable als moros que dominaven les terres baixes. La jove parella es passava hores i hores al balcó de la torre més alta, festejant i contemplant el generós paisatge de boscos, penyes i serralades que des d’aquella talaia s’albirava.

Pocs mesos després d’haver-se casat, el príncep se’n va haver d’anar a les Croades. L’esposa l’esperava nit i dia. De nit, l’acariciava en els seus somnis; de dia, guaitava des del finestral del castell, mentre als ulls li ballava l’aigua de la il·lusió. Una tarda va arribar un missatger amb males notícies: el príncep havia mort en la batalla, lluitant contra els infidels. La Carmela va caure en la desesperació durant molts dies. Després del dol habitual, els amics i familiars miraven de distreure-la:

—El temps posa remei a totes les nafres del cor —li deien per consolar-la—. Fins i tot les més profundes.

Tanmateix, els mesos passaven i la jove viuda no trobava consol en res. Un dia es va adonar que, mentre continués veient aquell mateix paisatge que tantes vegades ells dos havien contemplat plegats, la ferida del cor no acabaria mai de cicatritzar. La dona va comprendre per fi que per guarir-se havia de canviar d’horitzons. Va reunir, doncs, el servei del castell i ordenà que li empaquetessin les joies i els vestits i que preparessin provisions per a uns quants dies de viatge.

L’endemà a punta de dia, la Carmela abandonava la fortalesa de les seues penes, acompanyada de tres o quatre servidors, els qui li mereixien més confiança. Després de la baixada de la penya del castell, els viatgers van prendre el camí que, seguint vora del riu a contra corrent, puja cap a les valls més altes del Pirineu. Al cap de dos dies de caminar, van arribar al pla d’Esterri. L’endemà, cap a mitja tarda, deixaven la vall principal del Noguera i s’enfilaven costes amunt amb la intenció de porterar Salau amb claror de dia. Era al cor de l’estiu, en ple juliol, i a aquella hora de la tarda semblava que caigués foc del cel. Aviat van tenir set, però no van poder beure, perquè des del riu no havien trobat cap toll ni rajolí aigua. Encara que anessin guanyant alçada no corria ni un alè d’aire, ni relluïa al fons d’un sot la més esquifida clapa de neu. A hora foscant, van coronar el port de Salau, morts de set i de fatiga.

—L’altre vessant és més obac, senyora —va dir un de la comitiva—. Aviat trobarem un rierol.

L’altre costat, però, encara estava més sec. Malgrat que ja s’hagués colat el sol, les roques llançaven bafarades calentes com els pans quan acaben de sortir del forn. Al cap d’una estona de baixada, la princesa, que anava lliure d’equipatge, es va voler separar del grup. Es va enfonsar cap al barranc principal, confiada que al llit del torrent hi trobaria almenys un cadoll d’aigua per mullar-se la boca. La gleva, sucarrada pel sol, cruixia sota els seus peus com si trepitgés un camp arrostollat. El fons de la clotada era tan ressec com el cap del port. El llit del barranc blanquejava sota els estels com un camí ple de cantats. Al cap d’una estona de saltironar llau avall, entre roques i forats, la princesa es va convèncer que no trobaria una gota d’aigua, ni per mal de morir. Quan les cames li van dir prou, es va asseure en un tou d’herba i començà a cridar als seus servents. No va respondre ningú, tan sols el bagadeu l’escarnia de tant en tant amb els seus udols de cabrer.

La princesa se sentí terriblement desvalguda, sola i abandonada al mig d’aquell desert. A més, el front li bullia de febre: pujant al port se li havia ficat el sol al cap i havia enxampat una insolació. Llavors es va posar a plorar. Nou llàgrimes, una darrere l’altra, van brillar en els seus ulls, i després van lliscar galtes avall. Quan la darrera llàgrima va caure a terra, la princesa va tenir un visió meravellosa. Enmig de boires blanquíssimes, se li va aparèixer una noia encantadora, amb un pom de flors de neu a les mans. La fada li va dir, amb veu molt dolça:

—No et desesperis, Carmela, perquè les teues llàgrimes han fecundat aquesta terra àrida. A partir d’ara, totes aquestes valls seran un paradís de verdor. Si t’hi vols quedar, hi trobaràs la pau i l’oblit que tu cerques debades des de fa temps. I té, pren aquestes flors. Els amors dels homes es marceixen amb els anys; les flors de neu, en canvi, no es panseixen mai.

Després d’aquestes paraules, la fada es va esfumar enmig de les boires. Arborada per la febre i pel cansament de tota la jornada de camí, la princesa va caure rendida de son.

L’endemà al matí, quan la llum del dia li féu obrir els ulls, es despertà al mig d’un paisatge desconegut. Es trobà, reposant damunt d’un jaç de falgueres, sota un roure esponerós a les branques del qual refilaven tota mena de moixons. Al seu entorn, tot el terra era un englevat de verdor, pigallat de flors, on brunzien milers d’insectes i hi voleiaven papallones. No gaire lluny de la soca del roure, naixien, un aquí, l’altre més enllanet, nou rierols, com nou havien estat les seues llàgrimes la nit anterior. Els barranquets s’ajuntaven un mica més avall, i donaven lloc al riu Salat.

La princesa va decidir quedar-se tota la vida en aquell indret. Amb el tresor que els servidors transportaven va fundar un monestir per acollir les noies enamorades que busquen l’oblit, les verges que cerquen un amor immarcessible com la flor de neu. A la vegada, la casa hauria de servir de refugi als viatgers que, primavera, estiu i tardor, travessaven el Pirineu pel port de Salau.

La Carmela fou la primera abadessa del convent de les Nou Fonts. A l’entorn del monestir va créixer un poble, que a poc a poc es va anar fent gran. Aquest és l’origen del poble de Salau.

10

Vistaires

Les dones del Pirineu —com segurament totes les dones de la terra— passen els seus millors anys de la vida esperant. La nena espera fer-se grans per lliurar-se dels pares i anar-se’n de mestressa a la casa del marit, la mare espera que els fills creixin i es puguin guanyar el pa amb les seues mans, la fadrina espera secretament que es faci fosc perquè arribi el vistaire. Els vistaires, els fadrins que van a vistes, solen fer com els muricecs: no surten de casa fins que ja no s’hi veu ni una gota, desafiant els innombrables perills de la nit pirinenca. A un xicot de les Paüls, li van sortir els llops pel camí de Serramilans, una nit que tornava de festejar a Denui. El pobre noi, que portava un cistell d’ous que li havien donat a casa de la xicota, va començar a tirar ous a les feres per esfurriar-les. Quan se li van acabar els ous de la cistella, els llops li van saltar al damunt i se’l van menjar.

A un noi de Castanesa se li apareixia cada nit, en tornant de Fontjanina de veure la xicota, un gatot negre amb uns ulls encesos com dues teies. Fins que una nit, ell que li endinya un cop de roc a la pota, i el gat va desaparèixer camí enllà amb un garrameus que esfereïen. L’endemà, la vella del Gasparó anava coixa. A més, doncs, de les feres, els vistaires s’han d’enfrontar a les bruixes, sempre envejoses dels amors del jovent, i també al mateix dimoni, com en la història del vistaire d’Andorra que obre el capítol.

De més a més, els vistaires pirinencs es veien amb cor de desafiar el fred i les maltempsades, els lladres de camins, o els mateixos xicots del poble de la mossa, el quals en més d’una ocasió —a Guils del Cantó en tenien molta fama— rebien a escopetades el foraster que gosava d’anar-los a enquitiar una xicota. De facècies de vistaires, me n’expliquen més que un foc no en cremaria. Una de les més divertides la va recollir mossèn Serafí i la va incloure al Judes, amb el títol Les Farientes, i doncs, m’estalvio de repetir-la. El vistaire escarmentat, que em conten a Baiasca, és una altra facècia coneguda que posa de manifest com sovint els pobres xicots que anaven a vistes eren burlats per les amfitriones que visitaven. I empro el plural perquè en realitat la visita tenia per objectiu guanyar-se la mare, potser abans que la filla. A Nargó, l’Emili Solà m’explica, amb un entusiasme i una traça narrativa propis de la vella escola, la facècia de La prova de la borra. En aquesta història, serà el pare del festejador el que es veurà obligat a convertir-se en vistaire, amb la intenció d’espiar la sospitosa netedat de la futura mestressa.

«Senyor d’Espés que a Ovarra vas, a Espés no hi tornaràs més». Em reciten aquests versos, amb petites variants, en tots els poblets ribagorçans que trepitjo, al nord i al sud del congost de Gavarret. «I per què hi va a Ovarra?», no em canso de preguntar als padrins, sospitant que darrere d’aquests versos s’hi amaga una història. Ningú no en sap gran cosa més, la gent gran només recorden aquesta dita que van sentir dir als vells. A poc a poc, però, i a còpia de preguntes, vaig descobrint fragments de la llegenda, amb els quals puc anar recomponent la tràgica fi d’aquest noble vistaire de la Baronia d’Espés.

En aquest relat —com en altres del volum— la meua feina és semblant a la de l’arqueòleg, el qual va reconstruint el càntir a còpia d’unir tots els padellassos que ha trobat en l’excavació. El càntir nou reconstruït, ¿es deu assemblar gaire al càntir original, que el temps ha esmicolat? Per als antropòlegs i recopiladors de la tradició oral, aquesta pregunta és fonamental: no és gens científic, diuen, això d’enganxar fragments, si hom no té la certesa provada que havien pertangut a la mateixa unitat. Aquest viatge, però, no té pretensions científiques. No pretenc pas de recopilar materials narratius i mostrar-los al lector bruts i solts, tal com apareixen a final del segle XX, sinó que miro de restaurar els relats amb argamassa pròpia, per tal que esdevinguin, altre cop, històries amb cara i ulls. Per al contador d’històries, l’important és que el selló reconstruït pugui servir de nou, que ens refresqui la gola amb una història vella com els camins. Al capdavall, la tradició oral ha funcionat sempre així, atès que cada narrador, en contar de nou la història, en fa una recreació personal.

Tornant al senyor d’Espés, alguns informants m’asseguren que el vistaire fou enterrat a l’església d’Ovarra «al costat dels seus gossos». A l’església restaurada del monestir, avui no n’hi queda ni rastre, de cap sepultura. Després d’algunes indagacions, descobreixo al Museu Diocesà de Barbastre dos lleons de marbre, procedents d’Ovarra, fragments del mausoleu de Bernat d’Espés. Probablement, la fantasia popular els va prendre per gossos, fent acabar així l’amo i els cans en la mateixa tomba.

La llegenda El peu de sant Cristòfol revela que també els sants, a més de les classes populars i de la noblesa, anaven de nit a veure la xicota. Sant Cristòfol d’Erill i santa Cecília de Barruera són, certament, dos enamorats modèlics: una parella ben curiosa, formada per un ganàpia, primitiu i solitari, i una donzella refinada de l’aristocràcia de la Roma decadent. La perseverància del vistaire és infatigable: durant segles baixa cada nit de la muntanya a visitar la santeta, bo i practicant una mena de triple salt amb perxa. La fidelitat és tan constant que les roques de granit on posa els peus escriuen la seua història d’amor, una de les més boniques que trobo al Pirineu.

Per altra banda, no s’han de confondre els vistaires amb els qui ronden les mosses. Ambdós deambulen de nit, és cert, però mentre que els primers troben la porta oberta —la seua visita és esperada i la trobada dels amants sol ser presidida pels pares—, els segons actuen furtivament. El diluvi del secà és una història de rondaires, que recorda de lluny les facècies del relat del Moliner, dels Contes de Canterbury. La copio gairebé literalment tal com surt de la boca esdentegada de la Pilar de cal Mariano, una padrina de Baro que als seus noranta anys conserva un cap tan clar i desembarassat com quan en tenia quinze.

La darrera cita del vistaire al poble de la xicota tenia lloc el dia de la boda. Com s’explica que, tret d’aquesta última trobada, totes les anteriors visites es fessin de nit? Hi ha dos motius principals, al meu entendre. El primer és evident: calia ser discret per evitar les enraonies dels veïns, ja que en el cas que no es tanquessin els tractes, la noia en sortiria malparada. A cal Boixerol de Pessonada, els futurs sogres obligaven el pobre vistaire a entrar a casa per una finestra que donava al cementiri, de manera que feia l’efecte que el festejador arribava de l’altre món.

Hi ha, però, un altre motiu que explica la nocturnitat dels vistaires: de dia el xicot té massa feina a casa com per desaprofitar el temps anant a veure la xicota. En aquest sentit, la resposta que dóna als futurs sogres el protagonista del darrer relat, D’acabadures, conté tota una filosofia de l’amor segons l’home pirinenc. Tot i el tràngol sofert el dia de la boda, els vells poden estar ben contents perquè la seua filla no trobarà gaires homes més treballadors que aquell.

El triple reial

Un xicot d’Andorra festejava amb una mossa de la Massana. Moltes nits la pujava a veure, tot i que per arribar a la Massana, havia de travessar el forat de la Grella, un congost del riu Valira, estret i fosc com el coll d’un gat negre. Per acabar-ho d’adobar, el camí era flanquejat per tot de fites diabòliques, com la Cadira del Diable on deien que el dimoni s’hi asseia durant la nit, o bé el Grau de la Sabata, on el maligne havia deixat la petjada gravada a la llenasca. Malgrat tots aquests obstacles, el vistaire feia el cor fort i, nit sí i l’altra també, pujava i baixava de la Massana.

Una nit que tornava cap a casa a les talúries, en el moment d’entrar al lloc més estret de l’engorjat, va sentir un gran pet de música al seu darrere. Al pobre festejador se li glaçà la sang a les venes. Sospitant que aquell sarau de música només podia ser obra del diable, va invocar el Sant Abat, que tantes vegades havia vençut el maligne:

—Ajude-me, sant Antoni! —va implorar arronsat a la penya.

A l’acte s’obrí la roca i aparegué dins de l’escletxa la imatge del sant.

—Si no em passa cap mal —va pregar el vistaire, a crits, perquè els músics ja eren molt a prop—, us prometo que us construiré una capella aquí mateix!

El xicot se separà de la penya per deixar pas als músics que ja li xafaven els talons. A l’acte va passar davant seu, a frec de roba, la misteriosa orquestra tocant els instruments com si fessin una cercavila. Eren el «triple reial», una banda de músics que sota les ordres del dimoni tocaven de nit pels boscos per esfereir els qui dormien als cortals. Poc després, la música era ofegada de nou per la roncor del riu.

Un estona més tard, el xicot arribava sa i estalvi a la seua casa d’Andorra. L’endemà mateix, es disposà a complir la promesa. Va fer construir al mig del congost una capella dedicada a sant Antoni, el sant vencedor del dimoni i, a la vegada, protector de les cavalleries. Des de llavors, l’ermita servia d’aixopluc i de refugi als viatgers, sobretot als traginers que pujaven càrregues de vi i d’altres queviures a la Massana, i des d’allí a les valls d’Ordino i d’Arinsal.

El vistaire escarmentat

Un fadrí d’Arestui festejava amb una mossa de Baiasca, que vivia amb una germana més xica i amb la mare viuda. En una ocasió, el noi va presumir a la taverna, davant dels amics del poble, que ell era capaç de dormir-se amb la mare i les filles en una mateixa nit.

Pocs dies després, va anar de nit a Baiasca a veure la xicota. Com de costum, les dones el van rebre molt bé i li van fer bones xeres. Encabat de sopar, li van voler ensenyar, tant sí com no, la truja que feia poc havia porcellat. Quan el vistaire va ser dins del corral, les dones van passar el forrellat per fora i el van deixar tancat a dintre tota la nit. L’endemà al matí, quan van obrir la porta, el vistaire treia foc pels queixals.

—No et posis així, home! —li va dir la xicota—. No vas dir que et volies dormir amb la mare i les filles? Doncs ja ho has fet! T’has dormit amb la verra i amb tota la porcellada de fills i filles. Ara, vés a contar-ho al teus amics i fes-te el pinxo davant d’ells!

El vistaire se’n va tornar cap al seu poble, amb el cap moix i la cua entre les cames. A pesar de la nit del lloro passada al corral dels porcs, el jove no va trencar les relacions. Al cap d’uns dies, ja tornava a anar a vistes a Baiasca. Les dones, com si no hagués passat re, el van convidar a sopar i després van fer la conllecció al banc del foc. Durant la vetllada van parlar de tot (de tot, excepte de porcs, és clar!). Entretant, a fora s’havia girat un temporal de neu i de vent que feia feredat de sortir de casa.

—No te’n pots pas anar amb aquesta brufada —li van dir les dones—. Queda’t a dormir aquí.

De primer, el vistaire s’hi va negar. No és que no tingués ganes de quedar-se, però calia demostrar a les dones que no tenia por de re: ni de les feres, ni del mal temps. Quan elles van insistir, el xicot va acceptar. Mai tant que el fessin dormir al paller o que li donessin un llit tan emmerdat com l’altra vegada! De llits, però, amb matalàs de llana, a la casa només n’hi havia dos, el de la mare i el de les filles. Així i tot, les dones aviat ho van tenir arreglat: la germana xica se n’aniria amb sa mare, mentre que el foraster es dormiria al mateix llit de la seua xicota. La vella, però, perquè els joves dormissin més tranquils i no caralleessin tota la nit, els va migpartir el matalàs amb un tauló de cap a cap, que va tatxonar al capçal i als peus del llit.

L’endemà al matí, després d’esmorzar, el xicot es va acomiadar de les dones i els va agrair la seua hospitalitat. La xicota el va voler acompanyar fins a la sortida del poble. Quan van sortir al carrer, el vent de port continuava bufant com una mala cosa. Una ràfega va arrencar el mocador dels dits de la noia i el va fer volar dintre d’un batedor. El xicot va córrer d’enfilar-se per la paret per anar-lo a recollir.

—Baixa d’aquí, que prendràs mal! —li va dir ella.

—Prendre mal en aquesta merdeta de paret? —va riure el vistaire—. Au, vinga, dona, no digues ruqueries!

—Et dic que baixis, que encara et trencaràs la crisma! —va insistir la noia—. Com vols enfilar-te per aquesta paret de dos metres, si aquesta nit no t’has vist amb cor de saltar una fusta d’un pam?

La prova de la borra

Un cabaler de Sallent es va encapritxar d’una mossa de Valldarques. La noia era pubilla i doncs, després de la boda, el xicot se n’aniria de jove a casa d’ella, una masia ben arreada de tot. Malgrat que es tractés d’un bon partit, els pares del noi van demanar informes a veïns i coneguts. Tots coincidien en el mateix: bona gent però més bruts que la barra del galliner, especialment la pubilla. Els pares van posar en guàrdia el seu fill:

—La dona, tria-te-la neta, prima i atricada, que de bruta, grassa i deixada, bé se’n tornarà prou després —no es cansava de tarnicar-li son pare.

—Deixa-ho córrer, nen. De dones no te’n faltaran, a tu! —insistia la mare.

El fill no en volia sentir parlar:

—Tot això són enveges i enraonies de la gent. Ben mudada que va, la xicota!

—No en facis cas, es muda i s’empolaina quan sap que hi has d’anar.

—Prou d’aquest color! —bramava el fill tot emprenyat—. No us hi heu pas de casar vosaltres!

En veure que no hi havia res a fer, el pare un matí s’arrenca cap a Valldarques i es presenta a la masia dels futurs consogres. Mare i filla el van rebre a mans besades. Les dones es pensaven que aquella visita inesperada era per enllestir l’assumpte dels capítols. El futur sogre, però, feia cara d’estar ben amoïnat.

—Què us passa? Que no us trobeu bé? —li va preguntar la noia, mentre li omplia la copa de ratasia.

—Allà de dies se’m va posar malalta la mula jove, la més bona del parell. —L’home s’explicava tot capmoix—. El menescal m’ha dit que només es podria curar si cada dia li fes a la panxa uns bons pegats de borra de sota el llit. D’aquest borrissol que es fa sota els matalassos de llana i que les dones plegueu amb l’escampa. Però és clar, aquesta borra va molt escassa i jo en necessitaria tanta.

—Per això, no us preocupeu! —va saltar la noia—. A sota del meu llit potser n’hi ha un sac!

—Doncs em faríeu un gran favor.

Al cap d’una estona, el pare se’n tornava cap a Sallent amb un sac de borra. Davant d’una prova tan evident de llordesa, el xicot va trencar les relacions amb la pubilla.

Senyor d’Espés!

En temps dels moros, el senyor d’Espés era un dels propietaris més rics de l’Alta Ribagorça. Vivia al castell d’Espés i posseïa la major part de terres compreses entre el coll d’Espina i el de Fades, des de la muntanya de Rins fins al convent d’Ovarra. Cada temporada, el senyor es passejava pels pobles del seu territori per recollir, de casa en casa, els delmes dels seus súbdits. Aquí un parell de pollastres, allí un porcell gras, més enllà dos sacs de blat… Cada casa li havia de donar aquells productes que el primer senyor d’Espés els havia demanat segles enrere, quan s’havia fet amo del país. Conten que la primera vegada que aquest noble va arribar a casa Mora de Pedrafita, els masovers li van preguntar:

—Què voleu, senyor?

—Doneu-me un got d’aigua, que estic mort de set —va dir el baró d’Espés.

Des de llavors, en aquesta casa no li donaven res més que un vas d’aigua perquè així havia quedat escrit als papers.

El senyor d’Espés es va encapritxar d’una noia molt bonica, que vivia en un poble proper al convent d’Ovarra. La xicota estava compromesa amb l’administrador de les terres del monestir, però a ella li agradava més el pretendent de la muntanya. Dia per altre, el noble vistaire d’Espés baixava de nit per veure-la a Ovarra. Els amants es trobaven en una cel·la del convent. En aquells temps encara no estava obert el pas que travessa el congost de Gavarret, llavors el camí que baixa de la muntanya havia de travessar el Pas de la Croqueta, una canal de roca, estreta i fosca, que fins i tot de dia fa feredat de passar-hi. Una nit, quan es trobava al mig de l’engorjat, va sentir unes veus misterioses:

—Senyor d’Espés que a Ovarra vas:

A Ovarra aniràs,

però a Espés,

no hi tornaràs més.

El vistaire, que anava ben acompanyat per dos gossos llop, va contestar, sense por:

—Tornar o no tornar,

a Ovarra vull anar.

Va sentir les veus durant unes quantes nits i el senyor cada vegada contestava l’amenaça de la mateixa forma desafiant. Qui s’atreviria d’acostar-se-li, amb aquelles feres a la vora, capaces d’esparracar un porc fer de viu en viu?

Una nit el senyor d’Espés no va tornar al seu castell a la matinada, tal com tenia per costum. Al matí, el van trobar mort, prop de la Croqueta, amb els cadàvers dels gossos no gaire lluny del seu costat. Semblava que les bèsties, després de destrossar l’amo, s’havien entrematat entre elles.

Conten que l’assassí fou el pretendent de la noia, i que per liquidar el senyor es va valer d’un enginy. Una nit va engegar prop dels gossos una llebre que abans havia fet empestar amb la malaltia de la ràbia. Les bèsties, després de caçar-la, se la van menjar. Al cap de pocs dies, es tornaven rabiosos i feien aquella carnisseria.

El senyor d’Espés va ser enterrat al convent d’Ovarra. Diuen que encara avui es pot veure la seua sepultura: el sepulcre de marbre és sostingut pels seus dos gossos.

El peu de Sant Cristòfol

Els veïns d’Erill-la-Vall estaven ben amoïnats. Les contínues robinades que baixaven pel barranc de Basco i colgaven el poble, els portaven pel camí de l’amargura. Per consell del capellà, van decidir d’encomanar-se a sant Cristòfol, un gegant molt virtuós que s’havia fet sant a la vora d’un riu, passant i traspassant viatgers a coll-i-be d’un cantó a l’altre. Van comprar, doncs, el sant i després de fer-li un vot perquè els guardés de torrenteres, el van pujar a una capella que li havien construït entre les Bordes i Ribampiedro, al capdamunt del barranc de Basco.

Des d’allà dalt, Sant Cristòfol podia contemplar tots els pobles del capdamunt de la vall de Boí. Tot i gaudir d’un generós panorama, al cap d’un temps d’estar tan sol, s’avorria com un xut. Un dia, d’allí dalt estant, va ataüllar santa Cecília, lluny allà baix a vora del riu, menjant aranyons. El sant, que malgrat semblar un ganàpia, era un tros de pa, va baixar de Basco amb quatre salts per advertir la santeta que els aranyons eren verds i li farien mal de panxa.

Es veu que en contemplar-la de prop, santa Cecília li deuria de robar el cor. El cas és que, des d’aquella trobada, cada nit la baixava a veure a la capella que la santa tenia prop de Barruera. A primera hora del matí, així que trencava el dia, el sant vistaire se’n tornava a fer guàrdia al seu mirador de la muntanya. Tant per baixar com per pujar, el gegant en tenia prou amb tres camades. La primera era la més curta, ja que saltava de la porta de la capella fins a la Roca de Sant Cristòfol, una mica més avallet, al costat del corriol de Basco. La segona travessava per damunt tot el barranc, del solà a l’obaga, fins al Grauet; i a la tercera ja es plantava a Santa Cecília, després de volar per damunt de boscos i roquissars.

Amb els segles, de tant anar i venir de veure la xicota, el peu del sant va quedar marcat a les roques que trepitjava. A la roca de Sant Cristòfol, encara es pot veure avui l’empremta del peu i el clotet on recolzava el bastó.

El diluvi del secà

El rector d’aquell poble era una mica especial: se li havia ficat al cap que la fi del món era pròxima i que tot s’acabaria amb un diluvi d’aigua.

—Ai de vosaltres si no esteu a punt quan arribi el xàfec final! —sermonejava cada diumenge—. Tots heu de fer l’ànec en un batre d’ulls!

L’home n’estava tan convençut, d’aquest cataclisme, que es va construir una barcassa i se la va penjar al balcó de la rectoria. L’eixida donava damunt d’un precipici, al fons del qual s’escolava un barranquet. Quan s’esdevingués el mullader definitiu, pensava mossèn, el cabal del torrent pujaria fins al nivell del balcó, i llavors només li caldria saltar a la barca i tallar les amarres.

Per les confessions de Quaresma, el rector va fer pujar un missionista perquè l’ajudés en les seues prèdiques. La primera nit va fer dormir el predicador a la cambra de la majordona, una xicota que festejava amb el ferrer del poble. Naturalment, ella es va traslladar a una altra habitació de la rectoria. Cap a mitjanit, el sermonaire va sentir algú sota la seua finestra:

—Marieta, Marieta! Treu el cap per la finestra!

Era el matalot del ferrer, que com cada nit, venia a festejar la majordona.

—Marieta, Marieta! Surt, dona, ni que només sigui una miqueta! —suplicava el xicot.

Fart de sentir-lo baladrejar, el missionista decidí d’escarmentar-lo.

—Què vols, estimat meu? —va mormolar estrafent la veu com una dona.

—Surt, que et faré un potxó! —demanà neguitós el ferrer.

Aleshores el predicador es va treure els calçotets i va fer sortir les galtes del cul pel buit de la finestra. El ximplet del ferrer va córrer d’apotxonar-li les cuixes amb passió.

L’endemà, la Marieta va anar a veure el seu xicot a la ferreria i li va dir:

—Com és que no has vingut a veure’m avui a la nit?

—Doncs, és clar que he vingut.

—No home no, que ara dormo a l’altre cantó de casa.

Llavors el ferrer va caure de l’ase; s’adonà que el missionista li havia gastat una mala passada.

—Ja m’estranyava, ja, que tinguessis aquells pelots a la cara… —rumiava en veu alta.

El ferrer va jurar que aquella nit li donaria una bona lliçó, a aquell tocacampanes de predicador. A mitjanit el festejador es plantava de nou sota la finestra del missionista:

—Marieta, Marieta! Treu el cap per la finestra!

El missionista va fer com la nit anterior: imità la veu de la dona i va traure el cul per la finestra. Aleshores el ferrer li endinyà un ferro bruent al forat del cul.

—Aigua! Aigua, que em cremo! —bramava el predicador, com si tronés des del púlpit—. Aigua, aigua!

Els crits van despertar el rector. L’home, pensant que ja havia arribat el diluvi, botà del llit i obrí el balcó. En el temps de dir una avemaria, saltà a la barca, deslligà les cordes, i ell i barcota es van estimbar costes avall.

D’acabadures

Un xicot de la vall Fosca feia temps que festejava amb una noia de Montsor, un poble encastellat dalt d’una roca, prop de Collegats. Fet i dit, quan els joves es van haver decidit i els pares es van haver posat d’acord en la qüestió dels capítols, es van trobar al cor de l’estiu, en plena sega. «Al juliol, ni dona ni caragol», aconsella el refranyer, volent dir que quan s’escut el blat s’ha d’anar per feina i no es pot pensar en carallades. A pesar de tot, les famílies van acordar la boda. Es casarien en diumenge per no haver de perdre un dia més de feina.

La boda havia de tenir lloc al poble de la noia, com de costum. Doncs bé, el dia assenyalat, els familiars, els convidats i el rector vinga esperar el nuvi, però aquest no apareixia. Al final, el capellà va dir la missa, sense poder-los casar, naturalment. Van sortir de missa i el nuvi sense presentar-se.

—Què li haurà pogut passar? —es preguntava tothom.

—Se’n deu haver desdit —deien alguns.

—Ca! És un xicot molt formal —responien els familiars—. Li’n deu haver passat una de molt grossa. Una desgràcia, segur, pobre xicot!

Després de la missa, els convidats van fer una mica de temps i encabat, se’n van anar a dinar a casa de la núvia, com si la boda s’hagués fet normalment. Molts havien vingut de fora i no se’n podien pas tornar cap al seu poble amb la panxa buida. A més, a casa de la núvia havien mort un corder i, si no se’l menjaven avui, la carn es faria malbé.

L’endemà al matí el xicot es va presentar a Montsor, fresc com una rosa.

—Què et va passar, ahir? —li van preguntar els vells, tot alarmats.

—Fa dies que sego en una feixa de blat, de molts sacs de sembradura —va explicar el xicot—. Justament ahir, la vaig acabar!

—Però, home de Déu, mira que deixar plantada la nena! —Els vells no se’n podien avenir.

—M’anava d’acabadures, ja us ho he dit! —va insistir el xicot.

I afegí:

—La vostra nena es podia esperar, el blat, no!

11

Morts

Les nits al Pirineu, no són pas quietes i tranquil·les, com podríem suposar. Pels camins i pels aires hi ha un trànsit de mil dimonis: bruixes que van a donar mal, feres que estan a l’aguait amb ulls de brasa, encantades que estenen la bugada, vistaires que tornen a casa, minairons que treballen, bandolers, dimonis… I també, els espectres. La nit és el reialme del morts, de les ànimes en pena, que no poden descansar en pau i surten, neguitoses, a prendre la fresca. No són pas pocs els morts que s’alcen a mitjanit de la tomba i van a passejar els seus ossos pel món del vius, al qual un dia van pertànyer.

D’aquests morts somnàmbuls, n’hi ha de dues menes. En primer lloc, aquells que han mort de forma violenta, com els espectres de les dues històries que enceten el capítol, El fantasma decapitat i L’accident de la Mola. En la primera —una llegenda tradicional— el difunt té prou motius per tornar: denunciar la injustícia de què ha estat víctima, escarmentar el botxí i, a la vegada, evitar que li creixin banyes. L’accident de la Mola, en canvi, conta un fet desgraciat que ocorregué a Taüll a principi de segle. En aquest cas, no se sap ben bé què és el que pretén el difunt amb la seua misteriosa aparició a la font del Tossal de les Mentides. Ni tan sols estem segurs si l’aparició és real o si només es tracta d’una il·lusió enganyosa, provocada per algun bruixot que del poble estant, fa màgia al viatger.

En altres casos, els morts ens visiten per comunicar-nos, als vius, que els manca un darrer requisit, sense el qual no poden entrar al cel. Per acabar d’enllestir la paperassa de la Glòria, necessiten l’ajut dels familiars, als quals solen manifestar-se de nit d’una forma molt curiosa: fan soroll als caps de casa, estiren les mantes del llit, fan ballar les cadires per la sala, dringuen els plats a la rastellera de la cuina, o fins i tot, en una casa d’Araós, esvaloten el galliner. A casa Felip de Sant Orenç, per tal d’assegurar-se que tot aquest enrenou era provocat pel difunt, van fer una vegada la prova dels fesols. Abans d’anar-se’n a dormir, van deixar damunt de la taula un plat amb un puny de fesols, al costat d’un altre de buit. L’endemà al matí, després d’una nit de catitau, al plat buit hi havia set fesols. Llavors els familiars van encomanar al rector set misses per a la vella que s’havia mort feia poc. Un cop dites, la pau va tornar a la casa i van poder dormir tranquils. Així i tot, alguns veïns del poble pensaven que no era la difunta, la responsable del soroll, sinó el rector del poble que volia cobrar unes quantes misses. Sempre hi ha malpensats que creuen que els sorolls no són obra dels morts sinó d’individus massa vius, que fan aparèixer els difunts perquè ells puguin viure amb l’esquena dreta.

La llegenda del capellà difunt que torna de l’altre món, pidolant un escolà que li ajudi la missa —l’única que li falta per poder entrar al cel—, és molt difosa al Pirineu. Amb petites variants, l’he sentida contar a Benasc, a Pessonada i a Gerri. La versió que redacto, ambientada a Santa Maria d’Àneu, me la conten els padrins de casa Marquetó d’Escart.

El mort que volia bé, és certament un cas ben singular. És l’única història que sento en la qual el difunt fa acte de presència per tranquil·litzar els qui s’han quedat en aquest món. Sorprès per una mort inesperada, el pobre home va haver d’anar-se’n a la francesa, sense temps d’acomiadar-se de ningú, ni de pagar els deutes als seus creditors. No torna, doncs, per esporuguir, ni venjar-se de ningú, ni tampoc per pidolar res, com en els casos anteriors, sinó per garantir els diners als qui li havien venut les mules. I la difunta de Durro del relat següent encara va més enllà: torna cada dia durant un any seguit, per complir amb les obligacions de mare. Llàstima que de difunts com aquest parell, tan preocupats pels vius, no en voleïn gaires!

La història de Balladors empedreïts exemplifica el tema popular de l’ànima condemnada a vagar eternament. Més que no pas en la trista condició de l’ànima en pena, la llegenda incideix en la singularitat exemplar del càstig, el qual sol consistir en la repetició eterna del seu pecat. Muntat en un cavall de flames, el comte Arnau és castigat a sortir de la tomba cada nit, a la mateixa hora en què de viu anava a seduir novícies; l’home feiner que no respectava el dia de festa i se n’anava al tros a raure marges, és enviat a la lluna on talla un esbarzer eternament; un parell de caçadors d’Espot, que van preferir la caça en lloc de santificar la festa, espien contínuament els isards, petrificats en la muntanya del Encantats; en fi, el Mal Caçador dóna tombs al món darrere una llebre, per no haver-se humiliat a la missa en el moment que el capellà alçava l’hòstia… Per un pecat semblant —falta de respecte a l’Eucaristia— el músic dels Balladors empedreïts toca eternament el seu flabiol, mentre la parella de balladors giravolten sense descans. Milers d’anys enrere, Zeus ja havia castigat Sísif amb un escarment paregut: havia de carretejar eternament una roca muntanya amunt i, un cop al cim, deixar-la rodolar pel pendent. Decididament, els déus van descobrir ben aviat que aquesta mena de condemnes, tan inútilment reiteratives, són les més humiliants, les que més greu saben als mortals.

Per altra banda, tant la història del capellà difunt com la del músic i dels balladors viciosos, són narrades emprant el procediment indirecte. Vull dir que la llegenda no s’explica directament en tercera persona, per un narrador omniscient, i doncs, fora del relat. Sinó que algú, un personatge del relat, conta el nucli de l’argument. Després d’un fet sorprenent —l’aparició d’un capellà o la música d’un flabiol invisible— el rector d’Esterri, mossèn Anton, en el primer cas, conta la llegenda del capellà difunt; en l’altre, és la padrina de cal Perot de Montanissel qui explica el càstig del flabiolaire i dels balladors. La desaparició del narrador omniscient és un senyal que ambdues històries són ja desconegudes entre la població més jove, de manera que tan sols la padrina i el rector són capaços de contar-les. Si hagués fet aquest recull un segle enrere, segurament Balladors empedreïts començaria com tot relat llegendari: «Una vegada en un poble feien la festa Major i tothom ballava a la plaça…».

I m’acomiado dels morts amb Els tres pets del ruc, un conte popular del Pirineu, de la terra plana i de vora mar. En clau d’humor, s’explica la història d’un llenyataire, preocupat per saber quan li arribarà l’hora de la mort, per conèixer el dia exacte que se n’anirà al cel de Rubió, com diuen al Pallars. Quan un endevinaire li pronostica que això serà immediatament després del tercer pet del ruc, l’home ho vol evitar per tots els mitjans i és, precisament així, quan cau a la fossa. Darrere l’humor —surrealista i escatològic— hi traspua la tragèdia de l’home que vol driblar inútilment el seu destí. L’eterna tragèdia d’Èdip, fill de l’Infortuni.

El fantasma decapitat

El comte del Pallars posseïa, entre molts altres, el privilegi del dret de cuixa. Això volia dir que si li venia de gust, tenia dret de passar la nit de bodes amb totes les núvies de la comarca. En la pràctica, però, no exercia pas el seu dret amb totes les que es casaven. Només de tant en tant, es dormia amb alguna núvia que fes un bon pam de goig.

Un vegada un xicot de Sort es va casar amb una noia del mateix poble, bufona de cara i ben plantada de cos. Després de la boda, els nuvis van pujar al castell per complir amb la visita de rigor. El comte, en veure aquell pilar de dona, va dir al nuvi que se’n tornés cap a casa tranquil, però que la núvia es quedava aquella nit amb ell. Volia ser el primer de tastar-la, tal com en justícia li corresponia.

—Tu ja tindràs temps d’atipar-te’n totes les altres nits —va afegir amb una riallada.

El xicot, que era gelós i forçut, s’abraonà damunt del comte com una fera. Si els guardes no li trauen dels dits, li fa l’abrer allí mateix. El comte va ordenar que lliguessin aquell assassí i que el baixessin a la presó del castell. El presoner va renegar de ràbia tota la nit al fons d’una masmorra, mentre el comte, a les habitacions de dalt, li repassava la dona.

L’endemà, aquell malparit de comte, que tenia també el poder de jutjar, va fer tallar el cap al presoner. La jove viuda i els familiars van recollir el cadàver i van portar-lo al cementiri. Des d’aquella nit, el comte no va poder tastar el dormir mai més. De nits, se li apareixia el fantasma d’aquell desventurat que havia fet decapitar, portant el cap sota l’aixella. Al comte del Pallars, se li van acabar de cop les ganes d’encetar núvies, i d’aquesta manera va desaparèixer per sempre el dret de cuixa a la comarca.

Alguns «neros» asseguren que han vist rondar l’espectre del nuvi per les muntanyes de davant del poble. Diuen que algunes nits de l’any, se’l veu vagarejar inquiet saltant per la carena, sempre amb el cap sota l’aixella com si portés un meló.

L’accident de la mola

No fa gaires anys a Taüll, hi havia una mola comunal, que feia la llum del poble i, a la vegada, molia gra. Durant molt temps hi va treballar de moliner el Ramon de la Roia. El jornaler, per no embrutar-se de farina, treballava amb davantal. Un vespre, quan va anar a donar la llum, la politja li va agafar un cornalet del davantal, amb tanta mala sort que l’arrossegà cap a l’engranatge. El moliner no va poder desfer-se’n i al final entre les rodes i les politges el van destrossar. Al poble ningú no se’n va talaiar fins que ja era ben de nit. En veure que no donaven la llum, algú va anar a la mola i va trobar el pobre Ramon esparracat entre les rodes i totes les parets esquitxades de sang.

Davant de la desgràcia, es va mobilitzar tot el poble, tothom s’oferia a la família pel que convingués. Hi havia, tanmateix, una feina urgent per fer, però ningú s’hi veia amb cor. Aquella mateixa nit, algú s’havia d’arribar fins a Manyanet per donar la notícia als de Gallart, la casa d’on era fill el Ramon. Per fer cinc hores de camí, després d’un dia de feina i en plena nit, s’havia de ser molt valent i tenir unes bones cames.

Per fi, el Miquel de Casolà va dir que ja hi aniria ell. Va agafar el mossec que li va preparar la seua dona —una llesca de pa i una presa de xocolata— i va enfilar el camí del Port de Llevata. Després d’una estona d’espardenyar, quan va ser a la partida dels Ginebrells, es va aturar a la Font de les Mentides per menjar-se la berena. Va amorrar-se al toll i en aixecar el cap, va veure una persona dreta unes quantes passes davant seu. Es feia difícil de distingir-li la fesomia a causa de la foscor, però el Miquel va poder veure ben clar que anava vestit amb el davantal del moliner mort. L’aparició es posà a saltironar i a fer ganyotes al voltant de la font. El Miquel tan aviat veia el fantasma al davant, com als costats, com al darrere. Per fi, el viatger s’agenollà a gleva, es va senyar i tot seguit va dir amb un filet de veu:

—Si véns amb bones intencions, parla. Però si ets una persona dolenta, desapareix ara mateix!

El fantasma va fer un parell de salteu més i va desaparèixer en la la foscor. El Miquel va continuar el camí del port. De tanta por, la camisa no li tocava a la pell. A punta de dia arribava a les primeres bordes de Manyanet, on va trobar un pastor que hi dormia. El Miquel li va donar la notícia de l’accident del Ramon.

—I a vós, Miquel, què us passa, que feu tan mala cara? —va dir el pastor—. Encara que estiguéssiu mort no la faríeu pitjor!

—No re —va mentir el Miquel—. Deu ser el cansament…

En tornar a Taüll, el Miquel va explicar la misteriosa aparició a la font del Tossalet de les Mentides. Uns deien que era l’ànima del pobre Ramon, altres donaven la culpa a un home de casa Borrell que tenia un llibrot de màgia.

El capellà de Santa Maria d’Àneu

Un home de casa Escolà feia les feines de sagristà a l’església d’Esterri. Els dies de cada dia Mossèn Anton, el rector del poble, deia la missa a punta d’alba. L’Escolà, però, encara matinava més: se solia llevar una hora abans de trencar el dia. L’home era un expert pescador de truites amb el filató i per això, cada matí, abans d’obrir l’església, resseguia els tolls del riu on al vespre havia parat les xarxes.

Un matí, mentre l’Escolà ajudava mossèn Anton a revestir-se, va comentar:

—Avui n’hi ha hagut un altre de més matiner que vostè. A hores d’ara, compto que ja deu haver acabat la missa.

—Se’m fa difícil de creure-ho —s’estranyà el rector—. A quina església l’ha dit, la missa?

—A Santa Maria. Encara era ben de nit, quan he vist que hi entrava un capellà.

—T’ho deu haver semblat, home!

—Ho he vist ben bé, que duia sotana. Passat el pont d’Unarre, m’haig talaiat que unes passes davant meu caminava un capellà amb un llibre sota el braç. M’ha anat al davant fins a Santa Maria. Un cop ha arribat a l’església, ha obert la porta i ha entrat. Abans de colar del tot, m’ha fet senyal que hi anés, però jo he continuat cap al riu…

—Per què no l’has seguit?

—No tenia temps d’ajudar-li la missa. Havia de comprovar els filats i encabat tornar al poble, tocar les campanes, encendre els ciris i preparar l’altar. Se m’hauria fet massa tard.

—Doncs, ja ho pot ser de matiner aquest capellà, ja! No li cal tenir por que se li enganxin els llençols, perquè fa temps que cria malves —va dir mossèn.

—Vol dir que era un difunt? —s’inquietà l’Escolà.

—No en tinguis pas cap dubte! Es tracta d’un difunt amb deutes, d’algun capellà que li falten misses per dir i que per això no el deixen entrar al cel. Com que tu saps ajudar la missa, et demanava que li fessis d’escolà. La primera nit que se’t torni a presentar, segueix-lo i sabràs que tinc raó. Veuràs que enlloc de cap, és una calavera amb barret i que a les mans només hi té ossos. I quan faci les reverències, sentiràs el nyic-nyic dels ossos de l’esquelet sota els ornaments.

L’Escolà, però, no tenia gaires ganes de comprovar-ho:

—Doncs ja es pot esperar, que pel camí de Santa Maria, no m’hi tornaran a veure més el pèl, a aquelles hores de la nit!

El mort que volia bé

No fa gaires anys a casa Gaspa de Boldís de Damont, hi vivia un matrimoni ja gran que no havien tingut canalla. Era una casa bastant bona, tenien llogats un mosso i una criada. Una nit, mentre tots quatre sopaven, van sentir una pudor estranya de socarrim.

—Quina restiput! —es malfià la vella—. Viam si s’ha calat foc!

Van córrer de resseguir tots els racons de la casa, però no van trobar rastres de fum enlloc. Així i tot, la pudor de cremat persistia. Per fi, el mosso es va fer a la finestra i va veure una espècie d’escletxa de foc a la paret de l’altre cantó de casa. Van anar a l’altre costat, però un cop hi van ser, el foc es veia a l’indret on eren abans. Van tornar enrere i va passar el mateix: mentre ells donaven el tomb per dintre casa, la ratlla de foc es canviava de cantó. De fet, la clivella no era ben bé foc, ja que no en sortia fum ni tampoc es cremava re, més aviat semblava com un llampec que s’hagués quedat enganxat a la paret.

Al cap d’una mica, van sentir trepig de passos al pis de dalt. Tots quatre es van aguantar la respiració, escoltant amb totes les orelles. No hi havia cap dubte que algú caminava pel pis de dalt, feia grinyolar la porta i entrava en una de les habitacions. Al cap d’una mica, van sentir un parell de cops a terra, com si s’hagués tret les sabates i de seguit va grinyolar el sunyer com si es fiqués al llit. Al cap d’una mica, quan ja no se sentia re, van pujar a l’alcova. El llit era fet, com de costum, sense cap senyal al cobrellit que s’hi hagués estirat ningú.

—Càgon els capellans de Déu! —va renegar el mosso—. Aquestes ruqueries només les poden fer ells!

—No és cosa de màgica ni de capellans! —va dir el vell—. Sinó d’un pobre difunt que ens vol bé.

El vell va explicar que feia unes setmanes havia venut les mules a un home, que les hi va quedar a deure. L’amo de Gaspa coneixia el foraster, sabia que era un home honrat, a qui podia confiar or batut. Pocs dies després, però, el comprador va morir sobtadament.

—Més d’una vegada —va continuar el vell— s’havia quedat a sopar i a dormir a casa en aquesta mateixa alcova. Pobre home! La seua ànima deu estar amoïnada, per no haver-me pagat les mules i per això deu haver tornat avui. Per dir-me que estigui tranquil, que la seua família ja m’ho pagarà tot… Que descansi en pau, pobre home! Aquest matí, la seua filla ha vingut a casa precisament per dir-me que ja hi pensen, que tan aviat com puguin me les pagaran, les mules.

Una mare d’ultratomba

Conten que fa molts i molts anys, la jove de casa de Pepe de Durro va morir de part, però la llevadora va poder salvar la criatura. A més d’aquesta nena, la dona en deixava dues més, l’una d’un any i mig, i l’altra de tres. El pare estava desesperat, com se’n sortiria ell tot sol, de tirar endavant aquells tres angelets? L’endemà de l’enterrament, l’home es va llevar de bon dematí, embastà el matxo i enfilà el camí de l’Amiga. Volia traginar un viatge d’herba abans que les nenes es despertessin. Quan arribés a casa les faria llevar i després de vestir-les, les faria esmorzar.

A mig matí, però, quan arribà a casa, va trobar les nenes vestides, pentinades i tipes com pantiganes. La més xica dormia al bres, satisfeta com si acabés de popar, amb els faldars nets.

—Com us heu arreglat? —va preguntar el pare a la més gran, l’única que xerrava una mica—. Qui us ha fet l’esmorzar?

—La mama, la mama. Ha vingut la mama —va dir la nena.

—La mama? —va fer el pare tot estranyat—. I què us ha dit?

—Ha dit que ens portem bé, que jo he d’ajudar el pare… Que he de passar l’escombra i anar a buscar un selló d’aigua a la font. I també ha dit: no diguis al pare que jo he vingut.

L’home es va pensar que eren coses de canalla. Havent dinat, les portà a fer migdiada i anà a fer un altre viatge d’herba. A posta de sol, quan ja tornava a ser a casa per donar-los el berenar, va trobar les filles amb el morrets bruts, mastegant l’última mossada de pa sucat amb mel. La xica dormia al bres, neta com un albat.

—Qui us l’ha fet, el berenar? —va preguntar el pare.

—La mama —va dir la gran.

—No pot ser, mentidera! —va renyar-la—. A veure, dis-me per on ha entrat, a veure, ensenya-m’ho.

La nena li agafà la mà i l’acompanyà a la porta de casa.

—La mare ha entrat per aquí —va dir la nena senyalant la porta.

—Com anava vestida? —va insistir el pare.

—Duia un vestit de flors, molt bonic. És molt maca, la mama.

Durant uns dies va passar el mateix: cada cop que l’home tornava del tros o del corral de les vaques, s’adonava que mentre ell havia estat fora, algú havia estat a casa per tenir cura de les seues filles. Les dones de Durro encara estaven més sorpreses. Es feien creus que aquell home, a més de tirar endavant amb les vaques i l’argenda, pogués fer anar les filles cada dia tan netes i endiumenjades.

—No us hi heu fixat? —deien entre elles—. Les nenes de Pepe cada dia estan més maques! Van netes i pentinades, talment acabessin de sortir de la capsa.

Un dia, les veïnes van aturar la filla gran quan tornava de la font:

—Caram nena! Quin vestit tan bonic que portes! Qui te l’ha fet?

—La mare —va esbufegar la nena, deixant a terra el banal d’aigua que tot just podia arrossegar amb les dues mans.

—Au vinga, mentidera —reganyà la dona—. Potser sí que ens faràs creure que el gat s’ha menjat la destral començant pel mànec! La mare no viu a casa vostra!

—La mare ve cada dia a l’hora d’esmorzar i de berenar i ens fa molts petons… —va dir la xiqueta, i va continuar cap a casa.

Quan l’hereu era a fora, les dones més tafaneres de Durro espiaven les nenes de Pepe per la gotera del mallador de la casa veïna, però no veien cap figura, ni sentien rialles ni plors, com si a la casa no hi hagués ningú. Picades per la tafaneria, un parell de veïnes van entrar un matí a la casa sense fer soroll. La nena gran i la mitjana eren assegudes al banc del foc, menjant-se una torrada. Les criatures mastegaven a poc a poc, amb els ulls fixats en un racó de la llar, com si estiguessin encantades. Ni s’havien adonat que hi havien arribat les veïnes.

—Qui us l’ha encès el foc, qui us l’ha fet la torrada? —van preguntar les dones.

—La mare —va dir la gran—. Que no la veus allà?

La nena assenyalava cap al bres de la més xica, on ella i sa germaneta tenien els ulls clavats.

—Allà no hi ha ningú —va dir la dona.

—Ara se n’ha anat, però tornarà a la tarda —va fer la nena.

Quan les dones es van atansar al bres, es van quedar com si veiessin visions: la criatura bracejava i feia rialletes amb els llavis bruts de llet. Els llençols i els faldars estaven nets com una patena.

El pare sospitava que tot plegat fos obra d’alguna dona del poble que no es volgués donar a conèixer. Un matí, va traure el matxo del corral, fent veure que anava a la borda, però poc després tornava d’amagatotis cap a casa. L’home es quedà amagat a casa confiant que aclariria d’una vegada aquell misteri. Aquell dia, però, a la casa no va acudir ningú a cuidar-li la canalla, ni la seua dona ni cap mainadera. A mig matí, les nenes es van despertar i de crits i de plors no en vulgueu més. Totes tres bramaven alhora reclamant la mama. Durant tot el sant dia, l’home no va donar l’abast a netejar culets, a fer-les menjar i a entretenir-les. A la nit es trobava més cruixit que no pas si hagués dallat tot el sant dia. L’endemà es llevà de bon dematí i se n’anà al tros.

Al cap d’un any just d’haver-se mort la jove, quan la petita ja començava a donar els primers passos, la misteriosa mainadera va deixar d’acudir a casa Pepe. Llavors el pare, sol amb tres canalles, va veure-se’n un bull, però les va fer pujar totes tres, sanes, eixerides i més maques que un sol.

Balladors empedreïts

Aquest fet va tenir lloc, ara deu fer una vuitantena d’anys, a cal Perot, una masia de Montanissel, que s’aixeca a mitja hora del poble, al peu del camí de Setcomelles. Al cor de l’estiu, quan les nits eren més xafogoses, l’hereu i el pastor se n’anaven a dormir al paller, perquè s’hi estava més fresc.

Una vegada, els refilets d’un flabiol els van despertar a mitjanit. De primer, cadascun d’ells es pensava que somiava, però encabat ja van veure que no podia ser perquè tots dos sentien la mateixa música. Es van aixecar del jaç, tot encuriosits, van obrir la porta del paller i van sortir a la nit de fora. Per damunt de la xerricadissa monòtona dels grills, se sentia amb tota claredat, l’espinguet de flabiol. La música sonava molt amunt, cap al cel de la banda de Setcomelles. Sota els estels, però, no es veia cap llum ni figura estranya. Era una melodia desconeguda —al pastor li va semblar la tonada d’un ball molt antic—, però donava gust d’escoltar-la: el qui flautejava havia de ser un mestre del flabiol. A poc a poc, el flabiol anava avançant pel cel, de ponent cap a llevant. Per fi, la música es va fondre, com si colés darrere el Serrat de Jaumetó, pel cantó de Montanissell.

L’endemà al matí, els homes van explicar a casa tot esmorzant aquesta misteriosa serenata.

—No té res d’estrany, això —va dir la padrina—. Aquesta nit deuen haver passat el flabiolaire i els balladors.

—I qui eren, aquests? —Ningú de la casa no n’havia sentit parlar mai… La vella llavors els va contar aquesta història:

—Doncs resulta que fa molts i molts anys, en un poble lluny del nostre país, feien la festa major. A la nit, quan tots ballaven i feien gresca, es va presentar a la plaça el capellà, portant el viàtic per a un malalt. Tan aviat com l’escolà va advertir, amb tocs de campaneta, la presència del Santíssim, els músics van fer callar els instruments, els balladors es van aturar i el jovent dels pedrissos es van mossegar la llengua. Tots es van agenollar en senyal de respecte. Bé, tots excepte el músic que tocava el flabiol i una parella de balladors. L’un va continuar tocant i els altres ballant, com si a la plaça en comptes de Déu, hi hagués arribat un gos. Es veu que al músic li agradava tant de tocar el flabiol que quan començava una peça l’havia d’acabar encara que s’ensorrés el món. Pel que fa als balladors, des que havia començat el ball, la parella no n’havia parat ni un. I que en sabien, a fe de Bena: haurien ballat al cap d’un bastó! Davant d’aquesta irreverència, Déu Nostre Senyor, en boca del capellà, els va maleir: «Tu tocaràs el flabiol i vosaltres ballareu sense parar, durant tota l’eternitat!». Músic i balladors es van morir, quan els arribà l’hora. Les seues ànimes, però, no poden descansar en pau i continuen repetint el seu vici: l’un sonant el flabiol i la parella fent moure els peus al ritme de la música. Tots tres donen voltes al món sense parar, de manera que de tant en tant, se senten passar de nit pel cel.

Els tres pets del ruc

Un home d’Erinyà feia llenya en una rourera que hi ha davall del poble. Dret damunt d’una branca, la tallava a cops de destral, arran de quimal. Al cap d’una mica, va passar un foraster.

—Em sembla que prendreu mal, bon home! —va dir el foraster.

—Mai tant!

—Sense maitena! Us esteu buscant el mal jaure…

—No cauré pas, home. Estic prou ben agafat!

—Si continueu així, no en donaria ni cinc cèntims, dels vostres ossos!

—Ca! No tingueu por…

El foraster va continuar el seu camí. Poc després, el tall de la fusta es va esberlar i branca, home i destral se’n van anar a terra. Al llenyataire, li feien mal totes les costelles. Quan es va haver recuperat de la cruixida, va pensar: «Aquell home tenia raó. Ha encertat que em fotria de lloros. Potser és un endevinaire…». I, cames ajudeu-me, es va aventar a córrer per aconseguir-lo.

—Escolteu, bon home! —va dir, quan el va haver atrapat—. Ja veig que endevineu el futur. Que em podríeu dir quan em moriré?

—Home, ben cert no ho sé —va fer l’endevinaire, després de mirar-se’l un moment—. Ara, estic ben segur que quan el ruc faci tres pets, estareu ben apurat!

L’home se’n va tornar tot pensatiu cap a la feina. Va carregar el ruc de buscalles i llabossos, i cap a casa que és tard i vol ploure! «Anirem tan de pressa, pensava, que no tindrà temps ni de petar». Al cap de poc, l’animal va fer un pet. L’amo li va donar una burriassada a les anques: «Arri, gandul!». Unes passes més amunt, la bestiota, que ja anava amb un pam de llengua, va fer un altre pet. Aleshores l’home li va ficar un tascó d’asclar llenya al forat del cul, per evitar un tercer pet que podria ser fatal. En arribar sota mateix del poble, en un trencall de camins, el ruc va fer el tercer pet: el tascó de ferro, seguit d’un burs de merda van rebotar als morros de l’amo. El llenyataire va caure estamordit, tant pel patac del tascó com per la pudor dels cagallons.

A bocafoscant, van baixar uns quants homes del poble amb un baiard.

—Pobre xicot! Quina mort més orca! —comentaven.

Així que el van haver estirat al baiard, els portadors van començar a discutir entre ells. Els uns deien que havien d’agafar el camí de dalt, que era més curt. Els altres deien que no, que el de dalt feia marrada, que pel corriol de sota anirien més de pressa… En veure que no es posaven d’acord, el llenyataire va dir:

—Jo, quan era viu, sempre passava pel camí de damunt. Ara, vosaltres, passeu per on vulgueu.

—No estaves mort, tu? —es va emprenyar el més matalot.

—Què cony t’astroliques ara! La mare que et va parir! —van protestar els altres.

Van aixecar el baiard amb una esgarrapada i, a la una, a les dues i a les tres!, van llançar el ferit costes avall. Llavors sí que, tal com havia pronosticat el foraster, el llenyataire va estirar la pota de debò.

12

Capellans

No hi ha poble, ni poblet sense església, ni església parroquial que no tingui el seu rector, ajudat per un vicari, per poc que el nombre d’habitants ho requereixi. Sobre la vida dels rectors de poble, se n’han escrit molts llibres. Georges Bernanos al Diari d’un rector de poble, ens presenta un home solitari, turmentat per la seua vocació, un sacerdot que es desviu per ajudar els feligresos. De manera semblant, mossèn Llàtzer, protagonista de la famosa novella d’en Raimon Casellas, s’escarrassa per espiritualitzar, tot sol i lluny de la ciutat lluminosa, les bestioletes d’aquells Sots feréstecs, la parròquia on l’ha desterrat el bisbe… Sobre la tràgica solitud dels rectors de poble, novel·listes, filòsofs i moralistes n’han escrit milers de pàgines.

Els feligresos pirinencs, però, majoritàriament analfabets fins al segle XX, no en llegeixen, de llibres. Els habitants de les Muntanyes Maleïdes, igual que els dels Sots feréstecs no els veuen pas així els seus capellans. Almenys, aquesta és la conclusió a què s’arriba, després d’escoltar tota una munió de facècies i d’acudits, protagonitzats pel rector, acompanyat sovint per la majordona. Segons aquestes històries populars, els capellans tenen les mateixes necessitats que els altres homes, els mateixos instints que qualsevol mascle d’aquest món: omplir la panxa sense treballar i jeure amb dona.

Per poder anar tips sense haver de suar la cansalada, no tenen escrúpols d’emprar les armes sagrades. Així, mentre fan el senyal de la creu, en lloc de l’oració corresponent, mormolen la seua màxima particular: «Penso amb aquest —és a dir, el front—, per omplir aquest —el ventre— sense treballar ni amb aquest —el braç esquerre—, ni amb aquest —el dret». Que si batejos, que si enterraments, que si bodes, que si naps i que si cols, «a la bossa dels capellans quan no hi plou, hi plovineja», fa la dita popular. Tant si plou com si fa sol, tant si venta com si pedrega, les monedes dringuen cada diumenge damunt la plateta. I quan un familiar se’n va al cel de Rubió, n’has de llogar una colla perquè li cantin les absoltes. Llavors, enmig de llatinades van salmodiant entre ells: «Dies ire, dies ire, avui un i demà un altre, i demà passat que no falti. Pro que no sigui cap de nosaltres!». La consideració de l’esforç corporal com a única forma de treball, deu ser en bona part la causa d’aquesta mala fama. El rector i la majordona són, de fet, els únics veïns del poble que no conreen la terra, ni han d’anar darrere les bèsties, els únics doncs, que segons la gent, poden viure amb l’esquena dreta. La realitat, per contra, imagino que devia ser prou magra. Amb una paga miserable per part del bisbat, la supervivència dels rectors de poble havia de ser molt dura, majorment després que els decrets desamortitzadors de Mendizábal els desposseïssin de totes les propietats. En aquests pobles miserables, el capellà i la majordona les passaven molt magres i n’havien de fer molts, de miracles, per poder fer bullir l’olla cada dia.

No és estrany que hi hagi malpensats que creguin que el capellà és un poca-vergonya que se serveix astutament de les creences més sagrades en profit propi; que recorre sense cap escrúpol al recurs de la «dispesa dels sants», com en el cas del rector de Gavarra, que obre aquest capítol; o bé, es posa en negocis immobiliaris mirant de vendre parcel·les de paradís, «bancals de cel», a les rates de sagristia; o bé, empra la picaresca per poder menjar calent, com el capellà de la Bastida de Bellera.

Sovint la gent considera els estadants de la rectoria com si fossin amo i mestressa d’una casa qualsevol. Un any, a la rectoria d’un poblet de muntanya havien mort el porc i feien el mandongo. Al vespre, mentre les mandongueres enllestien l’embotit, el rector i uns quants homes del poble feien la manilla vora el foc. Contínuament, la majordona es presentava al foc amb safates plenes de botifarres per escaldar-les a la caldera que bullia als quatre galls. Abocada a la caldera que fumejava, la dona exhibia unes anques considerables. «Aparta’t del davant, cul gros!», va bramar el rector, empipat perquè ja feia estona que no veia una manilla. La majordona va respondre: «De vegades prou que et fa goig!».

Aquest és un dels milers d’acudits maliciosos que es conten del capellà i la majordona. Un percentatge important de les historietes, més o menys verdes i picants, tenen com a protagonistes aquesta parella. No oblidem que el sexe en la literatura popular —i també en bona part de literatura culta, fins al segle XX—, tan sols s’esmenta per fer riure; si per acabar-ho d’adobar, l’atribuïm a persones o coses sagrades, la rialla esdevé encara més sorollosa.

Tanmateix, la majoria dels nostres folkloristes —o capellans o persones d’ideologia conservadora— s’han descuidat voluntàriament de recollir aquesta mena d’històries populars. L’incansable rondallista mossèn Alcover no s’amaga pas de confessar que tots aquells materials irreverents o eròtics que podrien ser ocasió de pecat per als futurs lectors, són rebutjats sistemàticament sense remissió. Tot i no portar sotana, Joan Amades i Valeri Serra segueixen la mateixa escola: a tot estirar, s’atreveixen a recollir alguna entremaliadura més o menys innocent. Amb ben poques excepcions —l’obra Sexe i cultura a Mallorca de G. Janer Manila, n’és una d’imprescindible— encara avui es fan i es publiquen reculls folklòrics on la societat tradicional catalana apareix com una comunitat angelical que es passava el dia fent processons, ballant danses populars i explicant contes de fades a la vora del foc. Una tribu, doncs, ben estranya i avorrida, a ulls de l’estudiós estranger que només ens conegui per aquests devocionaris.

De tot el bé de Déu d’acudits irreverents que em conten —«històries amb un pam de cansalada», com en diu la padrina del Tono de Baén— i que em fan esclafir per aquests pobles solitaris, en redacto un parell per a aquest capítol. En arribar al poblet ribagorçà de Denui, tinc la sort de trobar el Cisco de Llivernal, un padrí patriarcal i sorneguer que sap un niu d’històries. Quan ja hi ha una mica de confiança, em diu: «Para compte xiquet, que al rector de Tortuà, per una vegada de fotre, la missa li van sacar». I a continuació m’aboca la història que fonamenta l’advertència amb què es posa en guàrdia les persones que presumeixen de portar una vida honrada. L’acudit que segueix, Giques i Jaques, el recullo de boca d’un exiliat Pallarès a l’asil de la Seu… Però deixem-ho córrer, perquè si hagués de detallar les circumstàncies de cada cada narrador, el lector no acabaria mai d’arribar a les històries que són, al cap i la fi, el que li interessa. Amb aquest tast n’hi ha prou per demostrar que els nostres mossens tronxos —a més de tot el que d’ells han escrit el pensador Bernanos o el capellà de Queralt— també tenien tronxo, un tronxo que sovint els feia anar de cul, com a qualsevol mascle d’aquest món. Almenys així ho conten els pirinencs.

El sermó dominical i el confessionari són també dues fonts inesgotables d’històries enginyoses. El nom dels pecats, un acudit basat en un malentès lingüístic, combina aquests dues avinenteses tan decisives en la relació del rector amb els seus feligresos. L’homilia dominical —l’únic moment litúrgic en què el rector es dirigia als oients en la seua pròpia llengua— suposava una oportunitat de persuasió que calia aprofitar al màxim. Un capellà que no se sabés traure les paraules de la boca en els sermons, no era gaire ben considerat, ni pel bisbe, ni pels feligresos. Per això hi havia capellans que, sigui per por d’encallar-se al mig del sermó o sigui per comoditat, tenien la precaució d’escriure’s l’homilia. Gràcies precisament al rector del poble d’Organyà, el qual, pel motiu que fos, s’havia escrit els sermons de Quaresma, avui els catalans disposem d’uns documents de vuit segles enrere, redactats en la nostra llengua. En canvi, al capellà de la Massana, protagonista de la darrera història, no li calien apunts com al d’Organyà. Pel que sembla, els sermons de l’andorrà no tenien res a envejar als millors espectacles de sant Vicent Ferrer, encara que un dia se li acabés el combustible del miracle o bé es descuidés de calar foc a Segudet.

La teca dels Sants

El capellà de Gavarra no estava gaire content amb els seus feligresos. Cada diumenge, a l’hora del sermó, els cantava les quaranta, sempre amb els mateixos trumfos:

—El vostres sants no tenen prou menjar! Els feu passar més gana que els gossos de Carreu!

La gent, però, feia el Simon de l’oncle. Prou feina tenia cada família per fer anar tipes totes les boques de la casa. Així doncs, en veure que no li’n feien cas, el rector va provar una nova estratègia. Un dissabte a la nit, agafà amb un feix el sant més gros que presidia l’altar i anà a amagarlo en un hort. L’endemà, en entrar a missa tothom es preguntava el mateix:

—On dimonis deu ser sant Serni?

—Garrepes! Desagraïts, més que desagraïts! —va bramar el rector abans de començar la missa—. Veieu el que ha hagut de fer el patró del poble? Vist que a casa seua no li porteu menjar, ha hagut d’anar a atipar-se fora de casa! Ja podeu córrer per tot el terme a buscar-lo. I mireu de trobar-lo, si no, de pestes i pedregades, no en vulgueu més!

Homes, dones i canalla que havien acudit a missa van sortir tots a fora i es van escampar per aquells trossos com si anessin a la lleva del porc fer. Ja era gran dia, quan algú va descobrir Sant Serni al mig d’un tornall de faves. Amb la mà esquerra aguantava el bàcul de bisbe, tal com té per costum de ser representat aquest sant. Amb la mà dreta en canvi, havia collit una fava.

—Escarransits, més que escarransits! Veieu com tenia raó? —sermonejava el rector.

Des d’aquell diumenge, les mestresses de Gavarra feien cua a rectoria amb cistelles plenes de recapte: dotzenes d’ous, mates de verdura, bocins de cansalada… A partir de llavors, els sants d’aquell poble anaven més tips que els canonges de Lleida (que ja és dir!). I amb els relleus que deixaven, el capellà i la majordona podien anar ben tips. I encara, amb les seues deixalles apeixaven un corral de gallines i engreixaven un pastiu per a l’hivern. La gent de Gavarra, des d’aquell diumenge miraculós, de l’hort on van trobar sant Serni, en diuen el «Tros del Sant».

Els bancals del cel

L’hereu de casa Roca de Sarroca de Bellera, un tros d’home que feia respecte als mateixos sants, era el matador de porcs del poble i comarca. La seua dona en canvi, era una beata d’aquelles que pixen aigua beneita. Des de feia temps, que el capellà del poble entabanava la dona amb la mateixa cançó:

—Al cel —li deia— passa si fa no fa com ací baix a la terra. Hi ha trossos de cultiu que els benaventurats conreen amb l’ajuda dels àngels, s’hi edifiquen una caseta i viuen de l’aire del cel.

Un matí li xiuxiuejà des de la reixeta del confessionari:

—Saps, Maria? Ara és l’hora de comprar un bancal al cel: van a preu llençat!

—Quant valen?

—Trenta duros. No re, dona. Pensa que són dos jornals de terra de reg!

—Doncs, me’n quedo un —va fer, finalment, la dona.

—I el teu home? No voldràs pas que ell se n’hagi d’anar a l’infern. Ja t’he dit que les finques són individuals…

Poc després, la mestressa de cal Roca pagava trinco-trinco seixanta duros al capellà.

A entrada de fosc, l’home va tornar a casa. Havia passat el dia fora, matant i escorxant els porcs de casa l’Hereu d’Erdo. A la dona, li va faltar temps per explicar-li el gran negoci celestial que havien tancat ella i el rector aquell matí. El matador només va dir:

—Desgraciada!

I sense dir res més, obrí el cabàs de les eines, agafà el ganxo de ferro i la ganiveta de degollar les berres i saltà les escales com un llamp. A la rectoria, el capellà berenava.

—Si no em tornes tots els quartos que li has fotut aquest matí a la meua dona, et faig la pell aquí mateix! —l’amenaçà. Sense tenir temps d’acabar de berenar, el rector va desembossar els seixanta duros del tracte.

Una ovella a mitges

El capellà de la Bastida, que cada punt anava a fer petar la xerrada i a atipar-se a casa l’Hereu d’Erdo, es va encapritxar de l’ovella més grassa del ramat. Un dia li va demanar a l’amo de la casa:

—Si me la vols donar a mitges, encabat ens partirem la carn.

L’hereu, pensant que el capellà la mantindria tot l’estiu, s’hi va avenir. A més, l’ovella era una baciva, i encara que s’aprimés una micota, no es perdria gran cosa. L’endemà mateix el capellà va degollar la borrega, l’espellà i en féu portar la meitat a ca l’Hereu. L’amo es va emprenyar i va jurar que se’n recordaria, que l’ensarronada no quedaria així.

Al cap d’uns dies, el capellà va rebre una carta del bisbe en què li ordenava que es presentés a la Seu immediatament. El viatge a la Seu era llarg i costós, no només per la distància, sinó perquè el port del Cantó era infestat de bandolers i havies d’anar acompanyat per travessar-lo. Quan el capellà va ser davant del bisbe, aquest li manà que es tragués el barret. El prelat li mirà el cap i li va dir: «Ja te’n pots tornar a la Bastida».

Pocs dies després, el rector ja tornava a ser a casa l’Hereu.

—Què, com ha anat el viatge a la Seu? —li va preguntar l’amo.

—Encara estic ben cruixit —es lamentà mossèn—. No sé pas què dimonis volia el bisbe. Només em va fer traure el barret i, sense ni temps de dir bon dia, ja em va engegar.

—És clar, home! De seguit va veure que eres ben calb…

—Què vols dir?

—Doncs que algú va enviar una carta al bisbe acusant el rector de la Bastida d’anar sense coroneta.

—I tu com ho saps? —es malfià el rector.

—M’ho va dir aquella ovella que et vaig deixar a mitges?

—I qui va ser el bromista que va escriure al bisbe? No t’ho va dir l’ovella?

—Doncs no, però la culpa la tens tu perquè no li vas donar temps. Quan m’ho anava a xerrar, tu li vas clavar el ganivet al coll.

—Si ho hagués sabut… —es lamentà mossèn, amb el porró a les mans. Va fer un traguet i encabat acabà la frase—: Si ho hagués sabut, hauria fet el mateix. Era tan tendra aquella baciva!

El rector de Tortuà

Conten que a Tortuà —un poble que ni Déu sap on para— hi havia un rector virtuós i de conducta irreprotxable. Un dia, però, una dona li va demanar amb tanta insistència que li fiqués el sant a l’armari, que el pobre home va caure en la temptació. Quan el bisbe ho va saber, va cridar el jove rector i li va prohibir de dir missa.

Al capellà, que estava fet un místic, no li va caure gens bé aquest càstig que ell trobava desmesurat. Va protestar però no hi hagué res a fer. Llavors el rector es va dedicar a espiar el bisbe i aviat va descobrir que el seu superior, de tant en tant, se n’emportava una xicota al bosc. No era pas un model de castedat com volia fer veure.

Un dia, el rector de Tortuà se’n va pujar dalt d’un pi, a l’indret on havia descobert que acudia la parella, i va esperar que fessin cap. Quan van arribar, el bisbe va dir a la dona que la volia beneir, que es despullés perquè la benedicció tingués efecte. Un cop va estar de pèl a pèl, el bisbe va salmodiar:

—Beneïda aquesta dona, beneït sia el meu dit!

—Amén! —va contestar el rector des de la branca.

—Qui és aquest imprudent? —va preguntar el bisbe, aixecant el ulls al cel. Des de dalt van respondre:

—Lo rector de Tortuà,

que per un sol cop de fotre

la missa li van sacar!

Llavors el bisbe va ser indulgent i generós: no solament li va perdonar la pena, sinó que li va apujar el preu de la misses:

—La missa tindràs tornada,

i en deu rals augmentada.

Fot, refot i contrafot!

Pro calla sobretot!

Giques i jaques

El capellà d’un poble de muntanya s’entenia amb una dona casada. De tant en tant, mossèn espiava que el seu home se n’anés a treballar al tros, per anar-la a confessar a domicili. Els dos amants prenien precaucions per si de cas i s’havien empescat una contrasenya secreta. Si ella, quan el capellà trucava a la porta, responia «Giques», volia dir: «Tranquil, que ell és fora». Per contra «Jaques», significava que anés amb compte que hi havia moros a la costa.

Aviat, però, amb tants Giques i Jaques, el marit es va ensumar alguna cosa. No li va costar gaire d’adonar-se que li sortien unes banyes més recargolades que la cornamenta del boc de Cadolla. Una nit va dir a la dona que l’endemà a punta de dia se n’anava a la Fira d’Organyà. Al matí, però, es quedà amagat a casa per espiar la dona. Al cap d’una estona, el rector cridava des de l’entrada:

—Ave Maria Puríssima! Giques?

—Giques! Giques! —va contestar ella.

Quan els amants s’agarbaven tot engrescats, va aparèixer el marit a l’alcova. L’home, alt i corpulent com un freixe, s’abraonà damunt la seua dona i li donà un parell de trompades. Encabat, arrapà mossèn, l’estirà fora del llit i, així de pèl a pèl com anava, el va arrossegar fins al corral dels vedells. Amb una esgarrapada, el lligà de peus i mans i l’ensogà a l’entorn del pilar que aguantava l’estable. Va destacar els vedells de la menjadora i va sortir del corral.

Alguns vedells, els més tafaners, es van atansar al pilar. De primer les bestioles no gosaven ni d’ensumar aquell estrany: el miraven encuriosits, amb aquells ulls, grossos i bondadosos amb què miren els vedells. En veure que no es movia, el més atrevit va començar a llepar-li la pell. Aviat la seua llengua, rasposa com un fregall, va palpar una espècie de mamella. Llavors la bèstia començà a popar delerosament. Mossèn cridava per esfurriar el vedell; aquest, però, no deixava la popa. Tot al contrari, com que no en treia tota la llet que ell esperava, vinga tossades al braguer. Quan el vedell va deixar, per fi, la mamella, la va agafar un altre que encara tenia més gana. El pobre capellà sofria mort i passió: allò era un suplici més dolorós que els turments de la Inquisició. El seu carrapot mai més seria bo per res…

Quan ja l’havien bavejat tots els morros del corral, va entrar la dona.

—Quina mala sort que hem tingut avui… —es planyia mentre deslligava el màrtir de l’arbre del turment—. Però ara sí que ha fotut el camp a fira… —I li va picar l’ullet—: Anem al llit que farem «giques i jaques».

—No a fe Déu! —va dir mossèn—. Mai més giques ni jaques: el qui vulgui vedells, que mantingui vaques!

El nom dels pecats

En un poble del Batlliu de Sort hi va fer cap un capellà molt instruït en les lletres. L’home era sobretot molt delicat en el parlar, ja que emprava només paraules refinades.

—En lloc de sermonar, sembla que llepi fils! —deia la gent—. Deu haver estudiat a la Universitat d’Hortoneda!

Un dels primers diumenges els va refilar aquest sermó:

—No heu de ser tan ordinaris en les vostres converses. Recordeu que parleu amb la llengua, no a cops de destral. A vegades talleu unes paraulotes, que sembla que tinguin un pam de cansalada. Quan us vingueu a confessar no m’heu de dir, verbigràcia, «he deixat que el notari m’endinyés el seu carall», o bé, «m’hai xingat la dona del metge que té unes bones calaixeres…». Heu de ser més primmirats en els vostres mots i, per altra banda, no cal que sigueu tan explícits. N’hi ha prou que digueu, per exemple, «pare, m’acuso d’haver caigut una vegada», o bé, «he relliscat pel carrer de Missa», i d’altres expressions per l’estil. Nostre Senyor, que sap prou bé de quin peu coixegeu, us entendrà sobradament.

A poc a poc, la gent es va anar acostumant al nou vocabulari en les confessions. De manera que, atrinxerat darrere la reixeta, el capellà havia de fer mans i mànigues per posar remei a totes les ensopegades dels seus pobres feligresos. En lloc d’un confessionari, allò semblava la consulta d’un metge dels ossos!

Al cap d’un temps, el bisbe els va canviar el capellà. La gent, però, continuava caient pels carrers i places del poble, pels trossos i camins del terme. Una setmana més tard, el nou rector, tot esverat, anava a trobar l’alcalde:

—Aviam si fas empedrar els carrers, que cada dia hi ha més desgràcies!

Davant de tanta innocència, el batlle va esclafir una riallada.

—Ja pots riure ja —va fer el rector—. Aquest matí mateix la teua dona s’ha fotut de lloros davant de cal Ferrer!

Foc a Segudet!

A la Massana hi havia un rector que sovint en el sermó dominical esporuguia la gent amb els turments de l’infern. Els seus feligresos, però, se l’escoltaven com qui sent roncar la brufada des del banc del foc. Al cap i a la fi, les penes de l’infern, per més horribles que fossin, no podien pas ser més espantoses que la fam que ells passaven en aquest món. Perquè, tal com resen les «Cobles del Peirot», els d’Ordino i la Massana passaven més gana que coneixement.

Un diumenge el capellà va cridar al mig del sermó:

—Que caigui foc del cel ara mateix!

Immediatament van començar a caure flames enceses damunt dels caps de tots aquells incrèduls. Llavors sí que van obrir els ulls, aquella patuleia de pecadors: les ninetes els brillaven com les espurnes que baixaven del cel.

—Més foc! —va exigir el rector, així que la pluja de flames amainava.

Tot d’una, el sagristà va treure el cap per un forat de la volta:

—Mossèn, les borres s’han acabat!

L’aparició del sagristà fou rebuda amb una sorollosa riallada del públic.

A pesar que el seu infern de tramoia se li n’anés en orris, el rector no es va desanimar. El diumenge següent, l’església de la Massana tornava a ser un infern. Aquesta vegada, per fer més efecte, el rector va posar-los un exemple ben proper:

—Ningú se’n pot escapar, de les flames infernals! —va tronar—. Imagineu-vos que una nit us desperteu aquí a la Massana i veieu que esteu rodejats de foc per tots els pobles del voltant. Que hi ha foc a Ordino, a Erts, a Escàs, a Sispony, a Anyós i a l’Aldosa. Llavors, quan tot cremi, per on us escapareu?

A l’església s’hauria sentit volar una mosca. Realment aquell infern semblava no tenir cap escapatòria.

—Per on us escapareu, condemnats? —insistí el rector, per rematar el seu èxit.

—Per Segudet! —va respondre una veu decidida.

El rector es quedà d’una peça. A l’acte s’adonà que el seu cercle infernal li havia quedat obert, ja que s’havia descuidat de calar foc a aquest poblet del costat d’Ordino. Llavors, va bramar amb tota la ràbia:

—Foc a Segudet!!!

Aquesta frase es va fer famosa a la Ceca, a la Meca i a les Valls d’Andorra. És a dir, a tot el món.

13

Bruixots

A més d’espavilats i vividors, els capellans tenen fama d’estar investits de poders sobrenaturals. Igual poden expulsar els dimonis del cos d’un posseït, com aturar una pedregada en cas de tempesta, com fer caure un xàfec en temps de secada. Autèntics miracles, doncs, que ells poden fer amb la col·laboració de Déu o dels sants. O potser ajudats pel mateix dimoni, tal com sembla deduir-se de les paraules del capellà de Freixa en la història Núvols fugitius. En el fons, a la gent tant se li’n dóna qui hi hagi al darrere, el cas és que amb les seues traces i manyes són capaços d’autèntics prodigis. Tant per bé o per mal, perquè desgraciat del poble que es posi de punta amb el rector, que en sortirà ben escaldat. A Pessonada, sense anar més lluny, es van pedregar disset anys seguits, els mateixos anys que van tenir de rector a mossèn Faurat. Es veu que el nou rector, poc després de la seua arribada, havia tingut raons amb el poble, perquè s’havien empedrat els carrers i els veïns li volien fer pagar la part corresponent a l’església i a la rectoria, que donen al carrer de Missa. El capellà, a més de no afluixar ni un ral, es va venjar dels seus feligresos enviant-los cada any una pedregada que els ho trinxava tot. I encara pitjor el que va passar a la pobra gent de Castellbò. Un any de sequera els veïns vinga fer rogatives a sant Joan de l’Erm perquè plogués, però d’aigua no en veien ni una gota. Fins que en una processó, l’escolanet va sentir que el capellà, quan cantava les lletanies en lloc d’invocar el sant, mormolava fluixet: «Sol i vent i aigua no!». I la gent al seu darrere, contestaven com uns beneits: «Ora pro nobis!».

Els mossens també saben fer màgia, és a dir, et poden fer sentir sorolls o veure imatges que no són. La seua especialitat és provocar enrenous nocturns en una casa, uns dies després que s’hi hagi mort algú de la família. D’aquesta manera, els familiars creuen que es tracta del difunt i encomanaran al rector unes quantes misses de bé perquè l’ànima del difunt descansi en pau i els deixi dormir tranquils. Per descomptat que la màgica és ben inofensiva: només cal ser valent i no fer-ne cas, encara que tremoli la casa tota la nit. Això sí, l’endemà al matí tan aviat com es fa de dia, hom s’ha d’arribar fins a la rectoria, treure el rector del llit i cantar-li les quaranta. I per fer més efecte, se l’amenaça amb l’escopeta, tal com ho fa l’hereu d’una casa de Biscarbó en la història Vigilant de nit.

Compte, però, que de vegades, no tot és màgica il·lusòria i els fantasmes fan mal de debò. Conten que a casa Baró de Gramenet, sempre que les nenes anaven a guardar les vaques se’ls apareixia un homenet xicarrí amb gorra musca. Amb un ferro bruent a les mans feia senyals a les criatures que s’atansesin que els volia tallar el coll. «Si no us mato avui, us mataré demà», els deia. Abans d’esfumar-se, amb el ferro tocava la pota d’una vaca, i aquella mateixa nit la bèstia es moria. La comèdia i les desgràcies van durar fins el dia que l’hereu va amenaçar de mort el rector si se’ls perdia un sol cap de bestiar més.

Més que no pas per la condició de ministres de Déu, els capellans tenen poders especials perquè saben llegir. Gràcies a la lectura d’un llibre de màgica poden fer ruqueries a qualsevol casa del poble, sense moure’s de la rectoria. El rector de Beranui feia baixar barrancades de rocs a Sèbio de Pau, un cabaler estrafolari, una mica abestialat i poc amic dels capellans, que no parava mai a casa i sovint navegava de nit. «Hi ha algú al vostre poble que sàpiga de lletra?», pregunta l’endevinaire a la família de Biscarbó que el va a consultar, en el cas Vigilant de nit. La majoria de camins, serà molt fàcil de descobrir el culpable, ja que en aquell racó de món, només el rector en sap, de lletra. Sovint, però, hi ha altres individus que saben llegir i, doncs, que també et poden fer veure sant Cristòfol nan, sempre que vulguin. Com el segador de la Puebla de Fantova —un cas que escolto a Abella de les Paüls— que fa despullar la lligadora, davant dels companys, i en plena llum del dia.

Als pirinencs, majoritàriament analfabets fins ben entrat el segle XX, els llibres no els fan gens de gràcia. Són artefactes diabòlics i perillosos, que solen portar mala astrugança. Per a la gent honrada, que no sap llegir, els llibres són una arma carregada pel dimoni que se’t pot disparar d’un moment a l’altre a les mans. És prou conegut —i repetit en més d’un poble— el cas d’aquella pobra família, la qual tot d’un plegat se li comencen a presentar desgràcies, una darrere l’altra. Avorrits de tantes calamitats, regiren casa de cap a cap i troben a les golfes un llibrot de cap per avall. El cremen i aquell mateix dia s’acaben les desgràcies.

Aquell que sap llegir el llibre —El llibre de sant Cebrià segons alguns, o bé La cruz de Caravaca, segons altres— pot recórrer als responsos, unes oracions útils per a moltes coses, especialment per recuperar objectes robats. Com un primer advertiment al lladre, l’especialista sol resar-los al dret. Si l’objecte no apareix, llavors s’actua a les males: es resen al revés tot fent cremar una candela cap per avall. A l’acte, el culpable es comença a fondre com la cera de l’espelma. L’efecte és ràpid i infal·lible, fins al punt que l’escarment no distingeix si el lladre és una persona, un animal o fins i tot un vegetal. Així en La destral perduda, el càstig cau damunt d’un pi, ja que aquest és l’ésser amb qui es troba en contacte l’objecte robat.

De vegades, però, no cal arribar a aquests extrems. N’hi ha prou que la víctima del robatori faci esquella per tot el poble que té la intenció de fer resar els responsos, perquè l’objecte aparegui misteriosament prop del propietari. El lladregot prefereix tornar-lo secretament, abans d’exposar-se a fondre’s com una candela. L’efecte dels responsos és tan segur que quan una persona fa mala cara o s’aprima més del compte, la gent empra l’expressió «sembla que t’hagin cantat els versos». A cal Nadal de Malmercat, els va desaparèixer una porcellada sencera de nou porcells, pocs dies després de néixer. Van anar a veure el Ramon del Soliguer, que tenia fama de bruixot perquè els digués els responsos. L’home, tot fent el cerimonial corresponent, va demanar que compareguessin a l’acte «els nou caps de bestiar desapareguts». Al cap de set dies justos, davant del corral hi havia els nou caps dels porcells. Soliguer era un aprenent: en comptes de reclamar al llibre els porcells sencers, havia dit «caps de bestiar». I és clar, tan sols van aparèixer els caps, sense res més. El llibre s’ha de saber llegir al peu de la lletra.

A banda dels capellans que fan màgia, dels resadors de responsos i d’altres lectors de llibres, hi ha els bruixots professionals, barreja de curanderos i d’endevinaires. A diferència de les bruixes, aquests mascles amb poders especials, gaudeixen de bona reputació i alguns s’hi guanyen el pa. N’hi ha que tota la vida són uns principiants, com el Ramon de Soliguer, que només era bo per espantar els llangostos —pàgines enrere hem vist com la dona li feia el salt amb el «Pequenyo»—. Altres tenen fama d’extravagants, com l’Astròlic de cal Marcino, una masia de prop de Castellbò. De tant en tant, si la nit era serena, l’home pujava a la serra del Morral així que es colava el sol i s’hi quedava tota la nit parlant amb les estrelles. Al matí baixava cap als pobles de la vall i, basant-se en els secrets que havia descobert al cel, donava consells a tot déu: «Divendres de la setmana entrant serà un bon dia per sembrar faves»; «no mateu el porc fins que giri la lluna»; «demà ja podeu fer llenya de roure», i altres per l’estil.

Buraut de Bressui també tenia fama d’estrafolari; així i tot, tal com s’explica més avall, fou ell qui sembla que encaminà el famós Fassman de Sort cap als estudis dels fenòmens paranormals. Els bruixots de més anomenada, que darrerament es guanyaven millor la vida a les valls pirinenques i que solien tenir visitants a corrua feta, eren el bruixot de Fontaneda, a Andorra, el Ton dels Masovers de Son i el bruixot del Pui, a la vall de Cabó. De l’andorrà, em diuen que era un bon metge i que quan una dona l’anava a veure perquè no hi havia manera de quedar prenyada, li recomanava que es fes muntar pel capellà. El de Son, com es veurà en un altre capítol, tenia fama de farsant i trampós: amagat darrere una antosta, escoltava com el visitant confessava a la seua dona els motius de la visita. Després apareixia ell, com si acabés d’arribar del tros en aquell moment, i endevinava el mal al client.

Finalment, el bruixot del Pui és el més misteriós i diabòlic. En recullo dues històries —potser dues versions de la mateixa—, en les quals queda clar que tot el poder d’endevinaire li venia de les converses que el bruixot mantenia de nit amb el mateix diable. En reservo una per al proper capítol, ja que la figura del dimoni bé es mereix un apartat sencer.

Núvols fugitius

Un any a començament d’estiu, el Jepo de casa la Cisqueta de Gerri acompanyava les vaques a la muntanya de Junyent. Camí amunt, el va aconseguir un capellà que anava a dir missa al poble de Freixa.

—Déu vos guard! —va saludar el vaquer.

—Bon dia que Déu mos doni! —va contestar el clergue.

—Això de bon dia, ja ho veurem —es malfià el Jepo—. Sembla que s’enlleganya una micota el cel. A veure si encara ens mullarem.

—No tingueu por, que avui no plourà! —va assegurar el rector.

Com que feien la mateixa ruta i les vaques caminaven tant com ells, van continuar el camí plegats. A mesura que avançava el matí i guanyaven alçada, el temps, en lloc d’aixecar-se, s’encapotava cada cop més.

—Vol dir que no plourà? —va fer el Jepo. I assenyalà un cap de núvol que creixia pel cantó de llevant.

—Ca! No tingueu por! —va dir el rector.

Una estona més tard, però, el rector ja no n’estava tan segur:

—Doncs teniu raó —va reconèixer—. Aquella bromota està prenyada de rocs!

Aviat va arribar el soroll: l’enrenou de les bromes era tan fragorós i seguit, que ja no es podia distingir la remor de la pedra de l’espetec dels trons.

—I vostè que sap tant, no la podria trencar aquesta pedregada? —va reptar el pastor.

—Aviat està dit, això! —s’empipà el rector—. Vosaltres de seguida ho teniu arreglat! Veieu una broma amb mala pinta i, correu-hi tots!, acudiu al capellà perquè us la tragui del davant!

—Que no esteu bé amb Déu, potser? —va preguntar el Jepo, sense embuts.

—Jo estic bé amb Déu i amb el dimoni! —va dir el capellà.

Unes passes més i sortien al cap d’un serrat. Mossèn va donar una mirada cap a la vall:

—Sí que pinta negre, sí…

Llavors va collir unes branques de boix, les lligà en forma d’escampa i s’hi pixà al damunt. Encabat, va llançar uns quants asperges de pixum en direcció als núvols, tot salmodiant aquesta llatinada:

—Jesus Christus natus est!

En nom de Déu, mala bromota:

fot el camp per aquella serrota!

Explicava el Jepo de la Cisqueta que les bromes van travessar com esperitades per la serra de Taús i que a l’altra banda, al terme dels Castells, hi va caure una pedregada que va deixar els pins més pelats que els freixes a l’hivern.

Vigilant de nit

D’ençà que havien enterrat el vell, en una casa de Biscarbó, durant la nit passaven coses molt estranyes. A mitjanit, els amos es despertaven sobresaltats, com si algú els estirés les mantes del llit per desabrigar-los. Encenien el llum i no veien ningú. De vegades sentien soroll a la sala, s’hi atansaven a peu de gat i veien l’ombra d’un porgador que donava tombs, tot sol, damunt les lloses del menjador. Una nit, després de sentir un catitau de mil dimonis a la teulada, van pujar als caps de casa i van trobar totes les teules girades damunt davall. Així doncs, des de la mort del vell, no dormien pas sempre que tenien son. Farts de tantes orqueries, la mestressa de la casa va anar a veure el rector del poble.

—Això us ho fa l’ànima del difunt, que no pot entrar al cel —li va assegurar mossèn—. Li heu de fer dir unes quantes misses de bé. Segur que ell necessita més les oracions que vosaltres el pa que us mengeu!

—Al pare, ja li vam fer tot el que calia! —va respondre tota decidida la mestressa—. Se’n va anar ben arreglat cap a l’altre món i no ens hi pensem gastar ni un ral més!

La jove, que no es fiava del rector ni de la seua ombra, va anar a veure Buraut de Bressui, el bruixot més sabent de la comarca.

—Hi ha algú al vostre poble que sàpiga de lletra? —va preguntar l’endevinaire.

—Doncs, no —féu la dona—. Bé, només el rector, és clar.

—Fixeu-vos si de nit té algun llum encès —recomanà el bruixot—. Potser el capellà us llegeix aquell llibrot del dimoni!

Efectivament, poques nits després, mentre les teules ballaven a la teulada, l’hereu va donar un tomb pel poble i va veure llum a la finestra de la rectoria. L’endemà, en trencar el dia, l’home carregà l’escopeta i anà a trucar a la porta de la rectoria. Poc després, el capellà treia el cap pel finestró, tot esverat.

—Sé que tens la culpa de tot l’enrenou que hi ha a casa! —bramà del carrer estant, tot brandant l’arma—. Si ens tornes a fer cap més ruqueria a casa, et juro que et faré la pell!

Des de llavors, en aquesta casa de Biscarbó van poder dormir tranquils. Ni els corcs de les bigues se sentien, de nit.

El llibre del soroll

Un noi de Lliri anava darrere d’una xicota molt maca i eixerida de casa Gavàs. La noia, però, no li’n feia cas i així que veia que el pretendent se li atansava pel carrer, li feia marrada. El xicot era molt amic del germà del capellà, un galifardeu que passava llargues temporades a la rectoria.

—No et facis mala sang —li va dir a l’amic—. Si no et vol fer cas a les bones, te n’haurà de fer a la força.

Tots dos amics van recórrer a les males arts. De nits rondaven vora la casa de la xiqueta amb espelmes enceses, remugant oracions i maleficis que llegien en un llibre de màgica. Entretant dintre de casa, no hi havia forma de dormir. Contínuament sentien patacs als porticons, corredisses a les golfes, cruixits a les portes i finestres. Encenien un llum i no veien res.

Després d’unes quantes nits d’enrenou, l’hereu de Gavàs va anar a trobar el rector.

—Sospiteu d’algú? —li va preguntar mossèn.

—Fa de mal dir, això —va fer l’home—. Però un xicot d’aquest poble va de cul per la meua filla. És tan pesat que de dia la nena no gosa ni sortir de casa. Aquest ximplet és molt amic del germà de vostè. Sempre van junts, són carn i ungla.

—De mon germà, has dit? A veure si aquest ganàpia… —rumiava mossèn. Però no va acabar la frase. Li va dir que se n’anés tranquil que ja s’encarregaria ell de desxifrar aquell misteri.

L’endemà mateix, el rector es presentà a casa Gavàs. Els va dir que havia descobert que mentre ell dormia, son germà li agafava el llibre de màgica. Els demanà disculpes i els digué que no patissin i que dormissin tranquils, perquè ja se l’havia amagat en un lloc on el seu germà no el pogués descobrir.

El segador que feia despullar les dones

Com cada any per la sega, a casa Rossó d’Abella havien llogat una colla de segadors i lligadores. Un matí que segaven la feixa de blat de les Collades, després de fer deu hores, van començar a desafiar-se.

—Ja us podeu escarrassar lligant, que no ens atrapareu —presumien els homes.

—No crideu gaire, que encara us lligarem les cames —responien les dones, lligant gabells a tot drap, darrere d’ells.

En aquell temps, quan hi havia gent jove, se solien fer sovint aquesta mena de juguesques. Al cap d’una estona de corbear, una xicota va aconseguir de quedar-se sense cap gabell per lligar. La mossa estrenyia les garbes amb un garrot de boix, punxent com els altres pel cantó de davant, però pel mànec feia una espècie de flabiol.

—Tiro-liro! Tiro-liro! —va xiular als morros del segador perquè tothom sabés que l’havia atrapat.

—No em toquis els pebrots! —es va emprenyar el segador, un home de la Puebla de Fantova—. Que si jo vull et faig despullar.

—Au vinga, home! Encara ha de néixer l’home que m’ha de veure descurta —va gallejar la mossa, que es portava l’oli.

—Què t’hi jugues? —va insistir el segador.

No cal dir que la juguesca va despertar molt interès entre els altres companys de colla, els quals, malgrat que s’ho prenguessin com una broma, li demanaven que la fes despullar.

—Aneu fent que ja torno —va dir el segador. Va deixar la dalla, com si anés a fer les seues feines, i va desaparèixer sota l’espona.

Al cap d’una mica, la xicota es va desfer el mocador del cap. Encabat, es va traure les espardenyes i caminava descalça pel rostoll, sense punxar-se. La segadora continuava lligant garbes, però molt a poc a poc, amb els ulls fixos com si estigués encantada. Després, es treia la brusa i, una mica més tard, les faldilles…

Tot això passava a mig matí, l’hora en què l’hereu de Rossó se solia presentar al tros. D’un bocí lluny, quan l’amo va ataüllar la colla, es va adonar que no treballaven amb gaires ganes. Va arribar al tros amb quatre salts, en el moment que la segadora s’anava a treure les calces, l’última peça de roba que li restava al cos.

—Què fas desgraciada? Que t’has tornat boja? —l’escridassà l’amo.

Pels ulls d’embruixada que feia la mossa, ja va veure que això era cosa de màgica.

—Vesteix-te ara mateix! —ordenà a la lligadora—. I vosaltres a la feina! —va cridar als altres, que badaven també com uns xuts.

Aviat va descobrir el causant de l’espectacle. Arrupit al peu d’un marge, el segador de la Puebla tenia a les mans un llibrot de màgica.

—Dis-me el que et dec pels dies que has treballat —li va dir l’amo— i ja pots fotre el camp ara mateix, que aquí no en vull, de bruixots!

La destral perduda

Un any, una colla de picadors treballaven al bosc de Sant Sebastià, més amunt de Baén. Mentre uns tallaven els troncs i, un cop a terra, els despullaven del brancam i de l’escorça, els altres arrossegaven les bigues amb els matxos. Una tarda d’estiu, es presentà damunt del bosc una tempesta de llamps i trons. Bèsties i persones van deixar la feina i van córrer d’aixoplugar-se a la cabana que s’havien muntat en una clariana del bosc. L’endemà al matí, un dels picadors va trobar a faltar la destral.

—Només ha pogut ser un pastor —es queixà el picador al cap de colla—. Solament ells naveguen pel bosc…

—O bé un dels nostres homes —es malfià l’encarregat—. Però tu no t’amoïnis, que ja sortirà. Si dissabte a la tarda no te l’han tornat, a fe de Déu que al lladregot que te l’ha fotut, li passarà per casa! No voldria pas ser dintre la seua pell!

En els dos dies que quedaven de setmana, la destral no va aparèixer. Dissabte a la nit, en tornar al poble, l’encarregat va anar a trobar una dona que sabia resar els responsos.

—Estigues tranquil, que el lladre de la destral quedarà sentenciat aquesta mateixa nit —li va prometre la dona—. Els hi resaré al dret i al revés, i es fondrà com una candela!

Van passar els dies i ni aparegué la destral, ni va semblar que cap dels homes que treballaven al bosc s’aprimés gaire. No es va sentir dir tampoc que s’emmalaltís cap pastor dels pobles de la vora.

La temporada següent, els picadors van tornar al mateix bosc. Un dia, el cap de colla es va talaiar d’un pi que s’havia mort feia poc temps i que ja començava a torrarse-li la fulla.

—Vés i talla’l abans que no es corqui —va ordenar a un picador. Era l’home que l’any abans havia perdut la destral.

En arribar al pi, el destraler va aixecar els ulls cap al brancam per decidir cap a quin costat li anava millor que l’arbre es desplomés.

—És estrany que s’hagi mort —rumiava—. No sembla pas que l’hagi socarrat cap llamp…

De cop i volta, va descobrir la seua destral, clavada a l’escorça del pi deu o dotze pams damunt de terra. Llavors li va venir a la memòria que la tarda de la tronada, ell mateix la hi havia clavat i amb les presses de replujar-se, no se n’havia recordat més. El pobre pi, sense tenir-ne cap culpa, havia rebut l’efecte fulminant dels responsos.

Buraut de Bressui

El Buraut de Bressui era el curandero més afamat de tota la Ribera de Sort. Sovint, quan baixava a mercat, feia demostracions en públic dels seus poders màgics. Més d’un camí havia trencat la girada a un vol d’orenetes.

—Cap a on les voleu fer anar? —preguntava a la gent que tenia a la vora.

—Doncs, fot-les al Solà de Pernui! —feia qualsevol.

Buraut feia un gest amb el braç i els moixons giraven en sec cap a la dreta, com una formació d’avions acrobàtics.

Buraut feia també pegats de farina de llinet i coneixia tota mena de remeis; la seua especialitat, però, eren els dimonis. Tothom deia que hi tenia la mà trencada, en això de traure de casa els mals esperits. En una ocasió, el vell de Baltasar el va anar a veure tot amoïnat, perquè els dimonis li entraven a casa.

—Pixa’t a la porta de casa —li va aconsellar Burauti—; i amb la pudor no tingues por que n’entri cap.

Al cap d’un dies, el vell va tornar a Bressui:

—Resulta que a casa meua hi ha dues portes, de manera que mentre em pixo a l’una, el dimoni se’m cola per l’altra.

Buraut el va renyar:

—M’ho havies d’haver dit abans! Mira, en aquest cas el que has de fer és pixar-te primer a l’orinal. Encabat, agafa una branca de boix i fes uns bons asperges a cada porta.

Molts dies després, es van veure al mercat.

—Collonut! Oli en un llum! —va exclamar el Baltasar, tot satisfet—. No se n’ha vist ni pampa ni pols de cap més!

En una altra ocasió, van baixar a veure’l els de ca de Cervós de Castellàs, molt preocupats perquè tenien el bestiar embruixat i la casa plena de dimonis. Buraut els va dir que es preparessin, que tal dia s’hi presentaria a l’hora de sopar. El de Bressui es va fer acompanyar pel Cisquet de Moré de Sort i per un callastret, el Josep Mir, que de gran havia de ser el famós mag conegut internacionalment amb el nom de Fassman.

—Hi haurà feina per a tots! —els va prometre Buraut.

A Castellàs, els van rebre a mans besades. Havent sopat el Buraut va descobrir el pla que havia preparat:

—Ara ens n’anirem tots a jaure. Això sí, abans deixeu taula parada i plena de tiberi: pa, vi i uns quants xoriços dels millors que tingueu. Al cap d’una estona, acudiran tots els dimonis de la casa per atipar-se. Quan hi siguin tots, sortirem nosaltres de l’habitació i els farem la pell a barrades. Sobretot —va recomanar als de Cervós— no us mogueu del llit, per més tribulossi que sentiu. Si arribéssiu a veure els dimonis, moriríeu a l’acte, o bé quedaríeu bojos tota la vida.

A mitjanit, els forasters es van aixecar i van anar directes a la feina. Mossegada al xorís i patacada a terra, traguet de vi i cop de bastó a l’antosta. Com que la casa era de fusta, van armar un terrabastall de mil dimonis. Quan van estar farts de menjar, de beure i de fer el bèstia, se’n van tornar al llit.

L’endemà al matí, els forasters es van llevar tard. Així i tot, encara no se sentia moure ningú. Es veu que la gent de la casa no gosava aixecar-se, per si de cas hagués quedat algun dimoni malferit. Quan van haver esmorzat, van arrambar amb el que sobrava i van tocar el dos cap a Sort.

Al cap d’uns dies, els de Cervós van baixar a mercat a Sort. No cabien a la pell de contents, perquè ja no tenien dimonis a casa i no se’ls havia mort cap més bèstia. A tot déu que coneixien, explicaven la neteja que el Buraut els havia fet a casa:

—Pobre, va haver de pataquejar molta estona! Sort de Déu que va venir acompanyat! Oh, i que es veu que gasten gana aquestes bestiotes infernals. No hi van deixar res! Fins i tot, els cordills dels xorissos es van fotre!

Cua de porc!

A cal Pui, una masia de la vall de Cabó, hi vivia un afamat endevinaire. Una tarda, va arribar a la casa un senyor que pujava de l’Urgell, acompanyat d’un mosso que li menava la cavalleria. El pobre home venia de tan lluny per veure si trobava un remei per a la seua dona que patia una malaltia que cap metge podia curar. Quan ho va haver explicat al bruixot, aquest li va dir que fins l’endemà no li podia donar el remei, que es quedessin, doncs, a dormir. Com que només tenia un llit per als forasters, el mosso va dormir sota l’escala en un jaç de palla.

L’endemà al matí, l’endevinaire va cridar a part el seu client per comunicar-li el que calia fer amb seua dona. Encabat, el mosso va ensellar l’egua i van enfilar el camí de tornada. Quan feia una mica que caminaven, el mosso va dir:

—Males notícies, oi? Feu molt mala cara.

—I doncs, quina cara haig de fer? Mala martellada m’ha donat! —va dir l’amo, tot pansit.

—Us ha dit que no hi havia res a fer amb la malaltia de la mestressa. Que el millor que podeu fer és escanyar-la o bé donar-li metzines, altrament, patirà molt i al final es morirà igualment.

—Com ho has endevinat? —es va inquietar l’amo.

—Estigueu tranquil, que jo us explicaré el que ha passat aquesta nit —va dir el mosso—. Ja sabeu que jo he dormit sota l’escala; doncs bé, resulta que a mitjanit he sentit que el bruixot baixava els esglaons a poc a poc, i sortia cap a fora. M’he llevat sense fer soroll i l’he seguit. A fora, no s’hi veia ni una gota, però sentia els seus passos que s’allunyaven de la casa. Tot d’una, el bruixot ha començat a cridar el diable: «Cua de porc! Cua de porc!». «Què collons vols, ara? —ha contestat el dimoni—. Cada nit em véns a emprenyar!». «Ha pujat un home de l’Urgell —ha continuat el bruixot—, que diu que té la dona a punt de morir, dieu-me quin remei li he de donar». «Es posaria bona tallant el cap d’un gat negre —ha dit el dimoni—. Però no li donis aquest remei, dis-li que no té cura, que serà millor que la mati, perquè patirà molt i es morirà igualment». «Ho faré tal com dieu», ha promès el bruixot. Llavors jo me n’he tornat cap dintre perquè he sentit que els passos s’atansaven de nou cap a la casa.

Després d’escoltar l’explicació del mosso, la cara de l’amo va canviar com de la nit al dia. Tot just arribar a casa, va matar un gat negre i en pocs dies la malalta va recobrar la salut.

No hi ha cap dubte, doncs, que el bruixot del Pui tenia tractes amb el dimoni, el qual sortia de l’infern per un foradot de la penya dels Tarrés. Alguns diuen que fins i tot el tenia ficat al cos, perquè cada punt estossegava com si volgués escopir el diable, però no el pogués orxegar. Sembla que a última hora, el bruixot del Pui va morir penedit dels seus tractes amb el diable. Diuen que quan feia el darrer badall, es va presentar el dimoni a buscar-lo.

—Aquest és meu —va dir al capellà que l’acabava d’extremunciar.

—Bé te’n guardaràs prou de tocar-lo —va dir mossèn.

—És meu! —va insistir el Banyeta. I es va atansar cap al llit.

Llavors el capellà va posar l’estola damunt del cadàver:

—Doncs té, emporta-te’l!

El dimoni va girar cua i fugí, potes ajudeu-me, cap al forat del Tarrés. La ferum de sofre que va deixar a l’alcova era tan forta que s’hi va sentir durant anys.

14

Dimonis

Per més que la religió oficial adverteixi que darrere les malifetes de les bruixes s’hi amaga el dimoni, aquest personatge no els ha fet mai gaire por, als pirinencs. Per la senzilla raó que el diable tan sols és perillós en assumptes de l’ànima. No s’ha sentit a dir mai, posem per cas, que el maligne en persona hagi mort una criatura o bé que hagi enviat una pedregada al poble i els hagi pres el pa de tot l’any. Podem estar tranquils, doncs, perquè si un dia se’ns presenta el dimoni, no ens cal témer per la salut, ni tampoc per passar gana. I això, al cap i a la fi, és el que compta.

El Joan Farràs, que recull els costums i els topònims de la vall de Cabó, em conta a la seua masia de Boixadera la deliciosa història del Cavaller de Malmercat, una altra versió sobre les suposades confidències que el bruixot del Pui mantenia amb el diable. Li pregunto què volen dir les paraules «ouen» i «sornen»; em respon que no ho sap, que la seua padrina d’Ares li explicava la llegenda amb aquests mateixos mots. Un cop a casa, quan passo en net el relat, trobo al Diccionari Alcover que «sornar» és un mot rossellonès que significa dormir. Potser aquest mot indica la procedència de la llegenda, no ho sé. En tot cas, ambdós mots tenen una ressonància ben arcaica.

El relat que segueix, Veure el dimoni, demostra que els llibres —un llibrot amb tapes negres— també serveixen per invocar el diable. Un altre cas, doncs, que corrobora el caràcter diabòlic de les lletres. D’acord amb aquesta història, de conjurar la presència del diable ho pot fer qualsevol persona que sàpiga de lletra. De totes formes, pel que sembla no val pas la pena, ja que lluny de ser un espectacle atractiu, la presència del Banyeta esdevé un turment tan insuportable, que els espectadors només esperen que s’acabi la funció. De més a més, no hem d’oblidar que el dimoni mai no se’n torna amb les mans buides, per això el vell li ha de donar un dels seus socs perquè se’n vagi d’una vegada.

En altres ocasions, el dimoni es presenta sense que ningú l’hagi demanat. Se sol disfressar de persona normal, com en la llegenda del poble d’Ares, en la qual la funció del diable consisteix a espiar els moviments dels humans. Malgrat l’origen desconegut del contertulià i malgrat que tingui el nom de Tro, ja de per si prou sospitós, tan sols la mestressa de casa Nadal es malfia del foraster, tot ensumant-se que es tracti d’un espia de l’infern. Ella i el rector s’encarregaran de delatar-lo, d’avergonyir-lo i de fer-lo fugir per sempre. A les Muntanyes Maleïdes, sort n’hi ha que les mestresses i els capellans vetllen per la salut espiritual. Sovint els homes, no se n’adonarien pas que el dimoni se’ls ha ficat a casa!

Davant de tot aquell parament d’atuells plens d’aigua beneïda, abans de tornar-se’n definitivament cap a l’infern, el diable vol deixar constància de tota la saviesa que ha adquirit amb els anys. Ja ho diu el refrany: «El dimoni sap més per vell que per diable». Finalment, quan se’n va per la xemeneia —com les bruixes i els mals esperits—, és acompanyat d’una traca infernal digna del Rei dels Trons.

«A les llegendes populars, el dimoni és sempre una figura a la mesura humana, amb la qual es pot discutir i àdhuc fer-hi una juguesca», escriu Xavier Fàbregas a Tradicions, mites i creences dels catalans. Aquest és un altre motiu per no rebutjar-lo d’entrada. «Amb el diable s’hi pot fer tractes —pensa el pirinenc— de manera que si ets més espavilat que ell, en pots traure alguna obra de profit». A banda i banda de la serralada pirinenca hi ha una munió de ponts bastits pel diable en una sola nit. El pont del Diable de la Bastida de Bellera, amb els seus més de 47 metres d’alçada damunt del barranc de Sant Genís, deu ser la construcció diabòlica més impressionant de les valls pirinenques que visito. Ponts i també conduccions d’aigua que requereixin molta mà d’obra i enginy, com la Bassa de la masia ribagorçana de Raons. Les llegendes corresponents al pont de la Bastida i la font de Raons, que de fet no són gaire diferents de les que es conten en altres indrets del país, foren recollides per mossèn Serafí en el seu Judes, on dedica un capítol sencer al Pere Botero. En terres de l’Alt Urgell, escolto una i altra vegada la llegenda de la font del Call d’Odén —una masia del Solsonès—, l’origen de la qual és exactament el mateix que el de la Bassa de Raons.

La llegenda de la pixarrada dels Tresponts és, tanmateix, un cas ben insòlit, potser únic: aquí el diable en lloc de construir el pont, l’esfondra durant la nit. El canvi d’estratègia del Banyeta s’explica per la intervenció del bisbe en la construcció del pont. El dimoni s’oposa sempre de forma sistemàtica a qualsevol empresa feta per intervenció divina, sigui quina sigui. I més tractant-se de sant Ermengol, un competidor en la construcció de ponts damunt del Segre. En les eternes lluites entre el Bé i el Mal, la competència i l’afany de protagonisme també hi juguen un paper essencial. De fet, en les picabaralles actuals entre el partit del govern i el de l’oposició passa si fa no fa el mateix. Les obres d’uns —siguin ponts de diàleg o fonts d’aigua fresca— són criticades i ensorrades sistemàticament pels rivals polítics.

Per altra banda i continuant amb el dimoni dels Tresponts, miro d’esbrinar per quin motiu el diable s’orina, un cop l’han estacat a la roca. A Organyà, que és el poble on es conserva la llegenda, recullo opinions per a tots els gustos. Els més imaginatius em conten que amb la pixarrada el maligne pretenia fer créixer el Segre i emportar-se les bastides i pilastres aigua avall, però que en tenia tan poques ganes que el pixum ni tan sols va arribar al riu. Altres opinen que s’orinà per fer escarni de les autoritats religioses. Algú m’explica que el dimoni és una bestiota que sempre va per dintre terra i que no està avesada a les alçades. Quan el pengen, doncs, als caps d’aquell cinglo, li vénen rodaments de cap i es pixa de por… Se m’acut finalment que tal volta el motiu no és tan complicat. Al capdavall, ¿quina altra cosa pot fer si no, algú —sia bèstia o persona— a qui acaben d’enxampar «in fraganti», és a dir, «amb els pixats al ventre»?

En les dues històries que segueixen a continuació, els protagonistes venen l’ànima al diable a canvi d’una contrapartida enlluernadora. És aquesta una antiga idea desenvolupada a bastament per la literatura occidental. En la primera llegenda, Com passa el temps!, ens quedem amb les ganes de saber quin benefici o servei diabòlic havia rebut el vell anys enrere. Considerant, però, que el tracte havia tingut lloc tal dia com avui, és a dir, el dia de l’aplec a Sant Joan de l’Erm —el festanyal més sonat de la vall de Castellbò—, el més probable és que es tracti d’un pecat de joventut. Imaginem-nos tota la jovenalla de la comarca saltant i ballant al ritme de la música en l’esplanada del santuari. Dret sota els pins de la vora, un xicot observa una mossa, bonica i riallera, que balla animadament amb altres fadrins. El jove es fon per la noia, però sap que mai no podrà aconseguir-la amb les seus forces… En un determinat moment, mormola un desig i el diable, sempre a les escoltes de les febleses juvenils, li proposa un tracte que el xicot accepta sense pensar-s’hi gaire… Al cap de cinquanta anys justos, el dimoni, degudament disfressat, es presenta per cobrar la recompensa i s’emporta el vell, en cos i ànima, cap a l’infern.

Sentir de llavis del Joan de ca l’Hareter de Farrera dels Llops el conte Etern com la teia, és el millor plaer que pot tenir qualsevol amant d’escoltar històries. És aquest un relat prenyat de saviesa. Al tema de la venda de l’ànima, s’hi afegeixen aquí altres neguits universals de la humanitat, com el desig d’immortalitat, el sentit de la vellesa, l’evolució de les llengües o el perquè de la mort.

Si volem que el dimoni es presenti, no cal que l’invoquem mitjançant llibres, o bé que demanem el seu ajut de pensament o de paraula. N’hi ha prou que, en un mal moment de còlera, escopim una maledicció en què se l’esmenti personalment, perquè el dimoni acudeixi a l’instant. En un obrir i tancar d’ulls, es realitza al peu de la lletra tot allò que ha formulat el renec. Déu nos en guard llavors d’un ja està dit! La moralitat de la llegenda d’El marrà negre és ben explícita: abans d’usar el nom del diable en va, cal mossegar-se la llengua. D’altra banda, l’home d’Arabell no és pas l’únic pastor del Pirineu a qui s’ha aparegut el dimoni camuflat dins la pell d’un marrà negre. Els pastors de Gavàs van veure una vegada des del capdamunt de Campirme com un marrà negre i monstruós emergia de les aigües fosques de l’estany del Diable i es barrejava amb el seu bestiar que peixia per les vores. Van córrer de baixar a esfurriar-lo, abans que no els prenyés les ovelles o se les emportés cap a dins d’aquell estany infernal on diuen que s’amaga.

En fi, tot i la calamitat que suposa la pèrdua dels borrecs, el pastor d’Arabell pot salvar un corder blanc, també fill del dimoni, que de gran serà un bon marrà. El dimoni, doncs, actua com Déu: estreny però no ofega del tot. Ells deuen saber per què ho fan.

El cavaller de Malmercat

Un vespre a entrada de fosc, es va presentar a les portes de la masia del Pui de Cabó, un senyor molt elegant i ben plantat. L’home baixà del cavall que muntava i estacà l’animal en una armella.

—Vinc per parlar amb vós —saludà el foraster a l’amo de la casa, que s’havia fet a la porta, en veure’l arribar—. M’han dit que endevineu tots els secrets i jo en tinc un que fa temps que em dóna mala vida.

—Entreu i conteu-me el que us amoïna —va dir el Pui.

Un cop a dins, el foraster li va explicar que sospitava que la seua dona li feia el salt. Que ell ja s’ho ensumava des de feia mesos, però que fins diumenge passat no ho havia acabat de veure clar.

—Què va passar diumenge?

—Em vaig talaiar que amb la roba de mudar, no s’havia posat l’anell de bodes, com tenia per costum. Li vaig demanar explicacions i em va respondre, tota nerviosa, que la joia se li havia foraviat de l’estoig on la guarda i que no sabia on parava. Avui doncs, posaria les mans al foc que ella m’enganya. Si vós m’ho confirmeu, la mataré. Ho podeu saber del cert, vós?

—És clar que ho puc saber.

—Per diners no quedarem. Us ho puc pagar bé.

—Aquesta nit ho sabré tot. Torneu demà al matí i us donaré la resposta.

—Sóc el cavaller de Malmercat i vinc de molt lluny, de la Ribera de Sort. No podria fer nit aquí?

—Em sap greu, però no tinc cap més habitació.

—No us amoïneu, em cotxaré al banc del foc. Jo m’estiro a qualsevol lloc i de seguit m’adormo com el guix.

—Baixeu fins a l’hostal de Cabó —insistia el Pui—. Amb el cavall encara no hi posareu mitja hora.

—Estic cruixit del viatge i el cavall coixeja —va mentir el visitant—. No em fa res de quedar-me al banc del foc.

Va insistir tant que al final es va sortir amb la seua. Poca estona més tard, el foraster, ajagut al banc del foc, roncava com una mala cosa. En realitat, feia veure que dormia, ja que s’havia volgut quedar allí per espiar els moviments del bruixot durant la nit. I efectivament, al cap d’una estona, quan a fora ja era ben de nit, el Pui es va presentar a poc a poc a la cuina. Va obrir a plaeret un finestró i, com si cridés algú de fora, va mormolar:

—Cuallarg! Cuallarg!!

Però, de fora no va contestar ningú. Llavors el Pui es va girar cap al foraster i, en veure que roncava més fort que mai, s’abocà de nou al finestró i cridà més fort:

—Cuallarg!! Cuallarg!!!

—Para compte, que t’ouen —van respondre de lluny.

—No m’ouen, no. Tots sornen —va dir el bruixot.

—Vinga doncs, afanya’t, buida el pap!

—Ha vingut el cavaller de Malmercat per assegurar-se que la seua dona l’enganya. Diu que si és veritat, la matarà.

—Aquella beneita vols que l’enganyi? —va dir el dimoni—. Si està feta una esgarrapacristos!

—I l’anell de bodes? Diu el marit que ella no en sap donar raó.

—L’anell és a la panxa de la verra de cria que tenen a casa. Però tu no li xerris això. Dis-li que és cert el que sospita, que la dona li fa el salt. Així ell la matarà, i ja en tindrem un altre a la garjola!

—Ho faré tal com tu vols, Cuallarg! —va dir el bruixot del Pui, i va tancar el finestró.

L’endemà a punta de dia, el bruixot va despertar el foraster, el qual de tant roncar s’havia passat la nit en blanc. Li confirmà que les seues sospites eren certes del tot, que la dona era una viciosa i que ell, doncs, portava unes banyes recargolades com el boc de Senyús.

—La matareu, oi? —va preguntar el Pui.

—Us ben juro que no se’n fotrà! —va dir el cavaller de Malmercat. I li va pagar la consulta.

Tot just arribar a Malmercat, el cavaller va complir la promesa: ordenà als criats que degollessin la verra de cria i que l’obrissin en canal. Encabat, va fer rentar la tripa davant seu i, efectivament, l’anell de casats va aparèixer al païdor del porc. El cavaller va abraçar la seua dona i li demanà perdó pels mals pensaments que havia tingut. Però l’home no estava tranquil del tot:

—Com pot ser que l’anell arribés fins a la panxa de la porca? —preguntava a la dona—. Tu no hi vas pas al corral a donar-li menjar, que ets la senyora.

—És clar que no. Aquesta feina, la fa sempre la criada. —La dona també se’n feia creus.

Van cridar la minyona i van començar a interrogar-la. D’entrada, la noia deia que no en sabia res, del remaleït anell. A la fi, però, amb llàgrimes i sospirs, ho va cantar tot. Resulta que un dia que els senyors eren de viatge, la xicota, per presumir amb els mossos, es va vestir amb la roba i les joies de la senyora. Quan donava menjar al porc, l’anell li va relliscar del dit i li va caure al cóm.

Veure el dimoni

Molts anys enrere, casa Juglà de Son era una de les més bones del poble. Un any es presentà una tardor molt plujosa i anaven molt endarrerits en les feines de la sembra. L’amo de la casa, per tal que els mossos treballessin amb més ganes, va dir una nit tot sopant:

—Si el dia de Sant Andreu hem acabat de sembrar tot el forment, us prometo que farem una bona festa.

—Fins i tot jo us faré veure el dimoni —va afegir un oncle conco, que s’havia quedat a casa.

Durant uns quants dies els jornalers es van escarrassar de valent. Finalment se’n van sortir, i amb bones acabadures: el darrer dia de novembre, enllestien el tros de la Plana a mitja tarda, de manera que arribaven al poble i asseien a taula encara amb claror de dia. La mestressa, ajudada per les criades, havia ficat l’olla gran dintre la xica. Es van atipar, doncs, com pantiganes i encabat, amb la panxa plena i el cap xiroi, van continuar la gresca als bancs del foc.

—Feu-nos veure el dimoni —van demanar les criades a l’oncle, tot rient per sota el nas.

—Au, ferreu-me el gat! —El vell no en volia sentir parlar.

—Vinga oncle, l’altra nit ens ho vau prometre! —van insistir altres. Entre canalla, joves i vells, s’hi havien reunit una vintena de persones al foc de Juglà. Tots exigien a l’oncle que els fes veure el dimoni.

—Em fareu perdre un soc… —remugava el vell, que ja començava a cedir.

—Si el perdeu, ja us en comprarem un altre parell, d’esclops nous —va saltar un dels mossos.

—Doncs bé, si tant ho voleu, prepareu-vos —va fer ell, aixecant-se del banc.

Al cap d’una mica va tornar amb un llibrot de tapes negres. En pic el vell va començar a llegir, es va sentir un terrabastall de cadenes al capdamunt de la xemeneia. Les rialletes i els comentaris van parar de cop. A l’acte, va aparèixer el dimoni al mig de les flames, ben escarxofat damunt dels buscalls. Era com un homenet pelut i xicarró, amb dues banyes al cap, curtes com les dels jònecs. Tan lleig i fastigós, que la seua presència era un turment per als qui el miraven. De tan esfereïts, no gosaven ni de respirar: només desitjaven que desaparegués de seguit. Al cap d’una mica, el vell va aixecar el ulls del llibre i va dir:

—Au, vés-te’n!

Però el dimoni no es movia.

—Ja n’hi ha prou per avui. Vinga, fot el camp! —va cridar més fort.

Vist que no li’n feia cas, el vell es va traure l’esclop del peu esquerre i el va llançar cap a les flames. El dimoni el va caçar al vol, com si li llancés la bóta de vi, i va colar xemeneia amunt com un coet, deixant darrere seu una ferum de sofre tan forta que van haver de sortir del foc.

L’endemà en tot el poble no es parlava d’altra cosa que de l’aparició infernal al foc de Juglà. Mai més ningú, ni de bromes ni de veres, va demanar al vell conco que fes aparèixer el diable. Si algun cop ell ho deixava caure, el qui l’escoltava fugia corrent de la seua presència.

Gràcies a aquest do, el vell s’estalviava molts sopars. Per exemple, si a casa seua havien vingut de visita veïns del poble o forasters, i malgrat atansar-se l’hora de sopar, es feien el romancer, sortia el vell i deia:

—Quedeu-vos a sopar, que encabat a la vetllada veurem el dimoni.

—No, moltes gràcies —deien els visitants. I se n’anaven corrents de seguida.

Es deia Tro

Cada any, tan bon punt arribava Tots Sants, els veïns d’Ares tenien el costum de trobar-se cada vespre en una casa del poble per passar-hi la vetllada. Perquè no hi hagués raons, seguien un ordre estricte, canviant de foc cada vespre. Com que hi havia cinc cases, cada setmana donaven més d’un tomb al poble. La vetllada començava havent sopat, amb el rés del rosari. Se solia allargar dues o tres hores —no venia d’aquí, perquè l’endemà no caldria matinar— amb tota mena de passatemps: joc de cartes, notícies del dia, tafaneries, en fi, tota mena de contes de la vora del foc.

Una nit de mal temps es presentà a cal Nadal a l’hora de la vetllada un foraster, que tant a Ares com als pobles veïns, ningú no havia vist mai. Amb tot, no en van fer gaire cas, ja que sovint acudien viatgers, captaires o passavolants que feien nit al poble. El foraster, tot i ratllar la cinquantena, era un home ben plantat, de complexió forta i tenia un nom força curiós, es deia Tro.

Des de la primera nit, el Tro es presentava a totes les vetllades d’hivern, que tal com hem dit, es feien a tomb de poble. El Tro era un bon company de vetllada: coneixia tots els jocs de cartes, contava acudits i facècies noves, sabia callar o intervenir quan calia. Era amable, alegre i sempre en tenia una per dir, en fi, un contertulià ideal. De totes formes, una colla de detalls feien sospitar la mestressa de casa Nadal, la qual va començar a malfiar-se. Com per exemple, el fet que durant el dia mai ningú no l’hagués vist pel poble. Amb la llum del sol, el Tro s’esfumava com l’estel del matí. De més a més, la dona es va fixar que el Tro sempre arribava quan ja havien resat el rosari, i quan algun cop s’explicava una llegenda religiosa, ell feia molt mala cara i procurava canviar de seguida de conversa. Cap a final d’hivern, la mestressa va confessar les seues sospites al rector del poble:

—I si fos el diable?

—Pel que em dius no me n’estranyaria gens —va dir mossèn—. Si jo el veiés, ja t’ho diria, ja! El conec d’una hora lluny el maligne, encara que anés disfressat de sant. Però, què diria la gent, si vingués a aquestes tertúlies mundanes que feu cada nit…! De totes formes, li podria deixar preparat el parany… Quina nit dius que us torna a tocar a casa vostra?

—Dimecres de la setmana entrant.

Aquell dia, el rector es va presentar a mitja tarda a casa Nadal. Dintre d’un farcell, hi portava el roquet, el llibre d’oracions, el salpasser i altres eines per a la benedicció. Va fer omplir un cubell d’aigua —d’aquests grans de fer la bugada— i la va beneir. Encabat va demanar a la mestressa que n’omplissin ferrades i cassoles, gibrells i palanganes, plats i olles, tupins i padellassos, en fi, tots els atuells que tinguessin buits, i que els deixessin a l’entorn de la garlanda del colgó del foc. Plenes totes les aïnes de la casa i atès que encara quedava aigua beneita al cul del cubell, el rector va trencar nou ous de gallina. Va omplir les closques d’aigua i les va deixar al costat de tot aquell parament. Quan ho va tenir tot a punt, es féu coure els ous en una bona truita, se la menjà per berenar i se’n tornà cap a la rectoria.

A la nit, així que els assistents van acudir a la vetllada de casa Nadal, es van trobar amb tota l’estesa d’aïnes vora el foc. No cal dir que tot eren comentaris en veu baixa i rialletes per sota el nas, però ningú no gosava de preguntar res als amos de la casa. Com de costum, després del rosari, va arribar el Tro:

—Bona nit a tothom! —va saludar, mirant de reüll aquella parada.

Al moment, el seu cos robust es va començar a aprimar. En un moment, es tornà esblanqueït i sec com una ascla.

—Què et passa, Tro? Que no et trobes bé? —van preguntar-li dos o tres a la vegada.

—Penso que no he tancat bé la porta —va dir ell, girant cua cap a la sala. Es veia clar que era una excusa per allunyar-se del foc.

—Vine Tro, que t’escalfaràs una mica! —va cridar la mestressa, atiant les buscalles.

—No tinc fred —va contestar ell de la sala estant.

—Atansa’t, home —van insistir altres.

Al cap d’una mica, el Tro va traure el nas per la porta de la cuina i es va anar acostant, a poc a poc, cap als bancs del foc. Pàl·lid com si hagués de tenir un cobriment de cor, es va recolzar al caixabanc i recità:

—Sapigueu que jo sóc d’una època molt antiga, fa segles i segles que rodo pel món. Al llarg de la meua vida, he vist moltes coses, moltíssimes més del que sou capaços d’imaginar. He vist un prat, erm i verd, on ara hi ha Barcelona. He vist una gran ciutat, davant d’aquesta muntanya, a la Roca de la Diega. He vist…

Mentre parlava, el seu cos s’anava fent xic, fins que es convertí en una criatura de pocs anys, magra i esquifida, i amb un fastigós cap de gat negre. Finalment, acabà tota la seua retòrica de coses vistes amb aquestes paraules:

—Però mai no havia vist tantes olles, ni plats, ni recapte tan mal cuinat!

Dit això, donà una puntada de peu a l’estesa, fent abocar tots els atuells de cuina. Tan aviat com l’aigua beneita entrà en contacte amb les brases de foc, es produí un retrò estrepitós, com si un llamp espetegués allí mateix. Casa Nadal va tremolar fins als fonaments, van caure les teies de les llumeneres i es va apagar el foc. Enmig d’aquell brogit infernal, els qui havien acudit a la vetllada van veure com el Tro, cobert de flames i fum, sortia disparat xemeneia amunt com un coet.

Per uns moments es van quedar a les fosques, enmig d’una ferum de sofre que els feia estornudar. Quan van encendre les teies, el Tro havia desaparegut. Per sempre, ja que mai més no se l’ha tornat a veure ni en forat ni en finestra pel poble d’Ares.

La pixarrada del diable

El bisbe de la Seu, sant Ermengol, va decidir d’obrir un camí de ferradura pel mig del Congost dels Tresponts, el qual comunicaria directament el pla de l’Urgellet amb Organyà i amb els pobles de més avall. El sant va llogar, doncs, una brigada de paletes i picapedrers i un cop triat l’indret de la penya més apropiat, van començar les obres del primer pont, baixant de la Seu.

Al cap d’uns quants dies, les dues pilastres de pedra ja sortien bona cosa de l’aigua, ben arrapades a la roca de vora el riu. Un matí els obrers van trobar les pilastres escapçades arran d’aigua. Van trigar tot el dia per refer la destrossa de la nit. L’endemà al matí, en trencar el dia, els pilars van reaparèixer esfondrats. Al vespre, a l’hora de plegar, el capatàs va fer muntar una guàrdia vora el pont perquè vigilessin les obres durant la nit. L’endemà al matí, tot i que els vigilants no havien vist ni sentit cap soroll sospitós, les pilastres ja tornaven a estar desfetes. Davant d’aquest misteri, el capatàs es va arribar fins a la Seu per comunicar-ho a sant Ermengol.

—Això només pot ser obra del maligne —va dir el bisbe—. Baixaré jo i ens veurem les cares! —I va ordenar als criats que li ensellessin el cavall.

De baixada, el bisbe es va aturar al monestir de l’Hostal Nou, un convent de frares que s’aixecava a l’esquerra del riu, en l’aiguabarreig del Segre i el riu de la Vansa, poc abans d’arribar al Congost. Havent sopat, el bisbe i l’abat del convent es van amagar en una espluga a tocar del pont en construcció. Al punt de la mitjanit, els religiosos van sortir de l’amagatall, bo i envestint, tots dos a la vegada, amb les seues armes espirituals: l’un llegint el llibre sagrat, l’altre, amb el calderó d’aigua beneita i el salispàs. De seguit van veure el dimoni, amb un parpal a les mans, estovant la primera pedra de la paret. El maligne, agafat desprevingut, no va tenir temps de reaccionar. Amb el primer raig d’aigua beneita que li va llançar sant Ermengol, va quedar atuït damunt de la bastida, grunyint com un porc senglar ferit. A l’acte van acudir els paletes i el van lligar amb una soga.

Què li farem, què li deixarem de fer? Per fi, el sant va ordenar que el pugessin a estacar a la soca d’una savina al mig del penya-segat del cantó esquerre del riu. D’aquesta manera, tothom el podria veure de dia, mentre ell, rabiós i avergonyit, hauria de contemplar les obres del pont sense poder-hi fer re per aturar-les. En pic el van haver penjat allà dalt, el dimoni es va pixar a la roca. Encara avui s’hi coneix la pixarrada: una taca fosca que s’allargassa al mig de la roca del final del congost. Tothom en diu, des de llavors, «la Pixarrada del Diable».

Com passa el temps!

Fa molts anys, una pesta terrible turmentava els pobles de l’Urgellet. Per on passava la plaga matava tot el que era viu: plantes, bèsties i persones. Davant d’aquest flagell, els veïns de Castellbò i els pobles de la rodalia van fer un vot a sant Joan de l’Erm: si els alliberava de la pesta, cada any tota la vall pujaria en romeria a la seua ermita del bosc. La pesta va arribar fins a les portes de Castellbò, però no va travessar el pont d’entrada al poble, ni tampoc no va afectar cap llogarret de la vall. A l’indret exacte on la pesta es va aturar, els veïns hi van plantar una creu, la Creu del Pal. Des d’aquell fet miraculós, cada any e129 d’agost, tota la vall de Castellbò assisteix devotament a l’aplec de Sant Joan.

Un any, entre tota la colla de pelegrins que pujaven a Sant Joan, hi havia un vell que anava acompanyat del seu nét, un bordegot de set o vuit anys. Costa amunt, les cames del vell no podien seguir el pas de la comitiva, de manera que en entrar al bosc ja s’havien endarrerit bona cosa. Poc després que es quedessin sols, es van adonar que els seguia un gos. Pel color del pèl i per la forma del cap semblava una guineu, però recargolava la cua com els gossos. Passada la Basseta, quan ja faltava poc per arribar al sant, es van aturar un moment per beure en una font. Així que el xiquet i son padrí van aixecar el cap de l’aigua, es van trobar amb un senyor molt elegant al seu costat. El gos que els seguia havia desaparegut.

—Hem de parlar, vós i jo —va dir el foraster al vell.

—Encara tenies temps, home —va fer el padrí, com si el conegués de tota la vida.

—Ni un moment més. Recorda que avui és el dia —va dir el foraster.

—Com passa el temps! —es queixà el vell. I es va girar cap al nen—: Comença a caminar al davant que jo ja vinc.

Amb quatre salts, el xiquet va arribar al santuari. La missa encara va trigar una estona a començar, però son padrí no feia cap. Després de la missa, quan cada família ja feia el seu roglet per dinar, el vell encara no havia comparegut. El xiquet, tot esverat, ho va dir a una gent del seu poble que també eren a l’aplec i aquests van donar l’alarma. De seguida una colla d’homes, acompanyats del nen, van anar a buscar-lo pel camí que havien vingut. A la font on s’havien aturat a beure, tampoc no hi era. Damunt d’una pedra del barranquet hi havia dues gotes de sang. Al vell, però, no el van trobar ni viu ni mort.

—No has vist res estrany, a la font? —li van preguntar al nen.

El xiquet els va contar llavors l’aparició misteriosa del gos aguineuat, així com la presència d’aquell foraster que son padrí semblava que conegués. Després de sentir el nen, la gent va arribar a la conclusió que aquell home, de jove, s’hauria venut l’ànima al dimoni, a canvi de vés a saber quin favor. Tal dia com avui en deuria fer anys d’aquest tracte i, per això, el diable se l’havia emportat amb cos i ànima a l’infern.

Etern com la teia

El xicot era l’hereu d’una de les millors cases de la vall de Sant Joan Fumat. Tenia tot el millor que es pot tenir en aquesta vida: era jove, ben plantat i estava carregat de diners. Una nit que tornava tot sol d’una festa, va exclamar en veu alta:

—No m’hauria de morir mai! No sé pas què donaria a canvi de poder viure sempre!

A l’instant se li presentà el dimoni banyut:

—Si em dónes l’ànima, no et moriràs mai.

El jove, que no tenia un pèl de ruc, s’ho va rumiar un moment. «Sembla un bon negoci —pensava—, ja que si no em moro, no la tindrà mai, la meua ànima. I en el cas que em morís, doncs, llavors fóra ell qui hauria trencat el pacte».

—Hi estic d’acord —va dir el jove hereu.

—Doncs, tracte fet! —saltà el dimoni.

Aleshores el dimoni li va donar una branca de teia:

—Endreça-la en un lloc de la casa, on no hi toqui l’aire ni l’aigua de la pluja. Tu seràs etern com la teia.

Aquella mateixa nit, el xicot amagà la teia en un forat de la paret, als caps de casa. Després, va viure uns anys donant-se tots els gustos, sense mirar prim. Aviat, però, va notar que es feia vell. «Com és possible?», va reaccionar indignat al principi. Tot d’una, però, recordant fil per randa les paraules que s’havien intercanviat amb el dimoni, es va adonar que no era tan bon tracte com li havia semblat, ja que amb el Banyeta havien acordat exactament que «ell viuria sempre». De fer-se vell, ni l’un ni l’altre no n’havien parlat.

I efectivament, el jove hereu va anar envellint com tot gat i fura d’aquest món. Aviat, es va quedar sol al pedrís de la plaça, perquè tots els companys de la seua telerada se n’havien anat en tres o quatre hiverns. Assegut al pedrís de davant de casa seua, va veure morir els seus fills. Encabat, quan les seues cames ja no podien donar un sol pas, es va arrupir al banc del foc. Des d’allí va veure morir els seus néts. Millor dit, no va veure res perquè feia anys que s’havia tornat cec, però va sentir com les campanes tocaven a morts. Al cap d’un temps es va tornar sord, i només podia distingir el fred, la calor i l’olor del menjar… Els besnéts, perquè no els fes nosa a l’hivern, el van traure del banc escó i el van instal·lar en una cambra fosca de la casa.

El vell va sobreviure a moltes generacions. Els fills naixien, es feien grans i morien, però el vell es quedava. Com es queden els objectes de la casa: els cremalls del foc o la pedra de la llinda de la porta. I així és com el veien els seus successors, com un objecte inútil, no pas com una persona que formés part de la família. De fet, no els donava gaire feina, ni els costava un duro, perquè el vell no menjava ni bevia. L’únic que feia era donar-los turment, ja que dia i nit no parava de queixar-se i d’astrolicar tot sol.

A la casa es pensaven que se li havia assecat el cervell i desvariejava, i ningú no li feia cas. En realitat, el vell demanava a crits alguna cosa, el que passa és que no entenien les seues paraules. Havien passat tants anys, que la llengua que es parlava en l’època de la seua joventut havia canviat totalment.

Un dia van arribar uns forasters al poble. Eren gent instruïda, que havien llegit molts llibres. Per casualitat van anar a aquesta casa i, mentre eren allí, van sentir els crits del pobre padrí.

—Es un vell que repapieja. És més vell que Matussalem —va dir la mestressa.

—Quants anys té? —van preguntar.

—No ho sabem, sempre l’hem vist així.

—Que el podríem veure?

—Oi, és clar!

Van entrar a l’habitació i, després d’escoltar-lo una mica, els forasters van dir:

—Aquest home parla en una llengua que fa molts anys que ha desaparegut. Nosaltres l’entenem perquè l’hem estudiada als llibres.

—Què dimonis deu voler?

—Sempre repeteix el mateix: que a sota la biga comunera del llosat, hi ha amagat un tros de teia, que sisplau, agafeu-lo i foteu-lo al foc perquè es cremi ara mateix.

Ho van fer i el vell es va poder morir finalment.

El marrà negre

El pastor d’una casa d’Arabell guardava un ramadet d’ovelles d’una cinquantena de caps. Un any, a final d’hivern se li va morir el marrà. Durant uns dies, el pastor va buscar un substitut entre els ramats del poble i en va donar veus pels pobles veïns. Dels pocs mascles que li oferien, no n’hi havia cap que li acabés de fer el pes. Entretant, les ovelles se li anaven posant cada dia més neguitoses. Una tarda, anaven tan mogudes que no paraven quietes enlloc, encavallant-se sense parar les unes a les altres, amb uns bels desficiosos que feien esborronar. El pastor, que ja n’estava fins al capdamunt d’haver-les d’anar al darrere i d’abuixar-los el gos, va renegar:

—A redéu, males putes! Amén de Déu sortís el diable i us amanís a totes!

A l’instant, va aparèixer al mig del ramat un marrà amb banyes, més negre que l’estalzí. Era tan corpulent que la seua esquena sobresortia un parell de pams damunt de la llana de les ovelles. El pastor no havia vist mai un semental tan ben dotat: anava ben armat de flabiol amb unes alforges que gairebé li tocaven a terra. El mascle va saltar damunt la primera ovella que tenia al costat. Encabat, se les va fer passar totes, una després de l’altra, sense aturar-se un moment per descansar. Tot d’un plegat, quan van estar totes amanides, va desaparèixer com si se l’hagués engolit la terra.

Al cap de cinc mesos, les ovelles van començar a corderar. Aquell any eren moltes les mares que duien bessonada i no se’n va aforrar ni una. Els corders que naixien eren tots negres com son pare. Negres des del morro fins a la punta de la cua, no n’hi havia ni un que tingués, com sol passar, un estel al front o una clapa blanca a les potes. Finalment, en va néixer un de ben blanc.

Els corders van medrar com una broma, grassos i lluents. Quan ja enrassaven més de dues arroves, l’amo va decidir de vendre’ls. La nit abans que els vingués a buscar el carnisser de la Seu, el pastor va sentir uns xantots a fora, com uns bels de marrà, però no en va fer cabal i es girà de costat. Al cap d’una estona, un enrenou de trepitjos i corredisses al corral el van despertar. El pastor va córrer cap al corral: la porta era oberta i els borrecs havien fugit tots. Tots excepte el blanc. Ni aquella nit, ni l’endemà, ni els dies posteriors, no en van poder veure cap, ni en pampa ni en pols. Pel rastre de cagueles, van suposar que havien fet cap als Inferns, unes Naus molt fondes, plenes de foradots que hi ha més amunt del poble.

El corder blanc se’l van deixar per marrà i es veu que va ser de tan bona mena.

15

Pastors

Els pastors practiquen l’ofici més antic del Pirineu. Les primitives tribus dels inicis del neolític que es van establir, de forma més o menys duradora en aquestes valls, van haver d’optar per la ramaderia com a activitat bàsica per sobreviure. Els condicionaments del clima i de la vegetació així ho exigien. La saviesa ancestral dels antics pobladors ha arribat fins als pastors d’avui, a través d’innombrables generacions. Ells coneixen la disposició de les estrelles i les entranyes de la terra, els secrets de les plantes remeieres i cadascuna de les malalties del bestiar, els noms dels accidents geogràfics del terme i la fesomia de totes les ovelles del ramat…

A còpia de temps i d’una continuada relació amb la natura salvatge, els pastors han anat descobrint totes les intimitats que aquesta amaga. De vegades una nova troballa és deguda a un fet casual, com en la llegenda de L’escudella de fusta, la qual explica com un pastor descobreix el secret de les aigües subterrànies, en aquest cas, l’origen de la Font Bordonera. La moneda d’or que l’escudella amaga —de manera semblant com la terra dissimula els camins de l’aigua de les fonts— és brillant i preciosa com el nou descobriment. I si bé és cert que el pastor recupera per un atzar fortuït el tresor perdut anys enrere, també s’ha de reconèixer que l’home és un bon observador i es fixa en el padellàs amb què donen menjar als gossos. Tot pasturant el ramat, els pastors es tornen contemplatius, observadors dels moviments de la natura en cada instant. Per bé que han d’estar contínuament a l’aguait del bestiar, la feina de pastor no mata i, per tant, hi ha temps per observar l’espectacle de la natura. D’aquesta manera es distreuen i a la vegada s’enriqueixen amb nous coneixements. El pastor de Peri d’Araós, després d’espiar l’escena de l’óssa que ensenya al seu fill a travessar un barranc, s’assabenta que aquests animals instrueixen els cadells si fa no fa com les persones.

A la vegada, fora poblat, els pastors es posen en contacte amb allò ocult, ja que és precisament en els boscos, ermots i pasturatges allunyats del poble on es manifesten els fenòmens sobrenaturals i misteriosos. Així, en la llegenda de la campana Bartomeva, el Martí del Mestre és l’única persona del poble d’Ars que té el privilegi d’escoltar la disputa entre un núvol prenyat de pedra i una bruixa anònima.

Els llibres sagrats tracten molt bé els pastors. Sant Lluc ens conta, al començament del seu Evangeli, que la mateixa nit de nàixer Jesús, un àngel s’aparegué a uns pastors «que vivien al ras i vetllaven de nit guardant la ramada». Ells foren, doncs, els primers de saber la bona nova, els primers d’adorar el nou Déu. Un Déu que predicarà la seua doctrina amb exemples ramaders, com La paràbola del Bon Pastor, el símbol paradigmàtic del cristianisme. No és casual que el gran tema de l’art paleocristià giri a l’entorn de la figura del Bon Pastor, que porta a coll-i-be l’ovella necessitada. Ni tampoc no és estrany que els bisbes exhibeixin en les misses solemnes —tal com assenyala el Joan Lluís a Els pastors i les estrelles— un bàcul que té una forma molt semblant al tirapeu dels pastors. El vicari d’Herba-savina solia presentar així tota la jerarquia eclesiàstica: el papa és l’amo de casa, els bisbes són els pastors, els rectors fan de regatxos, i a nosaltres els vicaris ens ha tocat de fer de gossos.

Els pastors de les valls pirinenques i de molts altres indrets d’Europa tenen el privilegi de trobar imatges de la Mare de Déu, ajudats sovint per un cap de bestiar del seu ramat. La llegenda religiosa que explica els detalls de la miraculosa troballa no acostuma a ser gaire original: totes les marededéus foren descobertes, si fa no fa, de la mateixa manera. El llibre Jardín de María, plantado en el Principado de Catalunya, escrit per Narcís Camós l’any 1657, em confirma que aquesta llegenda —de fet es tracta de versions d’una mateixa història—, té, pel cap baix, uns quants segles de tradició. De tot el reguitzell de llegendes de marededéus trobades que em conten aquí i allà del meu viatge, em decideixo finalment per redactar la versió de la Mare de Déu de la Mola, que recullo a la Torre de Buira. No sé per què trio precisament aquesta, entre desenes que n’he escoltat. Potser perquè en la humitat que traspua la pedra de la mola, tinc la sensació de palpar-hi un antic culte a la pedra. O potser l’he escollit en agraïment per la panoràmica que contemplo des del serrat de la Mola, un mirador impressionant de les valls ribargorçanes i dels cims del Pirineu, presidits per la cresta de les Muntanyes Maleïdes.

A la vall d’Isil és molt coneguda la llegenda de la mina d’or de Crabera, tresor que ningú no ha pogut localitzar per més que hagi resseguit tota la muntanya. Diuen que una vegada un pastor va trobar l’entrada de la fabulosa mina, però en el moment que s’hi anava a ficar, va veure que se li escapaven les ovelles. L’home es va treure els socs, els va deixar a terra com a senyal de l’entrada i va córrer d’aturar el bestiar. Mai més, però, no va poder trobar, ni esclops ni mina d’or. Decididament, per al bon pastor, el deure de cuidar el ramat s’anteposa fins i tot a la troballa d’un tresor. El bon pastor, com el Ton de Surp —protagonista del relat Olor de borrega—, coneix cadascuna de les ovelles del ramat i tan aviat com troba a faltar una borrega, no dorm tranquil ni recensa fins a saberne el trellat. Encara que en aquest cas, les cabòries de Ton de poca cosa cosa li serviran.

Els pastors són la sinceritat personificada. L’any 1919, després de l’epidèmia de grip, un pastor d’Hortoneda va baixar a mercat a la Pobla. «Què feu per allà dalt al poble?», li va preguntar el pastisser del Raval. «Malament —es queixà el pastor—. Hem tingut una passota molt dolenta, que ens n’ha fet veure de tots colors. En poc temps, n’hem portat sis al cementiri. I encara podia ser pitjor, perquè sort de Déu que li ha pegat per les persones, que si li pega per les bèsties, ens arruïna a tots». Encara que sembli un estirabot, l’home en realitat té raó, ja que si l’epidèmia hagués caigut sobre el bestiar, el poble sencer hauria mort de gana. Sens dubte que els veïns del poble pensen com ell, però es guardaran prou de dir-ho, i menys encara davant de forasters. El pastor, en canvi, és sincer i primitiu, diu sense embuts el que pensa. El bon salvatge —el Manelic de Guimerà—, no ha estat infectat pel fingiment dels civilitzats de la «terra baixa», el quals tenen parlar d’ovella i mossegar de llop.

La ingenuïtat dels pastors serveix sovint per pagar el riure als qui han perdut la innocència del sexe, com en el cas de la història Tremolar de fred. O la darrera història, Quan les plantes pateixen, on apareix un pastor que, a més de conèixer i estimar les seues ovelles, té un respecte gairebé sagrat per les plantes que els serveixen d’aliment. L’anècdota, que conserva un regust animista de les cultures primitives, conté a la vegada tota la ingenuïtat, la innocència i la fantasia de les criatures.

Els pastors, finalment, marcaven el calendari pirinenc. Uns capítols enrere —concretament el que hem dedicat al moros— vèiem com era precisament un pastor de Taús l’únic home capaç d’empescar-se un enginy per tal de liquidar el darrer moro del país, que s’havia atrinxerat dins d’una torre als caps de Boumort. En recompensa, l’heroi no demana pas una fortuna individual en diners o en espècies, sinó un privilegi que beneficiés tot el seu poble: que el camí ramader passés pel bell mig de Taús. El Pedregat de la Guàrdia em puntualitza que aquesta història explica el fet que Taús sigui l’únic poble del Pirineu en què una cabanera passa pel mig dels seus carrers. Imagino de seguida els guanys que la carrerada, transitada per centenars de pastors i milers de caps de bestiar, devia proporcionar anualment al poble. La desfilada sorollosa —nyaupits de gossos, bels d’ovella i rebombori dels trucs dels crestons— marcava el ritme de les estacions; si es perdia serrats amunt, anunciava el bon temps; si colava barranc avall, ja podies preparar la manta perquè s’atansava l’hivern.

Un vaquer de la vall d’Àssua em va preguntar fa un parell d’hiverns —jo que llegia llibres ho havia de saber— per què aquests últims anys no nevava tant com abans.

—Què voleu dir, amb la paraula abans? —li vaig demanar que concretés.

—Doncs vint-i-cinc o trenta anys enrere. O potser més… Des que la ramada del Tor d’Alós no baixa cap a l’Urgell, que no ha fet més hivern.

Hi penso sovint, en aquestes paraules. M’afiguro que en les valls pirinenques la roda de l’any estava tan acostumada a voltar al ritme de les esquelles, que actualment la tardor, sense el comiat de les ramades, sembla que no se’n vulgui anar del tot.

L’escudella de fusta

Un pastor del Pla de Corts tenia una escudella de fusta, que s’havia fet ell mateix de la soca d’un faig. Com que la feia servir per menestrar-se les sopes de llet o per apariar-se qualsevol menjada, la duia sempre dins de la motxilla. No l’hauria donat per res del món.

Un dia que pasturava el ramat vora Cabestany, es va atansar a l’estany de Montcortés per eixarravar l’escudella. Va relliscar amb el fang de la vora i l’escudella li va regudir a l’aigua. En veure que no la podia atènyer de la vora estant, va anar a collir una branca de roure. Quan hi va tornar, no la va veure enlloc. L’endemà va tornar amb les ovelles als glevers de vora l’estany, però l’escudella no va aparèixer. Es va resignar, per fi, que no la veuria més, ja que, tot i ser de fusta, l’aigua se l’havia engolit.

Al cap de molts anys, aquest pastor tornava de l’Urgell, on havia passat l’hivern amb el ramat. Una de les jornades del viatge, va fer nit a cal Fontanet, una masia prop d’Organyà. Poc després d’entrar a la casa, el pastor es va quedar d’una peça: en aquella casa hi havia la seua escudella de fusta. No la deurien valorar gaire, ja que la feien servir per donar menjar als gossos.

—Qui us l’ha fet, aquesta escudella? —va preguntar a la mestressa.

—Ningú —va dir la dona—. Fa temps que se la va trobar el nostre pastor en una segla de la Font Bordonera. Qui sap qui la deuria perdre!

—No us la voleu pas vendre? Fa dies que en busco un padellàs per donar menjar al gos —va mentir el pastor.

—A fe prou, home! Doneu-me’n el que us sembli.

El pastor li’n va donar un ral, que la mestressa va prendre ben contenta. Tot seguit, l’home es va treure el ganivet de la butxaca i va desenroscar un tap que hi havia ben dissimulat al cul de l’escudella. De dins, en va sortir una dobleta d’or.

—Si ho hagués sabut… —es va plànyer la dona.

—No us ha de saber greu, mestressa —va dir el pastor. I li va explicar que aquella escudella l’havia fet ell quan era jove i que l’havia perdut feia temps, uns quants dies lluny de la Font Bordonera.

L’óssa i els cadells

Un cabaler de casa Peri d’Araós estava llogat de pastor en una casa d’Ainet de Besan. Un matí va aviar les ovelles del corral, va travessar el riu pel pont de darrere del poble i en acabat, continuà cap amunt, fins a enfilar el barranc de Buscallado. Era aquesta una girada que solia fer sovint a la primavera. El pastor tocava el bestiar des de darrere del ramat, no fos cas que alguna primala gormanda se li’n tornés cap als prats que havien deixat més avall. Quan les bèsties van començar a entretenir-se més en les pastures, l’home se’n pujà dalt d’una roca per observar millor tot el ramat. Uns metres per sota els seus peus, rondinaven les aigües lletoses de Buscallado. Érem a final de maig i pel barranc s’escorrien les darreres neus de la Serra de la Màniga.

Tot d’un plegat, va aparèixer l’óssa seguida de dos cadells. Mare i fills es van aturar vora l’aigua, a poques passes de les últimes ovelles, que anaven peixent clotada amunt. Des del seu mirador, l’home els podia espiar tots els moviments. L’óssa va fer unes passes cap avall, on el barranc baixava més ample. Després d’ensumar l’aigua, la bèstia va passar a gual el torrent, seguida per un dels dos fillets.

El seu germà, però, que semblava una mica més xicarró, s’havia quedat a l’altre costat de barranc. Des de la vora, la mare li feia gestos amb la pota del davant, com si li digués, «passa, no tinguis por de l’aigua!». El cadell no es veia amb cor de passar. Mullava la poteta a l’aigua del toll i, ja sigui perquè la trobava massa freda o perquè li semblava que s’enfonsaria, el cas és que la bestiola reculava, tot esporuguida, cap a la gleva.

Al veure que no hi havia res a fer, l’óssa travessà de nou el barranc per recollir-lo. Agafà el fillet amb les manasses i, després d’amorrar-lo a l’aigua, el va empènyer cap a la tolla. L’osset avançava a poc a poc, sol dins del gual, amb l’aigua fins al coll. Quan ja era gairebé al mig del barranc, va relliscar i el seu caparró desaparegué sota l’aigua. La mare, en vista que el corrent se l’emportava cap avall, va saltar al barranc, agafà el cadell amb un feix i el va traure de l’aigua. Un cop a la vora, mare i fill es van espolsar l’aigua com els gossos. Encabat, tots tres es van perdre dins del bosc.

La Bartomeva

A més de l’església parroquial dedicada a sant Martí, a Ars tenien una altra capella, als caps del poble, presidida per sant Bartomeu. El capellà hi deia la missa per Sant Joan, per sant Pere, i naturalment, per Sant Bartomeu, el dia 24 d’agost. A l’estiu, així que veien aparèixer al cel un broma que fes mala pinta, corrien a la capella, pujaven al campanar i ventaven la Bartomeva. Aquesta campana tenia molt poder contra les pedregades. Si eren a temps de tocar-la abans que la nuvolada hagués entrat al terme d’Ars, no calia tenir por que pedregués perquè la Bartomeva feia fugir els núvols.

Una tarda xafogosa d’estiu, el Martí de cal Mestre guardava el bestiar en un indret de la muntanya conegut com el Planen de la Roca de Sant Bartomeu. Tot d’un plegat, es talaià que una bromota negra treia el cap per l’Estalella, pel cantó de la vall de Castellbò. El núvol, que feia una remor que esfereïa, anava avançant tot decidit cap al bosc d’Ars. «Aquesta bestiota ens ho xafarà tot! —va pensar el pastor—. Si la Bartomeva no ens ajuda de seguit, estem perduts!».

Al cap de no res, va sentir els nang-nangs de la campana a baix al poble. La broma llavors es va quedar aturada en sec. Moments després, el pastor va poder sentir aquesta conversa:

—Vinga, endavant! Què esperes? —va xisclar una veu de vella.

—No puc passar —va roncar una altra veu, enmig de la remor i de l’espetec dels trons.

—Què cony tens, ara?

—Doncs que no, no puc passar.

—Per què?

—Perquè toca la Bartomeva.

—Deixa’t de romanços! Una campana et fa por? Vinga, mou-te!

—No puc passar!

Per més que la vella renegués i maleís, no va aconseguir que la broma avancés ni un través de dit. Per fi, la nuvolada va anar voltant pel cap de la vall, sense cobrir mai el terme d’Ars. Tan aviat com entrà al terme de Civís, a l’indret del Serrat de Gibrís, va descarregar la pedregada. Els prats i els boscos de Civís van quedar fets una calamitat; en canvi a Ars, no hi va caure ni una gota d’aigua, ni un sol gra de pedra.

Mare de Déu de la Mola

Un pastor de la Torre de Buira que guardava el ramat en un serrat de damunt del poble, va descobrir un dia entre els matolls una pedra arrodonida com una mola. L’home, pensant que un dia li aniria bé per fer una paret, la va fer baixar costes avall fins a deixar-la en un bancal conreat que tenia prop del poble. L’endemà al matí, quan aviava les ovelles, va veure que la roca havia desaparegut del tros. Al migdia, quan tenia el bestiar peixent pel serrat, va trobar la pedra en el mateix lloc del dia abans.

—Qui reïres la deu haver tornat aquí dalt? I a més, durant la nit! —es va estranyar el pastor. Abans de tancar el ramat, la va arrullar de nou pels rebollars cap al poble.

L’endemà va passar exactament el mateix, i ell, costes avall altra vegada. El tercer matí, però, el pastor ja va veure que això que una roca caminés tota sola costes amunt, no podia ser, i anà a trobar el capellà.

—És un senyal miraculós de la Mare de Déu —va dir el rector—. La imatge vol que li construïu una capella al cap d’aquell serrat.

En vista del miracle, la gent de Buira i de tots el pobles veïns, li van agafar de seguida molta devoció i li van edificar una ermita en aquell indret. La pedra del miracle van paredar-la en el mur, pel cantó de dins, molt a prop de l’altar presidit per una imatge anomenada per aquest motiu Mare de Déu de la Mola.

Cada any, el dia de l’aplec, que s’escau el darrer dissabte del mes de maig, una gran gentada puja fins a la capella. Hi fan cap romeus dels set pobles dels voltans: la Torre, Buira, el Pont de Suert, Sirés, Espolla, Gavarret i Bonansa. Després de la missa i del cant del gojos, els devots passen la mà per la mola encastada a la paret. Si la pedra és humida, vol dir que serà un any de pluges; si és eixuta, malament rai, perquè assenyala sequera.

Olor de borrega

Cada any, tan bon punt arribava l’estiu, el Ton de casa Manja de Surp menava el seu escamot d’ovelles cap a Roní. En un matí feia el canvi de poble: baixava fins a Rialp, travessava el riu pel Pont de Pedra i enfilava el caminet de Roní. S’hi quedava tot l’estiu, al poble. Els «matabedolls» li deixaven péixer de franc les pastures a canvi del xerri. Al vespre, en pic sortia l’estel bover, el Ton tancava el bestiar en una pleta que muntava al mateix prat on les ovelles havien pasturat de dia, perquè boguessin la terra. De més a més, a la casa on aviava feien la dispesa al pastor.

Una nit, el jovent de Roní, que només pensaven quina en podrien fer, van saltar a la pleta del Ton i li van prendre una borrega. La més grassa i tendra que van poder palpar. Van degollar la bèstia i se la van anar a menjar a cal Frare, que feien d’hostal. Se la van cruspir tota aquella nit, i més n’hi hagués hagut!

L’endemà al matí, a l’hora d’aviar el ramat, el Ton es va talaiar a l’acte de la pèrdua.

—Osca de Déu! Haig perdut una borrega! —va remugar.

L’home estava tan amoïnat que, a tot déu que trobava, li preguntava el mateix:

—No has pas vist una borrega? Osca de Déu! —l’home sempre renegava així—. Aquesta nit m’ha desaparegut de la pleta!

Ningú no n’havia vist cap de borrega, com si s’hagués fos aquell cap de bestiar. A la nit, després de tancar la pleta, el Ton es va arribar fins a l’hostal, per veure si algú li’n podia donar raó. Uns quants xicots bevien i jugaven a cartes. Encara els durava el fart, que a costelles del Ton s’havien fet la nit passada.

—No has pas trobat la borrega, Ton? —va preguntar un d’ells al pastor, tot just entrar a la sala.

—Osca de Déu, no!

Per la reacció del jovent, el Ton es va olorar que aquella patuleia en sabien alguna cosa.

—Dis-me la veritat! —va demanar el Ton al xicot del Cabaler—. L’has vist o no la borrega?

—¿No és pas una borrega molt grassa, amb la cara ullerada de negre?

—Sí, reosca de Déu! —va exclamar el pastor, tot il·lusionat—. La més bona del ramat!

Llavors el xicot del Cabaler va dir:

—Doncs, fot-me el nas al cul i en sentiràs l’olor!

Les pitjors feines

Dos germans concos estaven llogats de pastor a la mateixa casa en un poble de l’Alta Ribagorça. El més gran s’encarregava de les vaques, mentre que el xic guardava un ramat d’ovelles. Quan es van llogar, la família dels xicots va demanar a l’amo que mirés de trobar-los una mossa i de casarlos. L’amo va dir que per al gran ja no hi havia res a fer perquè ja era massa vell, però que el xic potser sí, que encara feia goig.

Al cap d’un temps, va sortir una bona oportunitat de boda amb una noia que havia vingut al poble de criada.

—He pensat que aquest hivern t’hauries de casar —li va dir l’amo, quan ja li havia fet de bo amb la xicota.

—Casar-me? I això què és? —va preguntar el pastor, que era una mica carallot.

—Doncs que viuràs amb una dona.

Ell no ho veia cap molla clar:

—Digueu-ho a mon germà…

—Ell és massa vell i ja no pot… Ho has de fer tu, home!

—Sí, és clar —va protestar el pastor—. A mi, sempre em toquen de fer les pitjor feines!

Després de rondinar una estona, el xicot va dir que s’hi casaria. Al capdavall, ell només era el pastor i, doncs, no podia pas portar la contrària a l’amo.

La boda es va celebrar la vetlla de Sant Sebastià, el patró del poble. A l’hora d’anar a dormir, l’amo va acompanyar els nuvis a una habitació que els havien apariat. El pastor no havia vist mai un llit, sempre havia dormit amb pellons, a l’estiu a la muntanya, i a l’hivern, al paller o al corral. En veure aquella blancor de llençols, el nuvi va dir que de cap manera:

—Jo ací no m’hi gito! Em fotré de gel, amb aquesta blancúria!

—No sigues orc, home, que no és pas neu, això… —va fer l’amo.

—Jo sempre haig de fer les pitjors feines! —es queixà el pastor.

Quan es van quedar sols, la noia es despullà i es ficà al llit. El xicot, però, va anar a veure son germà que dormia al corral de les vaques.

—T’hi vols cotxar tu, amb aquella? —li va proposar.

—Prou… —va fer el vaquer.

Quan son germà es va haver arraulit al costat de la xicota, el pastor es va estendre els pellons a sota el llit i s’hi acotxà.

L’endemà al matí es va llevar al primer toc de campana i se’n va anar a missa. Al sortir, el jovent li preguntava, rient per sota el nas:

—Què, com has passat la nit?

—No gaire bé —es queixava el pastor—. Al corral de les corderes hauria estat més calent. I més tou damunt del xerri!

La jovenalla es feien un bon panxot de riure. Un d’ells va preguntar:

—I ton germà, com és que no ha vingut a missa? Avui és la festa major xica!

—Pobre, ell encara ho ha passat pitjor. No crec pas que hagi tastat el dormir, de tant gel! Tota la nit ha fet tremolar el llit com una fulla de xop!

Quan les plantes pateixen

L’hereu de cal Pujol —una masia de Nargó, arrecerada a l’altre costat del Segre, a pocs minuts del poble— va anar a Organyà per la Fira dels Tractes, per llogar un pastor. A la fira, li’n van presentar un que no era del país, amb el qual de seguit es van entendre en qüestions de dispesa i de soldada. Abans, però, de tancar el tracte, el pastor va advertir:

—Heu de saber que jo, els dies que fa mal temps, no trec les ovelles del corral.

—Mal temps, mal temps… —va remugar l’amo—. Home, tot just som a Carnestoltes i queda molt hivern pel davant!

—Vós, feu el que vulgueu, però aquesta és la meua condició —va insistir el pastor—. Us aviso ara, perquè encabat no hi hagi raons.

Tot i que no li feia gens de gràcia aquesta condició, l’amo el va llogar igualment. «A veure si serà més gos que el jaure», es malfiava mentre tornaven a casa. Al vespre, en arribar a la masia, l’amo li anava ensenyant el ramat, mentre tots dos feien popar els corders. Al nou pastor, no li calia pas dir de quina ovella era fill cada corder, ho endevinava per la fesomia de la cara al primer cop d’ull. Quan van sortir del corral, ja coneixia les ovelles millor que l’amo. L’endemà i els dies posteriors, l’amo estava molt content i satisfet. Sens dubte que havia llogat una joia de pastor. «A veure si s’aguanta el temps», sospirava.

Un matí de final de febrer es van despertar amb quatre dits de neu. El pastor es llevà igualment a punta de dia, i després d’apariar els corders, va dir a la mestressa que li preparés la berena.

—Que també voleu aviar?

—Doncs és clar, dona! Per què no?

—Voleu dir que trobaran menjar, amb aquesta nevada?

—No re, això. Aquest neviscall es fondrà de seguit. La neu del febrer se’n va com un gos llebrer, mestressa!

El març va començar amb una seguida de pluges. Així i tot, el ramat de Pujol no es va quedar ni un sol dia als corrals de l’era. Cada matí a la mateixa hora, encara que plogués a bots i a barrats, el pastor treia les ovelles a péixer a fora. Per fi, un dia al capvespre es va girar una rufada de vent de port que a la nit deixà el cel net i serè com un ull de gat. L’endemà al matí el vent continuava ganyolant com una mala bèstia per portes i finestres. A l’hora acostumada el pastor no es va llevar.

En veure que no es movia del llit, l’amo el va anar a cridar:

—Que no us trobeu bé? Què us passa que no us lleveu?

—Em trobo molt bé —va dir el pastor des del llit—. Però ja us vaig avisar que els dies de mal temps les ovelles no sortirien del corral.

—Mal temps dieu? Au vinga home, si fa un sol ben espurlent i no es veu una broma en part de món!

—Aneu molt equivocat, mon amo. Avui fa molt mal temps. Quan fa vent, les plantes tenen turment.

16

Criatures

Les criatures són, per descomptat, encara més innocents que els pastors. L’estat de puresa en què viuen, els permet de percebre fenòmens sobrenaturals vedats a la resta dels adults, que han perdut la innocència. En el cas titulat Una taca d’ombra, tan sols la nena de cal Macareno de Malmercat pot descobrir allò que realment s’amaga dins d’aquella taca fosca que se’ls cola dintre de casa i els en fa de tots colors.

Els fills són una benedicció de Déu, sobretot perquè asseguren el futur de la casa. Costa tant, però, de fer-los acampar! De cada cinc que en neixen, gràcies que se’n pugui esquerar un parell. Per això les dones, un cop casades, no han de parar de criar fins que tenen ben assegurada la descendència. Sovint, la llet de les bèsties del corral pot ser decisiva per salvar un nadó. La Soledat Ricou de Senterada em conta que en un poblet del Flamicell —no recorda quin— la mare va morir de part, però la criatura va sobreviure. Era una nena i la van acostumar a les mamelles d’una cabra. La bestiota l’estimava com si fos el seu propi fill i es veu que ella sola es cuidava de donar-li popa. Quan la nena plorava, la cabra acudia al bressol, s’eixarrancava al damunt posant una pota a cada costat del llitet de forma que les mamelles freguessin els llavis de la criatura. La cabra estava sempre a l’aguait de la nena, era una dida perfecta. Com que no es podia allunyar gaire del bres, feia vida a la casa, al costat dels vells i del jove vidu. Fins i tot li posaven un plat a taula, com si fos un més de la família.

La major part de camins passa al revés: es perd la criatura però la mare se salva. Quan això ocorre amb les bèsties, els pastors fan popar a la mare altres mamellons perquè almenys puguin aprofitar la llet. Doncs, el mateix s’ha de fer amb les dones: deixar que se li faci malbé la llet de les popes és un pecat com llençar el pa. La mare es pot llogar de dida o bé baixar a Lleida —a les masies de Valldarques ho fan sovint— i emportar-se un nadó de l’orfanat. Mentre l’alimenten, l’Estat els passa un sou; després, si el bordegot és eixerit i robust, i la dona no té gaires agalius d’augmentar la família, se’l poden quedar com si fos un fill de la casa.

Si el part va bé, encara no es poden ventar les campanes; els primers dies de vida són molt delicats. Abans del bateig, les criatures són més trencadisses que el vidre, de manera que cal anar amb molt de compte a deixar-les veure a segons qui. Si una bruixa li dóna mal, ja el pots oferir! Per més precaucions que es prenguin, mai n’hi ha prou. A cal Sabater d’Àreu, van deixar una criatura al bres, prop de la garlanda del foc, i se’n van anar a plegar herba en un prat de vora el poble, després de tancar la porta amb dos tombs de clau. Al cap de poca estona, en tornar la mare a casa va trobar el seu fillet clavat a la gatonera de la porta. Es veu que una bruixa, convertida en gatot, l’havia tret del bres amb una mossada i se l’havia emportat escales avall. Sort que el nen era un mica capgros i no va colar per la gatonera. Van donar la culpa a la Ciliona, no podia ser ningú més que aquella bruixota del poble.

Si una bruixa amb intencions criminals té dificultats per veure directament la criatura, embruixa del carrer estant l’entrada de casa, com el cas El remei de la trumfa. Molt de compte doncs, amb la porta de casa, majorment quan hi ha criatures a dintre. Moltes famílies, escarmentades que cada criatura se’ls emmalaltís de mort el dia que la portaven a l’església per batejar-la, feien com els de Marieta de Vilaller: quan en tenien un altre, de fill, en lloc de treure’l per la porta, el ficaven dins d’una cistella i el baixaven al carrer per una finestra. D’aquesta manera, burlant l’embruixament de l’entrada, havien aconseguit d’acampar-lo. La xemeneia és una altra via d’accés a la casa. Precisament en el cas de la nena de Gerri que he redactat, el mal entra per la porta, mentre que el remei baixa per la xemeneia i es fica dins de les trumfes que es couen al caliu.

Em conta el Pepe del Ton de Pessonada que havia sentit explicar als més vells que una vegada un nen del poble es va llevar a la nit i va sortir tot sol al balcó per fer un riu. Mentre pixava, es presentà el duc, l’engrapà amb les urpes i amb una revolada se l’emportà al seu niu de la Roca. I mai més no se’n va saber el trenat. Les feres són una altra amenaça per a la canalla xica: les àligues i els ducs els espien per portar-los de becada als seus pollets famolencs; les serps adormen la mare per popar-se-li la llet, mentre la criatura es mor de gana; l’ós se’ls emporta amb un feix i els tanca vius al seu cau, on els amanyaga com si fossin els seus cadells, com el cas de La nena d’Oveix que no va créixer. El llop, en canvi, sempre gormand de carn fresca, engrapa La nena de Boldís i se la cruspeix enmig de la nevada.

La nena d’Oveix, rescatada finalment del cau de l’óssa, no creixerà més i es quedarà així de xica tota la vida. Els familiars i veïns donen la culpa de quedar-se nana a l’espant que la criatura havia tingut davant de la bestiassa. Així i tot, els psicòlegs argüeixen que els motius pels quals una criatura, en un determinat moment de la seua infantesa, decideix de no fer-se més gran, són complexos i difícils d’esbrinar. Són tan foscos i enrevessats els passadissos del món infantil. En aquest cas, més d’un especialista en psicologia infantil pensaria que la nena d’Oveix no va voler créixer més com a protesta per haver estat arrencada de la seua mare adoptiva, l’óssa. Probablement, la xiqueta fos més ben tractada al cau de la fera que a casa seua. Si més no, mentre era allà dintre, no li calia anar cada dia darrere les vaques.

A la vall de Cardós els grans esporugueixen la canalla massa revertera, que no pot parar mai quieta a casa, amb el conte de la nena de Boldís. «Si surts al carrer —amenacen— passarà el llop i se t’emportarà». Els adults de les Muntanyes Maleïdes també solen acudir al recurs del temor per fer creure la canalla. Si el nen no fa bondat, baixaran les bruixes del Planen de Matabous, o les encantades de la Cambra de les Janetes, o el Rossegacebes, i se l’emportaran cap als seus forats. Joan Amades —en el volum Costums i Creences de l’obra Folklore de Catalunya— veu en aquests papus restes d’antics éssers de la mitologia autòctona. El nostre folklorista opina que els adults atemoreixen les criatures amb antigues pors de la comunitat, avui ja superades. La consideració del món infantil —papus, rondalles, jocs, etc.— com a romanalles de les antigues creences i els rituals dels adults deu ser una teoria apassionant. I també, suposo, científicament prou relliscosa.

Ben mirat, allò que després entendrem per infantesa, no existeix encara per als nens del Pirineu. (Com tampoc no existeix la joventut com a tal, ja que no és considerada com una etapa de la vida que tingui sentit per si mateixa). Infància i fadrinatge només són un compàs d’espera —i doncs, com més de pressa passin millor!— abans d’accedir a l’edat adulta. Malgrat que la canalla comencin a treballar de ben xics —amb set anyets ja poden guardar un escamot de cabres—, mentre siguin fadrins i no formin una família, són vistos pels adults com persones a mig fer.

Les criatures del Pirineu porten encara la closca al cul, que el matí de la matança del porc ja s’arrapen amb les manetes a la cua al costat dels grans, o contemplen amb els ulls esbatanats com la mare degolla un conill, li estira la pell com si li tragués un vestit tot girant-lo al revés i encabat llença als gats les tripes fumejants. Ningú no els impedeix d’entrar a l’alcova dels padrins moribunds, ni de ser testimonis de la seua llarga agonia i mort. Encara no els ha caigut el groc del bec, que ja saben que la mare porta un germanet a la panxa, que li ha fet son pare de manera semblant com el toro prenya la vaca. Es inútil doncs que els capellans —com el rector de Vilanova en el cas La vaca al toro— vulguin amagar a la canalla aquests espectacles tan poc edificants segons els moralistes. A cada instant, la natura ofereix als nens del Pirineu escenes de violència, de mort i de sexe.

De més a més, les criatures són els receptors per excel·lència de contes i rondalles. A diferència, però, del que ocorrerà després, allò que els adults pretenen en explicar contes a la mainada, no és precisament fer-los menjar. «Massa que mengen redéu, que se’m foten el menjar de les gallines!», maleïa la vella de la Roieta, tota amoïnada perquè no els podia aturar del cóm. Històricament, les primeres telerades de nens llepafils no arribaran als poblets del Pirineu fins després de la guerra civil. Els contes infantils, a la vegada que entretenen, són els transmissors de l’experiència i la saviesa del vells. Demostren que l’astúcia i l’enginy dels dèbils poden més que la força bruta —Xeta Pelada, El Joan de l’Ós—; són un bon mitjà per aprendre els noms de lloc del terme —La nena de Boldís—; en fi, donen explicació al comportament dels animals —Per què el llop és tan malvat—, o bé a la forma peculiar d’algunes plantes —La rialla de la fava.

Joan Amades comença el seu volum de Rondallística amb El Joan de l’Ós, una de les historietes populars més antigues d’Europa. També R. Miquel i Planas comença el seu Rondallari amb El fill de l’ós… La rondalla combina els mites més ancestrals de la nostra cultura: la bestialitat sexual, el superhome com a fruit de la unió entre corpulència animal i enginy humà, l’assassinat freudià del pare… Tot i ser prou coneguda, me l’han explicat tantes vegades que no he pogut resistir la temptació de redactar-ne una versió per cloure aquest capítol. El Guillem de Norís, però, la sap explicar amb més gràcia.

Una taca d’ombra

D’uns mesos ençà, a casa Macareno de Malmercat vivien amb l’ai al cor. De vegades, del tros estant, veien sortir una columna de fum del posat de casa. Corrien esverats cap al poble i trobaven que se’ls havia calat foc al racó més amagat de la casa o en un corralot de l’era on feia anys que no hi posaven els peus.

De tant en tant, un matí trobaven morta la millor bèstia del corral, un cap de bestiar gras, el qual la nit abans feia prou bona vela. Més d’una vegada, en entrar a casa, els macarenos havien llambregat una taca d’ombra que s’esquitllava per les parets i s’esmunyia pel balcó. Farts de tantes orqueries i misteris, l’hereu va dir a la seua filleta de quatre anys:

—Tu que encara no has fet cap pecat i ets innocent, vigila l’ombra que es passeja per casa. Solament tu, que ets pura com una angelet, pots veure el fantasma.

La criatura es va quedar uns quants dies ben amagadeta sota el llit. Un dia al vespre, la nena va dir a son pare quan va tornar del tros:

—Avui sí que he vist l’ombra! A que no endevines qui és?

—Potser és la teua germaneta que va nàixer morta i no vam tenir temps ni de fer-li el senyal de la creu…

—Doncs no. Era mossèn! —va dir la criatura.

—Mai tant!

—He vist ben bé la seua sotanota.

L’hereu de Macareno, es va quedar de pedra: el rector era l’última persona del món de qui ell s’hauria malfiat.

Un cop refet, l’home agafà el podall de fer fullats i anà cap a la rectoria:

—Vostè ens fotrà la casa enlaire! Miri, si torna a posar els peus a casa nostra, li ben juro que no en sortirà viu! Amb aquesta pinta —l’home brandava el podall— li faré la clenxa! Amb la coroneta i tot!

Des d’aquell dia, ni ombres, ni fums, ni desgràcies, van pertorbar la tranquil·litat de casa Macareno.

El remei de la trumfa

La Hugueta d’Enseu era una vella pidolaire, que demanava caritat per Useu, Buseu, Bresca i Enseu, i altres pobles de la reïra de Déu. Tenia fama de ser bruixa, per això a ningú no li feia gaire gràcia de veure-la voleiar vora la porta de casa. Diumenges i dies de festa, la donota baixava a pidolar a Gerri.

Un dia va trucar a casa Carrera. No va respondre ningú perquè no eren a casa. Així i tot, la vellota es ficà a l’entrada i començà a enraonar tota sola. Una dona veïna, que la va sentir astrolicar de casa estant, es va fer a la finestra.

—Zam, zam, zam, zam… —remugava la Hugueta.

—Què feu aquí! —va escridassar-la una veïna.

—Demanava caritat… —es va excusar la bruixa.

—Que no ho veieu que no hi ha ningú? Au, marxeu d’aquí, marxeu!

L’endemà mateix, als de casa Carrera se’ls va posar malalta una neneta que tenien al bres. La criatura no feia sinó plorar, amb un desesper que esgarrifava. Ni els pares ni els padrins no la podien assossegar, per més remeis i gormanderies que li donessin. La van portar al metge, però aquest tampoc no li va saber entendre el mal. Cada dia estava pitjor.

El diumenge següent, la Hugueta d’Enseu va baixar a Gerri, com de costum. Pel carrer es va trobar la mestressa de Carrera.

—Què us fa la nena? —li va preguntar la bruixa.

—Com ho sabeu, que tenim la nena malalta? —es malfià la mare.

En veure que la bruixa no deia res, la mare es posà fora de si:

—Mireu, Hugueta, escolteu bé! Desgraciat del qui fa patir aquesta criatura! Us ben juro que serà cremat al Mercadal de Gerri!

Aquell mateix vespre —érem a principi d’hivern— els de Carrera es trobaven arrecerats als bancs del foc, esperant que s’acabés de coure el sopar. Avui menjarien trumfes al caliu. Entretant, la nena panteixava dins del bres, arborada per la febre. Segurament ja feia les últimes, pobreta! De cop i volta, la nena s’incorporà del bres i, tot assenyalant cap al caliu amb les manetes, balbucejà:

—Tumfa, tumfa…

Tots van quedar molt sorpresos per la reacció de la nena. De seguit la mare li va entendre el desig:

—Una trumfa? No te’n vull donar cap de trumfa, que et faria mal!

La nena es posà dreta al bres i insistí fent moure els bracets:

—Vui tumfa! Vui tumfa!

Per fi, la mare va descolgar una patata de la cendra i la va donar a la malalta:

—Té, menja trumfa! Morta per morta, tant se val!

Sense pelar-la ni re, la nena va donar una mossegada a la trumfa i, a l’acte, es va posar bona.

La nena de Boldís

A casa Jaume de Boldís de Baix, hi havia una nena malcreient, que no feia gaire cas dels consells que li donaven els seus pares. Una nit s’estava escalfant al colgó del foc, mentre sa mare preparava el sopar.

—Vés a baix a l’entrada a buscar un cistellet de trumfes per a la verdura. Sobretot, però —li va advertir la mare—, no surtis al carrer, que passaria el llop i se te n’emportaria.

La nena, però, ni se l’escoltà. Tot el que li deia la mare, acabat de dir acabat d’oferir. Així que va ser a baix a l’entrada, va obrir la porta del carrer. A fora, feia poca estona que havia començat a nevar: un través de dit enfarinava el fem i les lloses de l’empedrat. Amb la teia encesa a la mà, la callastreta s’encantà contemplant tot aquell eixam de volves que papallonejaven damunt del seu cap. «Com deu ser que quan neva amb tantes ganes, no fa cap molla de fred?», va pensar. Llavors, va tenir ganes de fer pipí damunt la neu. Tot just si s’havia ajupit, quan el llop, que l’espiava poques passes més avall, amagat darrere una cortina de volves, se li afolcà al damunt i l’agafà amb una mossegada per l’esquena del vestidet. Mentre la fera se l’enduia carrer amunt, penjada del morro com un cadell, la nena cridava:

—Mare, pare! Correu tots! Mentre pixava, m’ha agafat el llop!

Els pares, que la van sentir de la cuina estant, van saltar els esglaons de tres en tres. Al carrer, els borrallons de neu eren tan espessos, que ja havien cobert el rastre de les peülles del llop. Els pares no sabien si anar amunt o bé tirar carrer avall. Al mig d’aquell ball de plomes blanques, el pare preguntà tot neguitós a la seua dona:

—No sents cap plor ni ganyoll?

—Ara sóc a la Font del Pou! —va contestar la nena des de més amunt.

Van córrer tots dos carrer amunt, fins als caps del poble. En arribar a la font, la mare va cridar de nou:

—Per on passes, nena? Filla!

—Som al Prat de Canerilla!

Llavors van tòrcer cap a l’esquerra pel corriol que baixa al torrent, mentre la mare l’encoratjava:

—Ja venim, filleta, espera!

—Passem el barranc de Fitera!

Cada vegada, els crits de la nena venien de més lluny. Amb un pam de llengua, els pares van arribar al barranc. Van travessar el toll, que era com una taca bruta al mig de tanta blancor i, cames ajudeu-me, van enfilar la costa. La mare ja no podia més i s’anava quedant enrere. L’home, tot i no poder dir fava, esbufegava costa amunt.

—Ja venim! Et trobes bé?

Va haver de cridar un parell de vegades, abans que la nena respongués:

—Ja venim! Et trobes bé?

—Pugem per l’Estergasser!

Els plors de criatura venien de molt amunt: com si baixessin del cel i arribessin on era ell, prims i desvalguts com els borrallons de neu. Una estona més tard, el pare va arribar esbufegant a les costes de l’Estergasser! Quan hagué recobrat l’alè, va cridar de nou la seua filla. Però, per més que l’home s’esgargamellés cridant, no hi va haver manera de fer-la respondre. «No hi ha res a fer, ja deuen haver travessat cap a l’altre cantó», va pensar finalment. Va cridar la seua dona i tots dos, tristos i sols, se’n van tornar cap a casa.

I amb el llop i la nena al darrere del Serrat,

vet aquí que el conte s’ha acabat.

La nena que no va créixer

Fa anys i panys, una nena d’Oveix guardava les vaques en un vedat de prop del poble. A bocafoscant, la vaquera va tancar l’haveria al corral. Al cap d’una estona, son pare, en comptar els caps de bestiar, trobava a faltar un vedell.

—Corre, nena! Ja hi pots tornar ara mateix! —va renyar-la—. Et deu haver quedat al tros.

Començava a fosquejar quan la bordegota sortia del poble. En arribar al prat, va veure sota una freixera una espècie d’ombra, com si fos una bèstia estirada. S’hi va atansar decidida i li donà una burriassada:

—Au, aixeca’t! Anem cap a casa!

La bestiassa es va incorporar lentament: era l’óssa. L’animal agafà la nena amb un feix i se l’emportà cap al bosc. Ja era negra nit quan van arribar a la boca de la cova. Un cop a dins, l’animal va tancar l’entrada de la canya amb una llosa enorme. A partir d’aquell dia, l’óssa acaronava la criatura, la llepava i li feia tota mena de moixaines. Fins i tot, li donava llet de les seues popes com si es tractés d’un cadell.

Mentrestant, la gent d’Oveix havia regirat cel i terra, però la criatura no apareixia en part de món. Com si se l’hagués engolit la terra! Al cap d’uns quants mesos, una colla de caçadors que esmorzaven al bosc, van sentir com uns plors, que procedien de dintre de la muntanya. Aviat un d’ells va descobrir l’entrada de la cova. Poc després, quan tots feien mans i mànigues per desplaçar la llosa, es va presentar l’óssa, amb uns esbramecs que posaven els cabells de punta. Van córrer de disparar-li les escopetes i la van matar. Encabat, van entrar a la cova, van rescatar la nena i la van dur a casa dels seus pares.

Diuen que aquesta criatura, a causa de l’espant que va rebre, no va créixer més. Tota la vida va tenir la mateixa alçada que el dia que els caçadors van alliberar-la de la canya de l’óssa.

La vaca al toro

Com cada tarda, el capellà de Vilanova resava el breviari, tot passejant per la carretera que puja de Castilló fins a Benasc. En aixecar els ulls del llibre, va veure que s’atansava una bordegota de set o vuit anys, que menava una vaca ben fermada per les banyes amb un ramal.

—No cal que la menis tan lligada, Carmeta —va dir mossèn—. No tingues por que no se t’escaparà, no.

—Ahir és clar que no s’hauria escapat, però avui està molt neguitosa —va dir la nena.

—Què li ha passat avui?

—La vaca va de toro.

—Ah! —va fer mossèn—. I cap on la portes, Carmeta?

—A Sessué, perquè la prenyi el toro i li faci un vedellet a la panxa.

«Pobra criatura! —va pensar el rector—. Tan xica i haver de contemplar aquestes coses. Li fa tanta falta com la sarna a les crabes!». I es va imaginar l’espectacle poc edificant i pecaminós de les dues bestiasses copulant. Potser encara ho podria arreglar:

—On és el teu pare? —va preguntar.

—Tots els de casa són al prat dels Solans, que pleguen l’herba.

—Però això de la vaca, no està bé per a tu… ¿Que no la podria fer ton pare, aquesta feina?

—És clar que la podria fer el meu pare, mossèn —va dir la nena—. Però resulta que a la vaca li agrada més que la hi faci el toro de Sessué.

La rialla de la fava

Vet aquí que una vegada, una dona de les Iglésies volia encendre el foc per fer sopar. Va agafar un sarpat de palla, la va posar sota dels buscalls i de les branques, i hi va calar foc. La palla es va abrandar damunt del colgó en una gran xera que, abans de desaparèixer, s’encomanà als buscalls. Després de la flamarada, tot el manat de palla es va esfumar xemeneia amunt en un remolí de xàldigues. Tan sols una palleta es va salvar per miracle, gràcies que havia caigut de les mans de la mestressa i havia rebotat fins a sota el banc.

Al cap d’una estona, la mestressa va atiar el foc, picant els buscallots amb els molls. Llavors una brasa va regudir del caliu i va anar a petar sota el banc no gaire lluny de la palla. Poc després, la mestressa penjava una olla plena d’aigua als cremalls. Així que l’aigua arrencava el bull, la dona hi tirava un plat de faves seques. Una de les faves però, va tocar al cantell de l’olla, rebotà a la planxa del colgó i desaparegué sota el banc al costat de la brasa i de la palla.

—Bona nit! —va saludar la fava, que era molt xerraire—. Què feu aquí tan ensopides?

—No re —va dir la brasa, que amb l’escalforeta del foc ja aclucava l’ull.

—Doncs hauríeu de saltar d’alegria perquè us heu salvat d’una i bona. A hores d’ara, de les vostres companyes ja no en queda res.

—Tu tampoc no et pots queixar —va dir la palla—. D’aquí a poca estona, aniries a parar a la panxeta del nen de la casa.

—Sabeu què? —va proposar la fava—. Si no ens movem d’aquí, totes tres tenim els minuts comptats. És millor que toquem el dos d’aquesta casa.

I dit i fet. Una darrere l’altra, van sortir de la cuina i van baixar els esglaons fins a l’empedrat del carrer. Caminant, caminant, van arribar fins a la vora del riu. La brasa, en veure tanta aigua, es moria de por.

—I ara com el travessarem? —va somicar.

—Tu, palla, saps nedar, oi? —va dir la fava.

—Millor que un suro! —va contestar la palla tota tibada.

—Doncs mireu què se m’acaba de d’ocórrer —va dir la fava, que sempre tenia pensades brillants—. Tu, brasa, puges a cavall de la palla i així no et mullaràs. Quan arribeu a l’altra riba, tu, brasa, et quedes allí esperant-nos i tu, palla, em tornes a buscar a mi.

I així ho van fer. La palla, amb la brasa arrapada a l’esquena, va tentinejar fins a l’aigua i es deixà anar damunt del corrent. Quan eren al mig de riu, el foc de la brasa va cremar la palla, i totes dues se’n van anar a fer punyetes corrent avall. La fava, que s’ho mirava de la vora estant, no es va poder aguantar el riure. Esclafia unes riallades tan fortes, que se li va esberlar la boca, d’orella a orella. Llavors es va posar a plorar.

—Com ho faré, pobra de mi, sense poder xerrar! —pensava, plorant com una Magdalena.

Al cap d’una estona, es va escunçar de passar per allí un bernat cucat, que feia de sastre i anava a cosir en un poble.

—No ploris —li va dir l’escarabat—. Que jo et curaré.

Va enfilar l’agulla i li va cosir la ferida d’un cap a l’altre, amb els llavis i tot. Des d’aquell dia, les faves tenen una cicatriu negra de cap a cap de la cara, que no els deixa obrir la boca.

El Joan de l’Ós

Hi havia una vegada una dona que cada dia anava a cultivar un hort que s’havia fet vora el bosc. Ella no sabia que mentre regava l’enciam, emparralava els fesols o collia fulles de col, l’ós l’estava espiant darrere un pi. Una tarda, va sortir l’ós, agafà la dona amb un feix i se l’emportà fins a la cova al mig del bosc. Un cop van haver entrat a la canya, la bèstia va fer córrer una roca enorme per tancar l’entrada. Encabat, li va traure la roba a sarpades i se la va fer seua.

L’endemà, l’ós es llevà de bon matí, va moure la llosa i sortí de la cova. Un cop fora, va taponar de nou l’entrada perquè la presonera no se li escapés. A la nit es presentà amb un pany de costelles de corder per a la dona. Cada dia l’ós solia fer el mateix: se n’anava de bon matí i no tornava fins a entrada de fosc, carregat de carnota. Al cap de nou mesos, la dona va parir una criatura estranya. Tenia la fesomia d’una persona, però era peluda i corpulenta com son pare. Sa mare el va batejar d’amagat de l’ós i, com que era un nen, li va posar Joan.

El nen va créixer fort i robust com un roure. I sa mare vinga donar-li menjar perquè tingués més força que son pare. Fins que un dia, quan l’ós era fora, el xiquet va moure la pedra de l’entrada i es van escapar tots dos. Encara no havien sortit del bosc, quan l’ós els barrà el pas. La fera fotia uns esbramecs que feien esborronar. El Joan, en lloc d’atordir-se, s’abraonà damunt la fera, se li arrapà al coll i la va escanyar. Al cap d’un estona, mare i fill van arribar al poble.

Al poble, tothom li deia el Joan de l’Ós. Anava a estudi amb els altres nens, els quals al costat del Joan semblaven uns anganets. Quan jugaven amb ell, sempre en sortien escalabrats, i al final acabaven anant-se’n plorant cap a casa. Pobra canalla, els feia anar torts de barró! La mestra tampoc no el podia fer sirgar i al final el va fumbre fora d’estudi. Fart de sentir queixes de sa mare i de tot déu, el Joan va decidir tocar el dos d’aquell poble de nyicris. Abans d’anar-se’n, va passar pel ferrer i li encomanà una mangala de ferro massís. La mangala pesava tres quintars, però ell la portava com si fos un bastó de lledoner. Amb una sola garrotada podia esberlar un roure per la soca.

Al cap d’una estona de caminar, va veure que un home s’abraçava a un pi, i amb una estrebada arrencava l’arbre de soca-rel. «Aquest encara deu ser més valent que jo», va pensar el Joan.

—Com et dius?

—Arrencapins —va contestar el foraster.

—Si vols venir amb mi, ens podem guanyar la vida plegats.

—Estic fart de treballar sol —esbufegà l’Arrencapins. I se’n va anar amb el Joan.

Caminant caminant, van trobar un ganàpia que amb un cop de cul aplanava un turó.

—Com et dius? —li van preguntar.

—Xafa-serrats.

—Vols venir amb nosaltres?

—Som-hi! —va dir el gegant, espolsant-se el cul dels pantalons.

Una estona després, van veure al cap del bosc un matalot que tot bufant feia córrer les bromes pel cel com si fossin plomes de gallina.

—Com et dius? —li van cridar de lluny.

—Vendeport!

Li van proposar de fer colla amb ells i l’altre no s’ho féu dir dues vegades i baixà de la muntanya.

Tots quatre van acordar de quedar-se al bosc i viure de la caça. El Joan va anar al poble més proper a comprar atuells de cuina per coure’s el menjar, mentrestant els altres van tallar uns quants arbres i van construir la cabanya. El primer dia, l’Arrencapins es va quedar a la cabanya per coure la teca. A l’hora de dinar, els companys caçadors van acudir amb una fam que s’haurien fotut un bou amb banyes.

—No sé què ha passat —va dir el cuiner— però quan tenia la calderada cuita, ha vingut algú i me l’ha pres.

—Talòs, més que talòs! —el van escridassar els altres.

—Demà em toca a mi —va dir el Xafa-serrats—. Si se m’atansa algú el deixaré fet una coca.

Però al Xafa-serrats li va passar el mateix que al seu company: quan se’n talaià, la caldera ja havia desaparegut. I encara el tercer dia, al Vendeport també se li va esfumar la teca.

—Sou una colla de ceballots! —va bramar el Joan de l’Ós—. Ja veureu com demà menjarem calent.

L’endemà es quedà ell de cuiner. Armat de la mangala feia guàrdia vora el foc, sense traure els ulls del perol. Quan l’olla ja feia xup-xup damunt les flames, es va distreure un moment atiant els buscalls. En aixecar els ulls, bona nit caragols!: la caldera ja havia volat. Es gira i veu una vella que s’allunya com un llamp amb la caldera als dits. Ell que me li entra al darrere amb les seues camades de gegant i, quan ja li faltava poc per atrapar la vella, es va colar en un foradot. Amb la corredissa, la lladregota va perdre una poma. El Joan la va plegar i se la va guardar a la faixa.

Quan van arribar la patuleia, el Joan els ensenyà l’amagatall de la vella i tots hi volien entrar per recuperar la caldera. De primer ho va provar l’Arrencapins. El van estacar amb una soga i abans de despenjar-lo, li van donar una esquella.

—Si ho veus molt negre, la fas sonar i tirarem amunt —li van dir.

Al cap de no re, va dringar l’esquella. Va sortir tot esfereït.

—Què has vist?

—No re, però és fosc i tinc por!

—Ets un covard —va dir el Xafa-serrats—. Ja hi baixaré jo.

Va baixar una mica més avall, però també va sonar l’esquella i el van traure amb el cabells de punta de tan esporuguit. El tercer, el Vendeport, va aguantar un bon tros de corda, però també va tocar l’esquella i quan el van treure s’havia cagat les calces.

—Sou una colla de cagats! —va renegar el Joan—. Lligueu-me a mi, i si toco l’esquella, vol dir que afluixeu la corda.

Així ho van fer i el Joan anava fent dringar l’esquella i els altres des de la boca del pou anaven donant soga. Quan ja no quedava més soga, van sentir una veu llunyana del fons del pou.

—Ja he arribat. Tireu-me la mangala! —demanava el Joan.

Quan va tenir el bastó, el Joan va continuar caminant per un passadís molt fosc. Tot d’un plegat, va arribar en una espècie de palau molt bonic. Era tancat amb pany i forrellat, però ell, al primer cop de mangala ja va rebentar la porta. Dintre hi havia tres xicotes molt maques.

—Som presoneres de la bruixa —li van dir plorant.

—Fa estona que em moro de fam —va dir el Joan—. No teniu pas ni que sigui un mos de pa?

—Nosaltres estem encantades, no tenim gana —van dir elles.

Aleshores, el Joan es va recordar que portava una poma a la faixa. Se la treu, i hi clava queixalada. En aquell moment apareix la vella, tot somicant:

—Demana’m el que vulguis però no mosseguis la poma, perquè és com si em mosseguessis a mi!

—Doncs treu ara mateix aquestes noies de la presó i fes que es reuneixin a fora amb el meus companys —va demanar el Joan.

A l’instant les noies es van perdre de vista, com per art d’encantament. El Joan va donar un tomb per allí dintre, però aviat se’n va cansar i va girar cua cap al fons del pou per on havia entrat. La corda que havia quedat penjant pel forat, havia desaparegut.

—Aquells galifardeus, m’han ben tocat la gràcia de Déu! —va maleir—. A fe de Déu que quan surti, els allisaré les costelles!

Mossega la poma i se li presenta altre cop la vella, fent el ploricó.

—No mosseguis, sisplau! Què vols que faci?

—Porta’m la mangala a fora!

Tot just acabava de desaparèixer la mangala, dóna una altra mossegada a la poma.

—Ara treu-me a mi d’aquí baix! —va exigir.

En un obrir i tancar d’ulls, es va trobar a la boca de la cova. Els seus companys havien desaparegut amb les xicotes que ell havia rescatat d’aquell infern. Amb passes de gegant, va córrer cap a la cabanya i tampoc no hi va veure ningú.

—Vols-te jugar que se n’han anat cap al poble? —I va enfilar el camí com si anés a apagar foc.

D’un bocí lluny va sentir les campanes que tocaven a casament. Va entrar a l’església en el moment en què el capellà es disposava a casar els seus companys amb les tres noies desencantades. El Joan s’atansa a l’altar, fot cop de mangala a l’Arrencapins i li trenca el braç. Garrotada al Xafa-serrats i li trenca la cuixa. Aixeca una altra vegada el bastó cap al Vendeport, però aquest és més ràpid i cola la porta com una exhalació. Llavors el Joan va triar la xicota més maca de les tres i allí mateix es va fer casar pel capellà.

I amb el Joan de l’Ós casat,

vet aquí que el conte s’ha acabat.

17

Beneits

A més dels pastors i de les criatures, em trobo amb altres individus amb sortides sorprenents i desassenyades, diferents en tot cas, dels pirinencs considerats normals. Els filòsofs de secà agrupen aquests desgraciats a qui falta un bull, en sis classes principals. En primer lloc, tenim els orcs: persones estrafolàries, que de tant en tant en fan o en diuen alguna sense cap ni peus. Els arrauxats, que sovint tenen ramalades, són més perillosos, ja que al seu costat pots prendre mal fàcilment. Els ximplets o beneitons constitueixen el grup més nombrós. En tot moment demostren tenir una intel·ligència curta com una cua de conill. Sembla com si el seu magí s’hagués quedat aturat en la infantesa —com el cos de la nena d’Oveix—, de manera que tota la vida conserven el mateix esperit de les criatures. No se solen casar, ni es mouen de casa —primer al costat dels pares, després amb els germans— on es malguanyen el pa, fent feines de poca responsabilitat. Els trastocats, en canvi, són persones certes i adretes de naixement, fins que un dia perden el seny. Hi sol haver molts estudiants de capellà, que a còpia de llibres i de poc aliment, se’ls asseca la pasta del cervell. En fi, el llistat dels talossos es completa amb els bojos, pobres infeliços que mai no toquen quarts ni hores, les endimoniades, que xisclen quan els dimonis les turmenten, i els trossos de carn batejada, pobres criatures deformes i bavoses que gairebé no parlen ni es poden valdre per si mateixos.

La frontera entre uns i altres no és massa definida; això no obstant, tots els protagonistes de les facècies d’aquest capítol —tret de la darrera història— es poden situar en el grup dels ximplets o beneitons. Sense cap dubte, aquests són els més lúcids i xocants. D’entrada, et fa l’efecte que no allarguen gaire, però si t’ho mires bé, t’adones que potser allarguen massa. En una altra ocasió hem vist com la Gatets de Llessui confonia l’església amb casa Corral d’Olp, i com la nit de noces abandonava el llit matrimonial i se’n tornava amb els pares. Els ximplets, amb sortides extravagants —almenys, les històries que els pirinencs els encolomen—, es burlen manta vegada de la religió i del sexe, els dos gran tabús de la gent normal. D’alguna manera, aquests beneits que no tenen el seny complit, poden dir, net i cru, allò que els adults que vulguin ser considerats com a tals, han de callar. No cal dir que aquests personatges, lluny de ser exclusius de les Muntanyes Maleïdes, abunden a tot arreu. En altre temps, també cada barri de la Barcelona menestral i popular, tenia el seu propi tonto.

«Abans el món estava molt apoderat d’innocència! I tota la culpa, li’n tenia la misèria!», sentencia el Músic d’Escós, després d’explicar-me El cor i la freixura. A part de la misèria, aquestes pobres criatures són de vegades un càstig diví. Al poble de Taús un any per Carnestoltes, un home borratxo donava trossos de trumfa a un ruc, de forma sacrílega, com si li donés la comunió. «Trau la llengua, carallot!», bramava a l’animal. Uns anys més tard, l’home es va casar i va ser pare d’una criatura ximpleta i bavosa com un caragol. Anava tot el dia amb la llengua fora de la boca, i per més que li fessin entrar, de seguit la tornava a traure. «El pecat va fer forat!», conclou la Quima de l’Andreu de Taús, quan acaba de contar-me l’anècdota. El rector d’Ancs per contra, em diuen que justificava precisament l’existència d’aquests desgraciats com una benedicció divina: «Déu ens els envia per distreure’ns. Si tots fóssim igual, la vida fóra molt ensopida».

A les valls pirinenques, el cor és una víscera qualsevol semblant al ronyó, i res més. El cor del porc te’l pots menjar fregit a la paella o bé, es pot trinxar i fer-ne un bull, mentre que el del corder pot ser un bon acompanyant de la girella. Els pirinencs purs, el més incivilitzats —no oblidem que civilització ve de cives, ciutat— ignoren les connotacions sublims que trobadors, teòlegs i poetes romàntics han donat a aquest òrgan. El primer cop que van sentir el capellà sermonant que havien de ser generosos i donar el seu cor a Déu, van pensar que l’home desbarrava. Després s’hi van acostumar, i quan els van portar a l’església una imatge del Sagrat Cor de Jesús, ho van trobar tan normal com la gent de ciutat, que mai no han vist ni tocat el cor d’una bèstia. No ens estranyem doncs, que la Tonya, la ximpleta primitiva del relat que obre el capítol, es decideixi per donar el seu cor a Jesús. El que porta a la cistella, és clar.

En la història següent, la Roseta de Cadolla vol fer el mateix que la gent eixerida i complimentosa, els quals en saludar un foraster, pregunten educadament per la família. A més, tot i ser una mica curteta, ella sap que tots els senyors importants tenen dona i canalla, per què, doncs, no n’ha de tenir el senyor bisbe? I ja no parlem del Banyes de Montesquiu, el qual, malgrat arribar rebentat a casa després d’una caminada de dotze hores, no pot enfilar el son sense esclarir abans el misteri dels peus que palpa sota els llençols.

La mel i la vaca sembla una paròdia del típic conte dels tres germans, el més petit dels quals —i, doncs, el que des del punt de vista hereditari es troba en pitjor situació— resulta ser el més llest. Aquí, però, l’heroi, lluny de ser el més deseixit de tots, és un ganàpia a qui falta un bon tros per ser-hi tot. A la fi, però, i després d’una sèrie d’aventures gairebé surrealistes, el ximplet aconsegueix de fer anar tips la mare i els germans. «Bojos fan bitlles», que diu el refrany.

El conte del sastre ambulant, que presumeix de valent però que en realitat és poruc com un gallina, és conegut arreu del Pirineu. A la vall de Benasc m’asseguren que era fill d’una casa de Castilló de Sos. Aplego la versió que en conta el Pio Minchot de Castilló, un home encara relativament jove, però que recorda —i sap contar amb envejable traça— tots els acudits i nomarrots dels pobles veïns, des de Gia fins a Espés.

I m’acomiado dels beneits amb dues històries tràgiques, en les quals el dimoni treu partit d’aquests desgraciats. En la primera, La creu de set braços, el diable s’aprofita d’un pobre babau per emportar-se un jove a l’infern, la nit de Carnestoltes. El cas que clou el capítol tracta d’endimoniades, dones prou eixerides i normals fins que un dia, ningú no sap com ni per què, els dimonis se’ls fiquen al cos i comencen a turmentar-les. Aquest cas, que recullo a Montanissell, relata probablement un dels darrers rituals exorcistes del nostre país. L’exorcisme té lloc al cim de la muntanya de Carrànima, des d’on es dominen les serres de Carreu i la capçalera del Rialb, una de les zones més ermes i solitàries de Catalunya. Despoblada de gent, però sovintejada pels bandolers i habitada per bruixes i dimonis. «Setcomelles, set serrats: set dimonis encontrats», diuen a Bòixols. Segurament els mateixos dimonis que es fiquen al cos de la pobra xicota de cal Plomall.

El cor i la freixura

La Tonya, una dona més justeta que un pany de cop, va anar a la carnisseria a comprar el menut del corder per fer girella. Acabaven d’escorxar l’animal i encara fumejaven les vísceres: el penjoll de l’arbrer amb el cor i la freixura, i el païdor. De tornada cap a casa, la dona, amb el cistell sota el braç, va entrar a l’església en el moment en què el capellà feia el sermó.

—Jesús ho sap tot! —assegurava el mossèn des de la trona—. Ell coneix tots els secrets de la vostra vida…

La ximpleta va pensar: «Tots els secrets? Ca! Segur que no sap que avui la Tonya farà girella!».

El predicador continuava:

—Jesús vol el vostre cor…!

«Doncs, sí que ho sap —es va estranyar la Tonya—. Qui cony li deu haver xerrat? Potser la carnissera se n’ha anat de la llengua… Ahir li vaig encomanar el menut, només ella ho sabia…».

—Sigueu generosos i doneu-li el cor!…

«Oh, i que no es tria pas el pitjor tall, aquest Jesús! Doncs el meu no el tastarà», pensava la Tonya.

A poc a poc, però, les súpliques del predicador entendrien el cor de la Tonya (el que li bategava dins del pit, és clar, no el que duia a la cistella). Que fos una mica ximpleta no vol pas dir que no tingués bons sentiments: «Deu passar més fam que els gossos d’Escart, aquest Jesús…, pobre home, encara és més desgraciat que jo!».

Tot d’un plegat, la dona va deixar el cistell a terra i va enfilar el passadís central en direcció a l’altar, brandant un penjoll sangonós.

—Té! —va cridar al de la trona—. Aquí tens el cor i la freixura. Dóna’ls al pobre Jesús i que vagi tip d’una vegada!

La Roseta de Cadolla

El bisbe de la Seu va anar de visita pastoral a Cadolla. Després de confirmar mitja dotzena de criatures, el prelat va alertar els seus feligresos sobre els perills dels balls moderns:

—Els joves ballen en parelles i, encabat, passa el que passa. Rasca que rasca, el misto s’encén i ja no hi ha qui ho apagui!

Poc després, tal com tenia per costum, els recordà l’obligació de resar el rosari cada nit en família:

—El rosari ben pelat —va aclarir—. Que hi ha dones que després de les lletanies comencen a dir parenostres per tal sant i per tal altre i allò sembla la cançó de l’enfadós. En tot cas, de parenostres en dieu només un i que sigui per al primer sant que l’agafi!

En sortir de missa, el rector del poble no cabia a la sotana de tan content:

—No es podrà pas queixar, senyor bisbe, tot el poble ha vingut a missa…

—Només hi faltava la pobra Roseta —va dir algú.

La Roseta era una dona que no hi era ben bé tota. Aquell dia no s’havia llevat perquè no estava gaire catòlica. El bisbe va dir que volia visitar-la. Fill d’una casa bona de muntanya, sovint posava exemples relacionats amb el bestiar:

—El bon pastor s’ha de preocupar per totes les ovelles del ramat. També per les coixes que sempre van al darrere i per les entecades que s’han de quedar al corral.

La mestressa va córrer cap a casa per endreçar i passar l’escombra, i també per avisar la Roseta que dintre de no re tindria una visita tan important:

—Sobretot sigues amable amb el senyor bisbe! —va dir a la Roseta—. No et facis la ximpleta i pregunta-li coses, que tu de vegades sembla que se t’hagués menjat la llengua el gat!

Al cap d’una mica, va arribar tota la comitiva episcopal. El rector i la mestressa van acompanyar l’il·lustre visitant a l’alcova de la malalta:

—Mira, Roseta —va dir la mestressa—, ha vingut a veure’t el senyor bisbe!

La malalta llavors es va incorporar tot recolzant-se en el capçal del llit, i allargà la mà cap a l’autoritat.

—Com està senyor bisbe? —preguntà amb veu falaguera—. I la bisbessa, prou està bé? I els bisbetons? Quants en tenen? Deuen ser molt eixerits, oi?

La mestressa de la casa i el rector de Cadolla es van tornar més morats que els botons de la sotana del bisbe.

Peus teus, peus meus

L’hereu de cal Banyes de Montesquiu era una mica orc. L’home era prou treballador i bona persona, però de vegades tenia cada sortida que n’hi havia per tirar la gorra al foc. La seua dona, que havia baixat de Corroncui, era una mala puta. De tant en tant, feia anar l’home al poble dels seus pares amb l’excusa de pujar-los una càrrega de vi o d’anar a visitar-los, senzillament perquè feia temps que no en sabia re.

—Potser estan malalts. T’hi hauries d’arribar amb un salt. De pas, els podries pujar una micota d’oli —rondinava un bon dia la gata moixa tot dinant.

Havent dinat, tant si et plau com si et pesa, ja em tenies el pobre Banyes embastant el ruc i emprenent un viatge de sis o set hores de camí. Aquella nit, mentre ell era fora, la dona rebia la visita del Casó o de qualsevol altre del poble, i es passava la nit donant farratge al conill. L’endemà al matí, l’home tornava a casa, cruixit del viatge, sense saber que les banyes li havien crescut un parell de dits. O potser, encara que ho hagués sabut, tant se li n’hagués donat…

Una vegada, el Banyes va tornar a dormir a Montesquiu la mateixa nit. Va arribar a casa a tal hora i, sense encendre el llum, es despullà i es ficà al llit. L’home, però, tot i estar rendit del viatge, no podia dormir. Després de donar un parell de tombs, tot neguitós sota els llençols, va mormolar a la dona:

—Aquí passa alguna cosa estranya.

—Dorm tranquil i calla —va protestar ella—. Què ha de passar, home?

—Doncs, no ho sé, però jo trobo moltes cames per aquí dintre.

—No sigues orc! Vinga, dorm d’una vegada!

Tanmateix, sense aclarir aquell misteri, el Banyes no podia aclucar els ulls. Tot d’un plegat, va incorporar-se i, d’una revolada, va fer volar del llit les mantes i els llençols.

—A veure si ens aclarim d’una vegada —va dir el Banyes. Va grapejar un parell de turmells i preguntà—: De qui són aquests peus?

—Meus, beneit, de qui han de ser? —va contestar la dona.

—Molt bé! Aquests són els teus i aquests, els meus. A veure doncs: peus teus, peus meus. —L’home els va palpar, de dos en dos, altra vegada—. Però, llavors aquests altres, ¿de qui collons són?

—Són meus, home —va dir el Casó.

—Doncs, ho hauries pogut dir abans, carallot! —va fer el Banyes—. Que m’hauries estalviat un bon maldecap.

Desxifrat el misteri dels peus, el Banyes s’abrigà amb la manta, es girà de cantó i s’adormí com un soc.

La mel i la vaca

Hi havia una vegada una dona que s’havia quedat viuda amb unes quantes criatures. Un dels fills era molt corpulent però més curt que una cua de cabrit. Eren tan pobres que només tenien una vaca i quatre arnes de mel. Un dia els va sobrar una tupina de mel i la mare va dir al fill gran que l’anés a vendre al mercat. El germà orc ho va sentir i va demanar a sa mare que li deixés anar a ell.

—No, que t’enganyaran! —va dir la mare.

El talòs va insistir tant, que al final, pobret, ja es feia pesat. La mare el va engegar a mercat amb la tupina de mel. Aviat va tenir compradors.

—Quant en vols, nen, de la mel? —va preguntar una dona.

El xiquet va contestar, sense pensar-s’hi gaire:

—Amb vós no farem pas tracte, que sou massa xerraire!

Van demanar preu altres compradors i a tots responia el mateix: «Amb vós no farem pas tracte, que sou massa xerraire!».

Al cap d’una estona, la mel se li va omplir de mosques. Llavors el nen va dir:

—Aquí teniu la mel, mosques! —I se’n va tornar cap a casa amb les mans buides.

La mare el va rebre amb barres altes:

—I els diners de la mel? Torna’ls a buscar ara mateix!

—No us amoïneu, mare! Bé em pagaran prou, les mosques.

El xiquet va tornar corrents al poble del mercat. Al mig de la plaça hi havia un eixam de mosques, que voleiaven a l’entorn de la tupina de mel.

—Vinga, mosques, pagueu-me la mel! —va cridar, obrint-se pas entre el mosquer.

Vist que les mosques no li’n feien cas, va agafar la tupina i va anar a queixar-se a l’alcalde:

—Senyor batlle, les mosques se m’han cruspit una tupina de mel i no em volen pagar! Què faig?

—La primera que vegis, fot-li garrotada! —li va aconsellar l’autoritat.

En aquell moment, una mosca es va aturar al braç de l’alcalde, i el xiquet que no s’ho pensa dos camins: li endinya un cop de puny i li trenca el braç (a l’home, és clar, no pas a l’insecte!). La mosca va fer una voladeta i es va aturar de nou al nas del batlle. I el nen, trompada a la mosca, i me li fa una cara nova…

—No m’estomaquis més! Assossega’t —va suplicar l’alcalde—. Ja te la pagaré jo, la mel!

I li va pagar trinco-trinco deu vegades més del que valia la gerra de mel.

Al cap d’un temps, la mare va decidir de vendre la vaca, perquè ja era massa vella i no feia llet. El nen ximplet va demanar:

—Mare, deixeu-me-la vendre a mi!

—No, que t’enganyaran.

Va fer el ploricó tantes vegades, que la mare li va donar la vaca i el va engegar cap a la fira.

—Recordaràs-te’n de cobrar, fillet! —insistí la dona.

—No patiu, mare.

Tot just si acabava d’estacar la bèstia al firal, que ja es va atansar un comprador:

—Quant en demanes de la vaca?

—Amb vós, no farem pas tractes que sou massa xerraire! —va respondre el nen.

A tots els firandants que li demanaven preu, els engegava a pastar fang: «Amb vós no farem pas tracte, que sou massa xerraire!». Quan va acabar la fira, va destacar la vaca i cap a casa. Pel camí, van passar davant de la capelleta d’un sant.

—Saps què, sant? Et venc la vaca! —va dir el ximplet. Va estacar l’animal al braç de la imatge i va continuar sol cap a casa.

—I el diners? —s’alarmà sa mare.

—Ostres, no m’he recordat de cobrar!

—Ho veus com t’han enganyat, tros de quòniam? Ja no me n’havia de fiar de tu! Si no et paguen, no cal que tornes a entrar més en aquesta casa!

Ja ho diu el refrany, «qui no té memòria, ha de tenir cames». Al cap d’una estona, el bordegot tornava a ser davant de la imatge.

—Sant, paga’m la vaca!

Però el sant no deia res, ni semblava tenir la més mínima intenció d’afluixar la mosca.

—Doncs, si no vols desembutxacar a les bones, ho faràs a males!

Ell que empunya un bastó i destrossa a garrotades la imatge i també la peanya on hi havia la caixeta de les almoines. Després de recollir els diners, el ximplet se’n va tornar cap a casa.

—Ho veieu, mare, com tenia raó? —va dir, tot donant-li aquella picossada—. Sempre us esvereu, vós!

I amb els diners del sant, tota la família va poder menjar calent durant una colla de dies.

El sastre Mancurro

El sastre Mancurro de Castilló de Sos resseguia els pobles de la vall de Benasc. Un dia que cosia a Urmella, li va sortir més feina de la que havia previst i, quan se’n va adonar, ja s’havia post el sol. L’home era molt poruc i només de pensar que havia de tornar a casa de nit, ja es moria de por. Del vell monestir d’Urmella, n’havia sentit contar tantes ruqueries! A més, aquell dia s’havia guanyat vuit duros de jornal i, doncs, si li sortien els lladres, el deixarien ben plomat.

Poc després de deixar l’última casa del poble, va sentir que algú li preguntava:

—Set o vuit? Set o vuit?

—Vuit —va contestar Mancurro. I continuà camí avall amb la cua entre cames.

Una mica més endavant, va sentir una altra veu que mormolava darrere uns boixos:

—Casca’l! Casca’l! Casca’l!

—Hi ha més d’un de lladre i no em deixen de petja —va pensar el sastre. Estava tan acollonit que la camisa no li tocava a la pell de l’esquena.

Quan va ser al Carriu, ja era ben de nit. El camí, vorejat d’arbres i de malesa, era fosc com una gola de llop. De sobte, va sentir que l’agafaven per l’orella amb una esgarrapada, alhora que cridaven al seu darrere:

—Meus! Meus! Meus!

Llavors el sastre es va donar per la pell.

—Teniu els vuit duros —va dir traient-se els diners de la butxaca.

El qui el tenia agafat per l’orella no deia res i el pobre Mancurro estava tan esfereït que no gosava girar-se. Al cap d’una mica, va provar de moure el cap, però va desistir a l’acte, perquè les ungles del lladre se li clavaven més fort a la pell. Finalment, el sastre va tirar les monedes a terra:

—Teniu, són vostres —va dir.

El lladregot, però, no es movia. Només de tant en tant cridava:

—Meus! Meus! Meus!

—Agafa’ls que ben teus són —contestava Mancurro—. Però deixa’m anar d’una vegada!

Van estar tota la nit així. Quan va apuntar el dia, el sastre va veure que allò que l’agafava per l’orella no eren les ungles d’una mà sinó les punxes d’una barsa. Llavors es va treure les tisores de la butxaca i la va tallar d’un cop.

—Si haguessis sigut un home, t’hauria tallat el coll! —va exclamar, fent-se el pinxo.

Va plegar de terra els vuit duros i continuà el camí cap a Castilló.

El sastre Mancurro no va saber mai que aquelles veus misterioses del camí d’Urmella no eren lladres de camí ral ni fantasmes del monestir, sinó ocells. De primer, havia sentit els cants de la guatlla; després, una perdiu que escotxegava darrere unes mates, i finalment, quan ja era de nit, els xiscles insistents del xut.

La creu dels set braços

Com cada any per Carnestoltes, el jovent del poblet andorrà de Prats feien gresca durant tota la nit. A mitjanit, en plena eufòria festiva, se’ls va acabar el vi. Havien de baixar fins a Canillo, ja que Prats era molt petit i no hi havia taverna. A aquelles hores de la nit però, ningú no estava gaire disposat a fer una caminada. Per fi, per les rialletes del joves va semblar que el grup havia trobat una solució que, de més a més, els faria passar una estona divertida:

—Per què no hi vas tu? —van dir a un company que era bona cosa carallot.

—No! De cap manera, que em sortiria el dimoni pel camí! —s’hi va negar el ximplet, que estava obsessionat amb el diable.

—Mira, te n’emportes l’escopeta i si et surt, li fots castanya! —van animar-lo.

No calgué insistir gaire perquè el beneit acceptés l’encàrrec, a condició, és clar, que li donessin una escopeta carregada. Va agafar doncs, un bot buit i l’arma, que els companys havien carregat només amb pólvora, i sortí decidit cap a Canillo.

—Quina nit més fosca, oi? —el saludà el taverner—. Desgraciat del corder que no tingui l’ovella al costat! I tu, no tens por de navegar tot sol?

—Vaig ben prou armat —va dir el xicot ensenyant l’escopeta.

—A veure, deixa-me-la.

Donà un cop d’ull a la munició i exclamà:

—No faràs pas re amb això, home! No hi portes sinó pólvora!

Li mesurà el vi i li carregà l’escopeta amb munició autèntica:

—Ara ja te’n pots anar tranquil. Si et surt un llop, tira-li ben dret!

—I si em surt el dimoni, també —va dir el ximplet.

Carregat amb el bot al coll, travessà el pont i enfilà el corriol de Prats. Poc abans de sortir a l’envistes del poble, va aparèixer un fantasma ballant i fent orqueries, unes passes davant seu. Era un dels companys de Prats, un dels qui havia preparat la broma, el qui gesticulava embolcallat amb un llençol. El beneit deixà el bot a terra i apuntà amb l’escopeta cap al fantasma, el qual, en lloc de fugir encara se li atansava més. Després de la descàrrega, el fantasma llançà un crit i desaparegué en la foscor.

Poc després, el pobre xicot arribava esfereït a Prats, amb l’escopeta encara calenta:

—M’ha sortit el dimoni aquí baix i l’haig mort!

—Vols dir que l’has matat, carallot? Sense balins no mataries ni una mosca! —reia la jovenalla, que estaven al corrent de la broma.

—Quan m’heu donat l’escopeta, no n’hi havia, però el taverner de Canillo me l’ha carregat amb bona munició.

Llavors, les rialles es van aturar en sec:

—On és el fantasma? Corre, anem-hi!

Van sortir corrents del poble fins a l’indret on havia disparat, però el company bromista no va aparèixer per enlloc.

—L’haig mort! Us ben juro que haig mort el dimoni! —xisclava el beneitó, ignorant de la tragèdia.

Quan es va fer de dia, els veïns del poble van rastrejar tots els prats de vora el camí, però ni rastres de sang, ni res de res, com si el fantasma s’hagués esfumat. Aquell Dimecres de Cendra fou un dia de dol a Prats.

Uns dies més tard, el poble va fer construir una creu de pedra de set braços, tants com la colla de joves que havien armat la broma, i la van col·locar al lloc de l’accident. Al cap de poc, un dels braços va desaparèixer de forma tan misteriosa com la víctima, la qual, segons diuen, el dimoni se l’havia endut a l’infern. Encara avui, la creu de set braços, amb un d’escapçat, planta damunt d’un pilar de pedres, assenyalant l’indret de la desgràcia.

L’endemoniada

Una xicota de cal Plomall de Bóixols tenia els mals esperits ficats al cos. A estones, era prou eixerida com qualsevol altra xiqueta de la seua edat, però quan se li despertaven els dimonis, llançava uns crits i uns udols que feien esgarrifar. En realitat, no era ella qui cridava, sinó els mals esperits que portava dintre i que s’havien fet amos i senyors del seu voler. El capellà de Bóixols ja havia provat en tres o quatre ocasions d’expulsar-los-hi, però mai no se n’havia pogut sortir del tot.

El dia de l’aplec de Carrànima, la noia va pujar a l’ermita dels caps de la muntanya, acompanyada dels seus familiars. Els mals esperits no l’impedien pas de caminar, al contrari, anava més lleugera que ningú. Com cada any, van acudir a l’aplec els pobles de Bóixols i d’Abella, a més de moltes masies arrecerades al peu de la Serra de Carreu o escampades per les Setcomelles. La gentada no cabia pas, ni de bon tros, dintre de la capella. Durant tota l’estona de la missa, els dimonis no van parar de fer el bèstia i de grunyir per la boca de la desgraciada.

Acabada la missa, el capellà va sortir de l’ermita, revestit amb roquet i l’estola i disposat a acabar d’una vegada amb aquella comèdia. Va manar als pelegrins que es posessin en dues files, de forma que obrissin un corredor al llarg de l’esplanada de l’ermita. Ell i la xicota posseïda es van posar al mig. Abans de començar, va advertir que tinguessin a les mans uns rosaris ben agafats perquè els dimonis no se’ls poguessin ficar al cos. Els recordà també que sobretot deixessin un espai lliure per cada costat de passadís, per on poguessin fugir els mals esperits. Encabat, va fer resar tothom en veu alta i, després de llegir en un llibre, es va dirigir a la noia:

—Sortiu, mals esperits, jo us ho mano! —va cridar amb veu segura. I va insistir—: Dieu-me per on voleu sortir!

—Pel coll! Pel coll! —van xisclar els dimonis.

—Pel coll, no, que l’ofegaríeu! —va dir l’exorcista.

—Per la boca! Per la boca! —Els xiscles dels dimonis i les ganyotes de la desgraciada feien esborronar.

—Per la boca, tampoc! —va dir el capellà—. Vull que sortiu pel dit del peu! Us ordeno que sortiu pel dit del peu!

Ho anava repetint, cada cop amb veu més forta. Finalment, es va sentir com una escopetada estrepitosa al peu de la xiqueta. Al mateix moment, se li arrencà l’espardenya del peu i regudí cinglos avall. La noia, llavors, alliberada dels mals esperits, va quedar tranquil·la. L’estampida dels dimonis va deixar una pudor de sofre tan forta que, tot i ser a l’aire lliure, es va sentir bona estona per tota la muntanya.

18

Espavilats

N’hi ha que són curts de gambals i n’hi ha que la saben molt llarga. La història que obre el capítol, Viu millor que mort, mostra ben clarament com reacciona cadascun d’ells davant d’un mateix encàrrec que els ha fet el rector: baixar a Lleida a comprar una imatge.

A la vegada, dins de la família dels massa espavilats, cal distingir dues menes d’individus: els vividors i els xocants. Els primers viuen amb l’esquena dreta, el seu cap sempre barrina per veure com es poden atipar sense haver de tocar feina. Macot és un dels personatges, amb més fama de barrut, que va pels pobles del Pirineu, espiant sempre en quina casa podrà traure el ventre de pena. Uns em diuen que era de Sort i que als pobres neros els prenia contínuament el número, amb ensarronades per l’estil de la del sant de fusta. L’Anna de Sarroca de Baén, que em conta la facècia de l’herba formental, sempre havia sentit dir que Macot era fill d’Ares, però que contínuament rodava per aquest mons de Déu buscant algú que el volgués llogar per mosso. Quan trobava un amo, ja pots comptar que en quedava ben servit! Fos d’on fos el Macot, el cas és que el seu nom ha quedat fixat en la parla de les comarques ponentines. «N’ha fet més que Macot», exagera l’expressió popular, referint-se a un individu, el qual, per més que n’hagi fet, al Macot llegendari no li arriba ni a la sola de la sipella.

N’hi ha que, més que no pas per la teca, se les pensen totes per traguejar. El meu pare m’ha contat més d’una vegada que la besàvia Agustina, quan estava sola a casa, feia molts viatges al celler. El dia que el barril deia prou, la dona ja sabia qui en tenia la culpa: «Mentre era a la font —deia al besavi—, m’han entrat a casa i ens han fotut el vi». Per les anècdotes que m’expliquen aquí i allà, i d’altres que m’insinuen, m’imagino que l’alcoholisme femení devia ser un fenomen bastant estès per les valls pirinenques. Ho facilitava, sens dubte, el fet que les mestresses es quedessin moltes hores soles a casa, mentre els homes eren a treballar al tros. Si a la dona li agradava una mica el mam, el vi del celler o la ratasia de l’armari eren una temptació irresistible. Gràcies al got de vi, podien fugir cap a mons més alegres i satisfactoris que aquell on els havia tocat de viure. Quan el mam s’acabava, calia anar-lo a buscar a fora de la manera que fos, com la Maria del Pepito d’Herba-savina, la qual, tal com s’explica a Saber lo que és garrameu, s’ho sabia trampejar prou bé.

Els xocants tenen un sentit de l’humor molt particular. Es diferencien dels vividors perquè les seues plagasitats no són motivades per un interès particular —el fart o el traguet— sinó per la humorada en si, per la rialla gratuïta. Els xocants donen un toc de bon humor a la vida quotidiana dels pirinencs. Com aquest Perico, fill de qualsevol poble, que se n’empesca una de ben sonada i efectiva per satisfer d’una vegada la curiositat dels tafaners que volen saber quant li ha costat el ruc.

No fa gaires anys, el dia de la festa major d’Ars, dinava a ca l’Anton l’Estevet Boig, un músic de la Seu que havien llogat per al ball. A la sobretaula, el músic va dir que no es trobava bé, que segurament no se li havia posat bé el dinar, però que no passava re, que estiguessin tranquils encara que tragués les tripes per la boca. El músic va començar a fer ganyotes, engolint i mastegant, fins que efectivament, una mena de budell verdós li sortia de la boca. Se l’empassava, i de nou apareixia aquella tripota cada cop més fastigosa. Els comensals de la taula i les dones de la cuina estaven ben amoïnats i ja es pensaven que el pobre Estevet torceria el coll d’un moment a l’altre. Quan li va semblar, l’home es va traure de la boca una mena pasta i després de fer-se un fart de riure, els explicà que mastegava un caramel gomós que havia sortit feia poc. A Ars, encara no n’havien vist mai cap, de xiclet.

La relació de personatges xocants del Pirineu fóra interminable: sens dubte, però, que en un lloc d’honor figuraria el nom de Peiró de Cóll. Les facècies de Peiró són conegudes arreu de l’Alta Ribagorça i també en les comarques veïnes. Peiró va viure a final del segle passat i principi de l’actual al poblet ribagorçà de Cóll. M’expliquen al seu poble natiu que el Ramon de casa Peiró d’Avall era tot un tros d’home, corpulent i ben plantat però pelut i lleig com un ós. Per ser que havia nascut en un racó de món i tenint en compte que en aquella època la gent no es movia del poble, ell era un home que viatjava molt. Seguia les fires de muntanya i les de pravall, coneixia Barcelona i fins i tot havia estat a França. D’aquí li venia, en part, la seua saviesa. Perquè, a banda de les foteses que l’han fet famós, Peiró de Cóll era tot un savi.

Entre la pila d’invents que s’havia enginyat, a Cóll en recorden especialment tres. Un rellotge fet de fusta de boix, el disseny d’una màquina de batre —que va encarregar al ferrer de Pont i aquest, que era una mica sapastre, no li va saber construir— i una bassa programada que li regava l’hort tota sola. Es veu que quan la bassa era plena i l’aigua començava a sobreeixir, el pes d’aquesta feia accionar un dispositiu que aviava el toll.

De més a més, Peiró tenia una visió molt clara del futur que esperava als seus veïns i a la humanitat. Molts anys abans que comencessin les obres hidràuliques a la vall de Boí, ell ja profetitzava: «Jo ja no ho veuré, però d’ací uns anys, l’aigua del riu pujarà i baixarà per aquestos serrats. I vindrà un dia que els homes volaran com els moixons». Els seus contemporanis, la majoria de cops ni se l’escoltaven i deien que no tocava quarts ni hores.

Quant a les seues facècies —que són el que aquí ens interessa— me’n conten tantes que n’ompliria una llibreta sencera. A l’hotel Laüt d’Erill on m’hospedo, trio les cinc que em semblen més enginyoses i les redacto, una darrere l’altra. No sé si són les millors. En tot cas, mostren dos aspectes constants de les seues orqueries: la insolència i desvergonya amb les dones i la burla de la gent de ciutat. Tant si eren senyorets de Barcelona que pujaven als banys de Caldes, com si vivien al Pont, la gent de sabata baixa eren blanc preferit de la seua burla. No oblidem que a principi de segle, per a una persona de Cóll, la ciutat començava al Pont de Suert.

Viu millor que mort

El rector d’un poble de muntanya va donar deu duros a un veí, que havia de baixar a Lleida per negocis, perquè comprés un santcrist. Un cop a la capital del Segre, l’home no mirà prim en les despeses. Quan se’n talaià, ja no li quedaven prou diners per a una imatge de fusta, ni tan sols per a una de guix. Per sortir del pas, entrà en una confiteria i comprà un santcrist de xocolata.

A tal hora de la nit arribava al poble. Abans d’anar-se’n a dormir, va entrar a l’església, col·locà la imatge damunt l’altar i li encengué uns quants ciris, sense imaginar-se que amb l’escalforeta de les flames, la xocolata s’aniria desfent.

L’endemà al matí, el capellà es va presentar a casa del veí de l’encàrrec per veure la imatge.

—Vaig tornar a les talúries —es va explicar l’home-i vaig portar el sant a missa.

—A l’església? Doncs allà no hi és!

—Mai tant!

Van córrer tots dos cap al temple. Damunt l’altar, hi havia només unes quantes cues de candela i una pasterada marronosa, com una buina de vaca.

—Fotut carnús! —va maleir l’home—. S’ha cagat i ha tocat el dos!

Al cap d’uns dies, el rector va encomanar la imatge a uns altres veïns del poble. Escarmentat de l’ensarronada, va triar dos desgraciats, que feien la viu-viu gràcies a la caritat de la gent. L’home no hi era ben bé tot i ella tampoc no allargava gaire. Semblaven ben bé la parella del Joan Cascun i la Maria Bitllota.

A la botiga de Lleida, hi havia sants per donar i per vendre. El venedor els preguntà:

—Com el voleu, el santcrist, «en representació de vida» o bé «en representació de mort»?

—Ara sí que ens heu fotut! —s’atabalà l’home—. D’això, mossèn no ens n’ha dit re… Què fem, Marieta?

La dona va rumiar uns moments.

—Saps què, Joanet? Comprem-lo viu! Si vol, ja se’l matarà el rector!

Macot fa un sant de fusta

Un dia Macot va començar a donar tombs al voltant d’un om que hi havia al mig de la plaça de Sort. I així, roda que rodaràs, amb els ulls clavats a la soca de l’arbre. L’alcalde, que el va veure des del balcó de l’ajuntament, se li va atansar tot encuriosit:

—Què cony mires, Macot?

—Que no ho veieu? D’aquest tronc en podria sortir un sant molt gros! Però molt gros!

L’autoritat es va adonar llavors de la colossal doblària de la soca i va pensar: «Realment aquest Macot és un tocacampanes, però té cops amagats…».

—Potser sí que tens raó… —va reconèixer. I va manar als agutzils que tallessin l’arbre de seguit.

Un cop esporgades les branques, van arranar el camals i van pelar l’escorça del tronc. Macot va demanar llavors que li portessin la soca al magatzem de la Casa de la Vila. Abans de posar-se a la feina, va dir que per berena li portessin un pernil i un bot del millor vi de la Conca. I encabat, va exigir que el deixessin tranquil, que no l’empipés ningú per res del món. Al cap d’una estona, els patacs van començar a ressonar per tota la plaça, com si un pigot s’estigués fent el niu a la porta de l’ajuntament. Per tot Sort, no es donava altre peix al gat:

—Es veu que Macot fa un sant més gros que una vaca! —deia la gent.

I així, patim, patam, patum, i ric-rac, ric-rac, tot el sant dia i tota la nit.

Va passar una setmana i l’enrenou continuava al magatzem. Els cops, però, cada vegada eren més fluixos.

—Pobre Macot! —el planyien els neros—. Com ha de suar la cansalada! Però es veu que serà un sant que valdrà la pena!

Al cap de vint dies, els cops ja s’havien apagat del tot, però Macot no donava senyals de vida.

—Potser li haurà agafat un mal… —es va malfiar l’alcalde.

I va entrar al magatzem. Assegut damunt d’un tarter de serradures, Macot rostava l’últim tall del garró del pernil. Al seu costat, jeia el bot de vi, més escorregut que les alforges del Peirot.

—Com ho tenim això del sant? —va preguntar el batlle.

Sense deixar la feina, Macot li va assenyalar una barreta de fusta que hi havia damunt la taula. Allò era tot el que quedava de la soca de l’om!

—Com vols que surti un sant d’aquesta estaca? —es va emprenyar l’autoritat.

—Home, un sant, un sant, potser no —va reconèixer Macot—. Però, una mà de morter, sí! Ben maca i massissa!

Macot i l’herba formental

Un migdia que Macot passava per Gerri, es va encunçar que en una casa celebraven un bateig i havien convidat mig poble a dinar. Del carrer estant, l’home va sentir el tribulossi dels convidats. «Ara es deuen menjar la sopa», va endevinar per les dringades de culleres. I ell, qui sap els dies que feia que no menjava calent! L’oloreta d’estofat que sortia per un finestró de la cuina, li omplia la boca de salivera.

La gana li va obrir els esperits. Ell que es treu la gorra amb un sarpat i, sense encomanar-se a Déu ni al dimoni, la tira al finestró fins que la fa colar cap a dintre. Encabat, truca a la porta, amb cara d’emprenyat:

—Quina pesta de canalla que hi ha en aquest poble! M’han fotut la gorra del cap i l’han fet colar pel finestró de la vostra cuina. Que puc passar a veure si la trobo?

—Entreu, home, entreu —va dir la mestressa.

La gorra havia anat a petar a la garlanda del foc, al costat de la cassola de l’estofat que feia xup-xup damunt de les brases.

—Si em deixéssiu escalfar una mica, baixo de Baén i estic mort de fred.

—Feu, home, feu! —va dir la cuinera, remenant la cassola.

Quan es quedà sol, es va treure de la butxaca un sarpat de graneu d’herba formental, i els va tirar damunt del talls. Eren fastigosament blancs, de manera que damunt del guisat, semblaven els ous de la mosca vironera.

Quan va tornar la cuinera, es donava als dimonis:

—Reïres de Déu, ja m’hi han saltat les mosques! Oh, i que n’han avançat a fe de Déu! I vós que cony heu badat, no les heu vist les mosques?.

—Prou que les he vist —va dir Macot—. N’hi havia cinc de sagalloneres, grosses com el cap del dit, però quan me n’he talaiat, ja havien fet la feina.

—Pobra de mi i ara què faig, no puc pas presentar-me a taula amb aquesta carnota! L’hauré de donar als gossos.

—Que me la deixareu tastar? —va demanar Macot.

—No us fa mania?

—És clar que me’n fa, però tinc gana.

—Teniu, home, teniu! —va dir la cuinera. I mentre anava a avisar la mestressa, remugava: «Menjar-se aquesta carnota! Mireu si n’hi ha pel món de gent desgraciada!». Gràcies a l’herba formental, Macot va treure el ventre de mal any una vegada més. Aquell dia a Gerri, es va cruspir una cassola sencera de talls, mentre que els convidats al bateig es van haver d’atipar sucant llesques de pa a l’ou ferrat.

Saber lo que és garrameu

Cada dimecres, la Maria del Pepito d’Herba-savina baixava al mercat de la Pobla amb la ruqueta carregada de llenya prima, boixos, romers i qualsevol estaca que hagués arreplegat pel terme durant la setmana. El ral que li donaven de la càrrega de llenya, se’l malgastava amb vi que solia comprar a cal Cortina. Sense menjar la dona tirava igualment, ja que solia caminar en dejú vuit hores de camí entre anar i tornar de mercat. Sense trincar, en canvi, no hauria donat una passa. Per poder tenir sempre un got de vi als morros, la Maria se les pensava totes.

Un dia, se’n va tornar a mig matí del mercat, amb el bot de vi damunt del bast de la ruca, tan escorregut com l’havia baixat. En arribar al barranc de Sant Martí, el va omplir d’aigua fins a la meitat. Un cop al poble de Sant Martí, es presentà al celler d’Arnau i demanà que li acabessin d’omplir el bot.

—Poseu-me’l del que tingui més grau. Pel preu, és igual! —va dir la Maria.

Quan el bot va ser ple, va demanar quant valia.

—Una pesseta —va dir l’Arnau.

—Doncs, avui només porto un ral —es va excusar la dona—. Ja us l’acabaré de pagar dimecres que ve.

—En aquesta casa tenim per costum de no fiar mai a ningú! —va dir l’Arnaua, que sabia de quin peu coixejava la compradora—. De manera doncs, que si no el pagues ara, tornem a abocar el bot.

—Jo ja en portava de la Pobla mig bot! —va reclamar la compradora.

—Ja ho sabem, dona. Només te’n traurem la quantitat que t’hi hem afegit aquí.

Mentre els Arnaus trabucaven el vi —del bot a la quarta i d’aquesta al barril—, la Maria va abandonar el celler, amb l’excusa de donar un cop d’ull a la ruca que havia deixat estacada a la porta.

—Aquests dies la bèstia va de galet i no me’n puc refiar —va explicar.

En lloc, però, de sortir al carrer, es va esconillar escales amunt fins a la cuina. Dels cremalls penjava una olla on es coïa el dinar. La dona destapà l’olla, en tragué la gallina que feia estona que bullia i se la posà a la senalla. Abans de tapar-la de nou, engrapà un gatot vell que dormia al colgó del foc i el ficà dintre de l’olla. Quan arribà al celler, el bot ja tornava a estar mig buit tal com havia entrat.

—Que us serveixi d’escarment! Així un altre dia sabreu el que és una pesseta! —la van engegar els Arnaus.

Del carrer estant, la Maria va contestar:

—Doncs vosaltres també sabreu lo que és garrameu!

D’aquesta manera, encara que fos un vi una mica aigualit —de pitjors se n’havia hagut d’empassar!— la dona va poder traguejar de franc durant uns dies.

El ruc del Perico

El Perico, un xicot que no tenia pare ni mare, va anar a la fira d’Organyà. Quan va tornar, es va presentar al poble amb un ruquet gris que feia patxoca. A les primeres cases, va fer supo-supo amb un home que traginava fem:

—Carai, Perico! —va saludar-lo—. Quin ruquet més eixerit! Quant te n’has fet?

—Trenta rals! —va fer ell tot estarrufat.

Als pedrissos de la plaça, un parell de velles filaven llana, tot prenent el sol.

—Renoi, Perico! Et deu haver costat molts duros aquest ruc!

—Trenta rals! —va repetir el xicot.

Més enllanet, un eixam de canalla jugaven a arrencar cebes:

—Perico, Perico! —van xisclar en veure’l—. Dis-nos quant t’ha costat el ruc!

—Trenta rals! —va fer ell amb la mosca al capdamunt del nas.

Abans de tancar la bèstia al corral, el Perico encara va haver de respondre a un parell de tafaners que també volien saber el preu del seu ase.

A la tarda, el xicot no va sortir de casa fins que van tocar a rosari. Quan aquest es va haver acabat, el Perico s’entaforà al confessionari i esperà que tothom se n’anés de l’església. Al cap d’una mica, sortí del seu amagatall i encengué els ciris de l’altar. Després, va ventar les campanes i corregué a amagar-se darrere el santcrist gros.

Els vells i la canalla, que feia poc havien sortit de rosari, van entrar de nou al temple una mica esverats.

—Jo sóc Nostre Senyor, que vinc a revelar-vos la paraula divina —va recitar el Perico amb veu solemne—. Però vull ser escoltat per tot el poble en pes. Aneu a buscar tothom!

Uns moments després, acudien les mestresses que ja apariaven el sopar i els homes que acabaven de tornar del tros.

—Ja hi sou tots? —va preguntar el sant Crist amb veu solemne.

—Només falta el vell del Mixoi, que està impedit —va dir algú.

—Doncs, aneu-lo a buscar ara mateix! —va ordenar la veu.

Al cap d’una estona, uns quants homes entraven a l’església amb el malalt ajagut en un baiard.

—Ja hi sou tots? —va tronar la imatge.

—Sí! —Tot el poble era un clam.

—Doncs ara badeu bé les orelles per escoltar la paraula divina!

A l’església s’hauria sentit volar una mosca.

—Que tothom sàpiga que el ruc del Perico ha costat trenta rals!

Les cinc millors de Peiró de Cóll

Un dia que Peiró de Cóll tornava a peu de Tremp, s’aturà a beure a la font de Talarn. El safareig era ple de dones que rentaven. Ell que se les mira una per una i encabat es comença a plànyer:

—Pobres homes de Talarn! Pobres homes de Talarn!

Les rentadores, que no el coneixien, es van esverar:

—Que els ha passat alguna desgràcia, als nostres homes? —van preguntar alarmades.

—I tant, una desgràcia ben grossa! Tenen unes dones lletges com un pecat —va dir Peiró. I s’allunyà del safareig amb els talons al cul.

—Poca-vergonya! Fill de puta! —Les més decidides li van entrar al darrere i li tiraven el sabó o la paleta de rentar. Però aquell matalot tenia unes bones cames i aviat el van perdre de vista.

Li havien parlat que en una casa d’Erill hi havia una mossa per casar i Peiró, que encara era solter, hi va pujar a veure si feien tractes. Abans de tornar-se’n cap a Cóll, el pare de la noia li va preguntar:

—Què te n’ha semblat, Ramonet, de la xicota?

—Molt bé —va dir ell. I va afegir—: Si me la voleu donar, me l’emporto a tira-ramal!

—Passa, bestiota! —va dir el vell—. Que et penses que és una sobranya? No et vull veure més en aquesta casa!

Un dia que havia anat a Barcelona, va entrar als magatzems El Siglo i va començar a mirar. Un dependent se li va acostar tot amable:

—Què voldria, el senyor?

—Em sembla que allò que jo busco, vostès no ho tenen.

—En aquesta casa tenim de tot, senyor! —L’empleat va fer una rialla postissa.

—Vol dir?

—En pot estar segur. Demani, demani!

—Doncs jo voldria uns andans de vidre.

—Com diu?

No en tenien ni de vidre, ni de ferro, ni de fusta d’avellaner. Ni tan sols sabien que existeixen els andans, aquestes portes transportables que serveixen per tancar les ovelles a la pleta.

—Ja m’ho semblava, xicot! —va riure Peiró—. Us falten moltes coses, en aquesta casa!

Una vegada que havia baixat a mercat al Pont de Suert, va anar a dinar a la Fonda Cotori. Quan la mestressa li servia la sopa, li va dir:

—Prepareu-vos que també vénen a dinar el rei i mil homes.

—Pobres de nosaltres i com ens ho farem! —es sobresaltà la dona. I va començar a donar ordres a la cuina.

Al cap d’una mica, van entrar dos homenets i van preguntar si tenien taula reservada: eren els hereus de cal Rei i de cal Milhomes, dues cases de Castilló de Tor.

La facècia més famosa del Peiró també va tenir lloc al Pont. Resulta que un dia de final de juliol, nostre home es presenta a mercat, amb la barba a mig afaitar. El costat dret, amb una barba de vuit dies; la galta esquerra, repelada i llisa com el cul d’una criatura de faldars.

—Aquest home s’ha trastocat! —pensava tothom.

—Per què vas així, Ramon? Que t’has tornat boig? —li va preguntar un botiguer.

—Vosaltres no ho enteneu —va fer Peiró—. Això vol dir que allà dalt a Cóll estem a mitja sega.

19

Pagesos

«Conten que Déu va crear el món completament pla, i després volgué fer-hi relleus. Amb un sac de rocs al coll, corregué per la terra i deixà anar un roc ací, un altre allà, i els rocs creixien i creixien fins a esdevenir muntanyes. En passar per Pirineu, el sac se li esquinçà i tots li caigueren a terra».

Joan Amades —que no diu en quin indret del Pirineu recull la rondalla— la publica a El Pirineu: tradicions i llegendes, un llibre deliciosament il·lustrat i enquadernat per les edicions de La Llumenera. D’acord doncs amb aquesta llegenda, les muntanyes on malviuen els pirinencs són immensos tarters de rocs, conseqüència de la distracció del Creador al principi dels temps.

L’home de muntanya es passa la vida barallant-se amb les pedres. Durant segles, telerades i telerades de pirinencs s’han escarrassat de valent per sobreviure al mig d’aquest bunyol de la divinitat. Han escantellat la roca elemental dels congostos per obrir camins, han barrinat i espedregat boïgues per preparar-les per al conreu, han escantonant carreus per fer paret. I tot per culpa d’un déu, negligent i despistat, que no havia resseguit la costura dels sacs abans d’omplir-los de rocs (no deuria ser gaire bon pagès, aquest déu, que descuidava tant els sacs!). I la gent d’Espés no en són pas una excepció. Només cal fer-hi una visita i contemplar aquell bé de Déu de feixes conreades, per adonar-se que la història del Sermó d’Espés, que enceta el capítol, és una falòrnia inventada pels pobles veïns.

Muntanyes pedregoses, i també pendents. A la gent del Pirineu, que tot el dia caminen per costes i només a dintre casa poden xafar terreny pla, els fascina la terra plana. Quan amb motiu d’un viatge, el pirinenc té ocasió de contemplar les feixes de la Terreta, de la Conca de Tremp o de la Baronia de Rialb, no es pot estar de remugar: «Això sí que és un bon país, redéu!». Si algun camí baixa fins a les planúries de la Llitera o de l’Urgell, llises com el palmell de la mà, es queda bocabadat, sense dir res. Amb una mirada imbècil, guaita cap a la ratlla de l’horitzó i no es pot acabar de creure que es pugui veure tan tros de cel sense haver d’aixecar el cap. Si el foraster és un pastor que ha baixat amb el ramat per passar l’hivern, al cap d’uns dies ja estarà fart de tant cel i començarà a enyorar les seues muntanyes. Si es tracta d’un pagès que està de pas per aquestes terres baixes —i doncs, sense temps per enyorar-se— l’home es posarà a somiar despert. El pagès de muntanya, quan somia el seu paradís, s’imagina una argenda d’un quants jornals de terra de reg, tan plana que en aviar l’estoledor, l’aigua es queda un moment quieta, indecisa, sense saber on anar. I després s’esmuny mansament entre les plantes.

A la muntanya, en canvi, l’aigua de la pluja, que no té aturador, s’acanala pels pendissos costeruts, escaranta la gleva i arrossega barranc avall, riu avall, la millor terra. I si els aiguats de tardor se n’emporten la terra, les pedregades de l’estiu, que trinxen arbres i sembrats, els treuen, com qui diu, el pa de la boca. Les bruixes són en bona part, com hem vist en una altra ocasió, responsables d’aquestes calamitats. Als pobres pagesos, però, encara els en fan de pitjors, ja que la desgràcia s’allarga durant anys. A cal Fort d’Estaís, els embruixaven el femer, de manera que quan estenien el fem pels trossos, sembraven les llavors d’herbes dolentes que elles hi havien barrejat. Fins i tot, les bruixes tenen la malícia de taponar les fonts amb grapats de llana, perquè l’aigua s’estronqui per sempre. La llegenda d’El Forat de l’Aigua explica com, per culpa d’una bruixa —provocada per un moliner fatxenda— els pagesos de la vall de Cabó es van deixar perdre la Font Bordonera.

Si el càstig primitiu dels pastors de les Maleïdes colpeix la ramaderia, l’espifiada divina del sac de rocs condemna especialment l’agricultura. A les valls pirinenques, l’ofici de pastor es complementa amb el conreu de la terra. Per tal de sobreviure, cada família ha de cultivar una mica de tot, encara que ni el clima ni la terra s’hi adiguin. Cada primavera les mestresses s’afanyen a plantar un raconet d’hort vora el barranc, baldament sàpiguen que les tomates no maduraran fins al setembre i amb el risc constant que una bromada d’estiu escassigalli les plantes. Les feixes més planes se solen reservar al cereal, especialment blat, malgrat que després el sembrat no maduri fins ben entrat l’agost, quan el temps ja comença a refrescar de nit. «Ja hauran segat a Tor»!, exclamen al Pallars per referir-se a un esdeveniment que no acaba mai d’arribar. A pesar de tots aquests entrebancs, el conreu del blat és tan natural a muntanya que el pallaresos creuen que fou precisament aquest cultiu el que ha donat nom a la comarca. Mossèn Condó, el gran poeta aranès, recull en terres pallareses la següent tradició: «Diu que in illo tempore hi hagué una molt grossa secada per tota Espanya, y que feya ja uns anys que no s’hi collia res. Un any que es va cullir alguna càrrega de blat per aquesta ribera amunt, varen llençar, per ferse veure, tota la palla al riu Noguera, que se l’endugué cap a Lleyda, quins habitants quedaren tots estranyats de que’s collís blat o hi hagués palla per aquí dalt; y havent sapigut que baixava d’aquesta ribera, l’anomenaren Ribera de les Palles, nom que ab lo temps s’ha anat corrompent, fins que n’ha resultat Ribera de Pallàs».

A més del blat, les oliveres i la vinya s’arreceren a les costes de les solanes, tot esglaonant de parets la muntanya. D’ambdós cultius mediterranis, la vinya és el més atrevit. Els ceps i les parres s’arrisquen a pujar fins als pobles més alts, desafiant amb escreix el límit climàtic que li assenyalen les serres de Vallabriga, del Sis, de Sant Gervàs i del Boumort. El pirinenc es desviu per poder xafar quatre raïms i fer una mica de vi. És tan bo i saludable el vi que no solament es converteix en la sang de Jesucrist, sinó que, tal com explica la llegenda Plantes beneïdes, la primera cosa que va demanar Déu en néixer va ser un got de vi.

Per altra banda, aquesta rondalla atribueix a la voluntat divina la facilitat amb què els ceps es poden reproduir: només cal doblegar cap a terra un dels sarments i colgar-lo, és a dir, capficar-lo. Històricament, la pràctica del capficat va desencadenar un dels conflictes socials més importants del camp català: la revolta dels rabassaires. Els propietaris, que tenien les vinyes arrendades a rabassa morta —mentre els ceps fossin vius— consideraven el capficat com una planta independent, i doncs, exigien un nou contracte. Per contra, els rabassaires s’hi oposaven, tot argumentant que el capficat no era un cep independent, sinó un plançó de la vella rabassa. Nostre Senyor doncs, en concedir aquest privilegi als ceps, n’havia d’armar una de ben sonada! Es clar que al Pirineu, on la vinya només és testimonial i cadascú se solia treballar la terra, la revolta va passar desapercebuda. Allò que els ha fastiguejat més als pirinencs, és que Déu atorgués a l’esbarzer el mateix privilegi que al cep. Això suposant que la rondalla sigui certa, perquè altres versions atribueixen al dimoni la creació de l’esbarzer. Sigui quin sigui el culpable, el cert és que l’esbarzer és la planta més dolenta que creix sota la capa del cel. Els agricultors de la muntanya o de la terra plana li tenen declarada una guerra constant a cops de podall.

Per treballar la terra i traginar els fruits cap a casa, cal disposar de bèsties: bous, rucs, mules i matxos. A la terra plana i a les conques de mitja muntanya, hi haurà al llarg del darrer segle una evolució en les feines de llaurar i sembrar. El parell de bous, junyits a una arada de fusta, seran substituïts per les mules, amb una reu de ferro que obrirà un solc més profund. A mitjan d’aquest segle, les mules seran definitivament escombrades pel tractor. A les valls pirinenques, en canvi, aquestes innovacions agrícoles ja no hi arribaran: de la reu de fusta —l’arada mil·lenària dels romans!— arrossegada per un parell de bous o de vaques, es passarà al no-res. La historieta Quin bon parell!, que recullo a Benasc, és una facècia divertida sobre la feina de llaurar, la més pesada sens dubte per a bèsties i persones.

«La llengua no té ossos, però en trenca uns de ben grossos», es queixen els capellans, al·ludint als renegaires. Llauradors, traginers i tot déu que hagi de treballar amb bèsties de quatre potes, acostumen a servir-se d’aquests ossos per fer-les llaurar dretes. Sort n’hi ha, altrament no hi hauria forma de fer-les sirgar. «Ja el voldria veure jo darrere el meu ruc carregat de fem —responia Tapiró d’Aiguabella al capellà—. Segur que si no s’embrutava la boca de paraulotes, no li faria donar un pas!». La història dels picadors del bosc, que em conta a Escós el Xaupí de Roní, demostra fins a quin punt els renecs fan miracles. Miracles, és clar, que no estalvien pas de treballar. Tot al contrari, serveixen perquè les bèsties suïn la cansalada, davant o darrere les persones, depèn de la feina.

Sobre l’origen i la procedència de les eines del camp, se’n conta un futral d’històries. Imagino que La màquina del dimoni deu ser una de tantes facècies que els alturgellencs i andorrans atribueixen als veïns de Bescaran. Falòrnia o no, és significatiu que el primer volant que veuen en aquell racó de món el porti precisament un gavatx. Abans que s’obrissin les carreteres cap al sud, les comptades innovacions tècniques que arriben als pobles del Pirineu vénen de França. El volant i la dalla, el tabac, les escopetes, els rellotges, les cafeteres, l’acordió i altres màquines infernals entraven pels ports de muntanya dins dels farcells de contrabandistes o de temporers del país que tornaven de treballar les vinyes del Rosselló. (A Benasc em conten que la primera bicicleta que va arribar al poble, l’havia comprat a França un home de casa Morena i després l’havia portat pel Port d’O). A final del segle XIX, els pobles pirinencs continuaven mirant cap al nord, com ho havien fet des de mil anys enrere, en l’època dels comtats carolingis. Mirant cap a Europa, el nord esperançador de la majoria de catalans d’avui.

Si el volant va venir de França, la fanga la va inventar el rector d’un poblet de la Vall Fosca, el nom del qual el Gildo de Larén no vol recordar. La fanga és un instrument de treball que té tres avantatges sobre tots els altres: treballes dret i, doncs, no t’escurrones tan aviat; no trepitges la terra tova, i fas un cavat tan fondo que s’hi podria colgar un pollí. De totes formes, com sol ocórrer als grans genis, a l’inventor no li va servir de gran cosa el ferrament.

El sermó d’Espés

Per les Paüls i pobles veïns conten que en temps de Mariacastanya, la gent d’Espés eren molt treballadors. Estiu i hivern, es llevaven tots a punta de dia i se n’anaven a suar la cansalada per aquelles feixes, fins que no s’hi veia ni una gota. Semblava, pobra gent, que tinguessin els diablorins ficats al cos. No coneixien dies de precepte, ni sants, ni festanyals.

Un bon dia, però, es van cansar de treballar com les bèsties i van voler descansar com les persones. Després de reunir-se tot el poble, els representants van anar a veure el rector, el qual en aquella època era qui decidia al poble els assumptes d’aquest món i de l’altre.

—Nosaltres també volem tenir festes, com els senyors de les Paüls i de Castilló —es van queixar.

—Miraré si us puc arreglar —va dir mossèn—. Diumenge veniu tots a missa, i us donaré la resposta.

Per primera vegada, a la missa del diumenge no hi faltava ningú. A l’hora del sermó, el capellà els va dir:

—Gent d’Espés, escolteu bé,

tot lo que ara us diré:

dilluns i dimarts,

festa pels goiats.

«Si fan festa els mossos, nosaltres no podem pas anar a treballar», van pensar. El rector va continuar:

—Dimecres i dijous,

fan festa els bous.

«Si les bèsties descansen, nosaltres què farem? No podem pas anar al tros, sense elles», pensaven el feligresos. El capellà va acabar així el sermó:

—Divendres i dissabte,

tot lo villatge.

I el diumenge, ja ho sabeu:

aquí no treballa ni Déu!

A partir d’aquell dia, la gent d’Espés van penjar els ferraments a la figuera i es van posar d’esquena a l’ombra a l’estiu, i de panxa al sol a l’hivern. Des de llavors, com diuen a les Paüls: «Gent d’Espés, molta pompa i pocs diners».

Lo forat de l’aigua

En temps antics, a la vall de Cabó, no els en faltava mai, d’aigua. Un burs que no s’estroncava ni en les pitjors sequeres, sortia del mig de Penyaroia, una roca vermellosa del capdamunt de la serralada de ponent, que cau entre els pobles del Vilar i de Cabó. Dos ulls, retjos com la cama, brollaven contínuament d’una escletxa de la roca, coneguda per aquest motiu com el Forat de l’Aigua. Com que la font sortia tan alta —al capdamunt del bosc de l’obaga—, podia regar gairebé tota la vall, des de més amunt de Cabó fins a Organyà. La vall era, d’un cap a l’altre, una horta exuberant, on s’hi collia de tot. L’aigua servia també per fer girar les rodes dels molins que s’havien anat construint prop del corrent. Hi venien a moldre de molt lluny, majorment a l’estiu i en temps de secada quan en molt indrets es quedaven sense aigua.

Una vegada, en un molí de Cabó hi va arribar una xicota forastera menant un matxo, carregat amb dos costals de blat per moldre. Era una noia bonica, d’aquestes que fan un pam de goig. El moliner era un jove ric i cregut, ja que ni de feina ni de pa no li’n faltaven en tot l’any. El xicot va pensar que com més estona fes esperar la forastera, més la tindria al molí per contemplar-la i fer-se el pinxo davant d’ella. La xicota, però, no estava per orgues, volia enllestir com més aviat millor perquè venia de lluny i se’n volia tornar amb claror de dia. Davant les gracietes i la calma del moliner, la xicota s’exasperava. Finalment, va perdre la paciència: s’abocà als sacs i va intentar de carregar de nou el blat. Els sacs, però, eren massa feixucs per a una dona.

—Vols que et doni un cop de mà? —va gallejar el moliner.

Aixecà el costal; en lloc, però, de carregar-lo al bast del matxo, l’anà a abocar a la tremuja. Després, amb tota la parsimònia del món, va moldre el blat i va comptar la moltura. La forastera rabiava interiorment, però no va dir res fins que va tenir la farina ensacada i carregada al matxo. Llavors, abans d’allunyar-se del molí, es desfogà a gust:

—Et juro que d’aquesta te’n recordaràs tota la vida! —va cridar.

«I si fos una bruixa?», es malfià el moliner, quan s’allunyava. I tant si ho era, i més dolenta que el fred tardà! Aquella mateixa nit, la bruixa va xollar una ovella blanca i una de negra i amb els vellons de llana va tapar per dins el dos ulls de la roca. A l’acte, el Forat de l’Aigua va quedar sec. Des de llavors, la vall de Cabó no va ser mai més el paradís de l’horta que havia estat fins aquell dia. Els pagesos es van haver de conformar amb el barranc que baixa del Cap de la Vall i amb l’aigua de la Font de la Caixa, que neix a tocar del torrent, un mica més amunt de cal Favà.

De la desgràcia de la gent de Cabó se’n van gaudir els «ganxos». d’Organyà. Al cap d’un temps, a l’altre costat de la serra, que tanca la vall de Cabó per ponent, hi brollava de dins de terra el doll d’aigua més sensacional de tot aquest país: la Font Bordonera.

Plantes beneïdes

La primera cosa que va demanar Nostre Senyor, tot just acabat de néixer, va ser un got de vi. Sant Josep i sa mare estaven desesperats perquè no n’havien tastat mai i no sabien com es feia.

—I com ho farem, pobres de nosaltres! —ploraven els pares.

—No us amoïneu que jo us ho arreglaré —va dir un pastor. L’home va collir un pot de móres d’esbarzer, les va xafar, i un cop escorregudes, va donar el suc al Nen Jesús.

—Quin vi tan bo! —va exclamar el nen, amb els morrets ben empastifats de suc—. De què l’heu fet?

—De móres d’esbarzer —va dir el pastor.

—Doncs, vull que aquesta planta tingui un do especial que la faci diferent a les altres. Vull que les seues branques puguin arrelar pels dos caps.

A partir d’aquell dia, quan una branca d’esbarzer és tan llarga que toca a terra, treu arrels i hi surt un nou esbarzer.

Al cap d’un temps, una colla de pastors que van anar a adorar Jesús, portaven una bóta de vi. El Jesuset també va voler tastar-lo.

—Aquest vi encara m’agrada més —va dir després d’un bon xerric—. De què està fet?

—És vi de raïm —va explicar el pastor—. Els raïms són els fruits dels ceps.

—Doncs disposo que des d’ara en endavant, els ceps puguin arrelar també a la terra per la punta de les branques.

I així va ser: des de llavors, per plantar un cep, n’hi ha prou amb enterrar un sarment per una punta.

Quin bon parell!

L’hereu i la mestressa d’una casa d’Erist van anar un dia a sembrar trumfos en un bancalissot estret que tenien vora la Borda de Tomeu. Quan tots dos i el bou van arribar al tros, després d’una hora de pujada, es van adonar que s’havien descuidat la rella a casa:

—Corre, Maria, torna-la a buscar, si no, no llaurarem —va dir a la dona.

Ella, cames ajudeu-me, va baixar de nou a Erist, agafà la rella i enfilà altre cop el camí costes amunt. Quan va ser de nou al tros, i anaven a junyir el bou, l’home va dir:

—Redéu, nena! Ens hem descuidat d’una altra cosa!

—De què?

—Doncs d’un bou! No veus que per llaurar en fan falta dos?

—Tens raó…

—Doncs ja pots tornar a casa a buscar el Mascard.

—Això sí que no! Allà baix jo no hi torno!

—I com ho farem doncs, amb una sola bèstia?

—Saps què, ja m’hi posaré jo, al lloc del bou —es va oferir ella.

L’home va junyir la mestressa al costat del bou i van començar el solc. La pobra dona tirava tant com podia, així i tot, obrien un solc més tort que una ravasta. Abocat a l’esteva de la reu, l’home dirigia el parell amb les tirandes:

—Càsum redéu Moro! Puja damunt! —renegava. I afegia, més fluixet—: Tu, Maria, ja ho saps.

Com que no feien gran cosa més que esgarrapar la terra, van decidir de canviar els papers: l’home passà al davant a estirar, al costat del bou, i la dona se n’anà al darrere a dirigir la reu. Després d’un parell de solcs, si fa no fa com els anteriors, la rella quedà encallada en una llenasca.

—Arri, Moro! —va cridar la dona des de darrere—. Arri, Moro!

Però ni el Moro ni el cristià no es movien de lloc. Farta de xisclar ordres, la llauradora empunyà la ullada i va clavar punxada al cul del bou. La bèstia va donar un estrabada cap endavant, tan forta que va fer caure a tots dos de morros a terra, i encara els arrossegà unes passes damunt del guaret.

—Què collons li has fet, al Moro? —va renegar l’home, quan la bèstia s’aturà.

—Doncs, li he punxat amb la ullada.

—Al bou no, redéu, que bé tira prou! A mi, m’havies de punxar, carallot!

El miracle dels renecs

Fa uns anys una colla de picadors treballaven al bosc de Santa Magdalena. Un cop abatuts, els pins eren esporgats de branques i pelats de l’escorça. Encabat, els picadors foradaven les bigues per un cap i les enganxaven darrere els animals, els quals les arrossegaven fins a la vora del riu per ser barranquejades.

En una ocasió, una rècula de matxos que estiraven una biga de més de cinquanta pams, van aturar-se davant del santuari de Sant Joan de l’Erm. A la porta hi havia un parell de frares de Castellbò que prenien el sol, asseguts en un pedrís.

—Arri! Arri!! —s’esgargamellava el miner.

Crida tant com vulguis, que els matxos no es movien. Com si sentissin ploure.

—Càson dena! Arri, Menut! —insistia l’home.

—Pesa massa per a ells —va comentar un frare al seu company.

—A més, estan més secs que un clau. No són capaços de treure-la’n —va dir l’altre.

—Si no la trauen, vosaltres en teniu la culpa! —va bramar el picador—. Si no fóssiu aquí davant, ja l’haurien desencallat fa estona, la biga!

—Nosaltres en tenim la culpa? I ara! Per què ho dieu això? —van protestar els frares.

—Per què ho dic? Doncs perquè no em deixeu enraonar com ho hauria de fer en aquesta situació!

—Feu, bon home, feu! Com si nosaltres no hi fóssim! —van dir els frares.

Aleshores el miner va bramar un renec tan ben recargolat que hauria fet morir d’enveja l’oriol més renegaire del país. La rècula dels matxos van donar una estrabada a l’encop, van desencallar la biga i continuaren el camí com si arrosseguessin una canya.

La màquina del dimoni

La gent de Bescaran eren tan ximplets que segaven el blat amb les estenalles. Amorrats al sembrat, anaven escapçant cada palla, una per una. Deixaven un rostoll impecable, net i arranat, però és clar, el millor segador trencant-se l’esquena tot el sant dia aconseguia de fer un parell de garbes. Un any en plena sega va passar un gavatx amb un volant, que tornava de segar a l’Urgell. Com que de volant no n’havien vist mai cap, el van assetjar a preguntes i no van parar fins que els foraster els hi féu una demostració. Van quedar tots bocabadats de la rapidesa del volant:

—Aquesta és ben bé la màquina que necessitem aquí dalt! —van exclamar els més badocs. I van demanar al gavatx—: Ens l’hauríeu de vendre.

El foraster es va fer pregar; finalment, però, els va vendre el volant. A més de fer-los pagar l’eina a pes d’or, en veure’ls tan tanoques, els va prendre el número:

—Sobretot —els recomanà— procureu de no deixar-lo mai al sol, que això quan s’escalfa és una màquina del dimoni!

L’endemà es van llevar a punta de dia per estrenar aquella màquina segadora. No el van deixar recensar ni un moment: se l’anaven passant de l’un a l’altre i tampanades al sembrat. Quan va arribar el sol, van anar a fer deu hores i van deixar el volant al peu d’un gavell, amb el tall i la punta cap al cel. Al cap d’una mica van tornar a la feina. Llavors van veure que el sol donava de ple al volant.

—Quiets! No el toqueu! —cridà l’amo del tros—. Recordeu que el gavatx ens ha dit que calent del sol és molt perillós.

—Voleu dir que pot fer re? —va dubtar un que se les donava de llest—. Va plegar un roc del rostoll i el tirà cap a l’eina. La pedra va tocar precisament a la punta, i, com que l’eina té forma arrodonida, va regudir enlaire i, en baixar, es clavà al coll d’un segador.

—Auxili! Això és un instrument del dimoni! —Xiquets de Déu, com corrien espaordits cap a casa!

A la nit, quan el volant va estar ben fred, el van ficar en un sac i el van anar a llençar al fons del barranc. L’endemà al matí ja tornaven a segar amb les estenalles.

L’inventor de la fanga

El rector d’un poble de la Vall Fosca va llogar una majordom jove, maca i tendra com una xicoia de la serra. L’home, que era més catxador que el gall de la Passió, se la volia xurracar; de manera que tot el sant dia li anava darrere dels talons i no la deixava recensar.

—Fes-me un potxó, Pilareta! —li pidolava mil camins.

—Espera. —Ella mai no hi venia bé.

—Tant esperessin les llebres, redena! Au, vinga dona, que no se’t menjaré…

—No m’enqueties! Que no veus que ara tinc feina? —el renyava la Pilara.

—Només una estima! —insistia el capellà.

—Primer vés a buscar llenya! —I la Pilara se li escorria com una truita de riu.

Tan aviat com l’home tornava amb una trossa de guardos i el buscallot encès, ella li manava una altra carallada. I així, amb falses promeses, li anava entretenint la gana. Fins que un dia, farta d’haver-se’l de traure del damunt, li va plantar el punt redós:

—Tu i jo hem de fer un tracte. Mira, si em caves tot l’hort de cap a cap, sense deixar-hi cap potada, et faré tots els potxons que vulguis i, fins i tot, em deixaré arribar el ruc a les cols. Ara bé, si xafes amb els peus la terra estovada, llavors hauràs perdut tu, i m’hauràs de deixar en pau.

—Això rai! —va bramar el rector—. A bodes em conviden!

I va córrer cap al cobertet de l’hort on tenia estropades les eines. Aviat es va adonar que cap d’aquells ferraments li podia servir per cavar l’hort segons el tracte. Tant amb l’aixada, com amb el xapo, com amb l’aixadó, com amb tots els altres ferraments s’havia de treballar amb el cos encorbat cap endavant, i doncs, amb els peus damunt del guaret. L’home es donava a tots les dimonis. Aquella cony de callastrota l’havia albardat com un ruquet! Però ell, que era més llest que la gana, encara no es va donar per vençut i vinga a rumiar. Mentre dinava, tot mastegant desmenjadament, ja que la seua fam era d’una altra mena, es va fixar en la forquilla. Tot d’una, se li van obrir els esperits: amb un ferrament amb pues, semblant a la forquilla, podria estovar la terra sense haver-la de xafar després. I es va fer una fanga.

Tot i que de feina no en podia tòrcer, nostre home va començar a fangar a tot drap. Clavava el forquillot a la terra dura, hi donava un cop de peu per enfonsar les pues i feia pujar unes panasques d’un parell de pams. Patac a patac, anava avançant de recules, sempre amb les peus damunt del ferm. Mentrestant, la majordona s’havia quedat dreta davant seu al començament del bancal. Per engrescar-lo en la feina i perquè corbeés amb més ganes, la xicota s’anava arremangant el vestit pernes amunt.

—Mira, mira, que tinc aquí! —I li ensenyava uns garrots de cames, més blanques que les congestes de Manyanet.

Llavors mossèn aixecava els ulls de la feina i encabat fangava amb més ganes.

—Guaita, guaita! —reia ella, tot fent-li dentetes amb les cuixes, retges com els pernils de la truja.

La Pilara s’anava despullant i ell, que ja s’imaginava que aquella tarda sí que podria traure Peirot de la bragueta, fangava com si li anés la vida. En arribar a l’extrem del bancal, la dona estava ben descurta: tal com sa mare l’havia orxegat al món.

—Ja haig fet! —va pantegar el rector, mig escurronat. Mai a la vida havia suat tant la sotana com aquella estona.

Va deixar el ferrament clavat i es va afolcar cap a la dona, com una cabra gormanda cap al nedo.

—Que no ho veus lo que acabes de fer, fotut beneit! —va dir ella, tot senyalant les potades que acabava de deixar damunt la terra estovada.

Mossèn, al talaiar-se que a l’últim moment s’havia ficat de potes a la farrada, treia foc pels quixals. De paraulotes i sacarions, no en vulgueu més!:

—Et ben juro que un altre dia no te n’escaparàs, mala puta!

—Un altre dia, mossèn, farem un altre tracte —va aclarir la mossa. Li va fer la guerxina i es va començar a vestir.

—Vés a fer punyetes! —va remugar el rector, imaginant-se un altre dejuni més llarg que la Quaresma.

20

Sants

La paraula pagès és un derivat del mot llatí «pagus», que significa indret situat al camp. Del mateix mot, en deriva «pagà», qualificatiu que els primers cristians aplicaven als habitants dels indrets apartats, els quals continuaven aferrats a velles creences i supersticions. De bon principi, la nova religió —com la major part d’innovacions posteriors de la nostra civilització— és tan sols un fenomen urbà, que de les ciutats irradia cap a les zones rurals. La cristianització d’aquestes valls del Pirineu central, allunyades de les grans vies romanes i dels ports de la Mediterrània, no sembla que fos gaire profunda fins ben avançada l’Edat Mitjana. Per tant, quan ja feia segles que les ciutats de la costa i de les terres baixes de l’interior havien adoptat la bona nova evangèlica, als pagus de les valls pirinenques es continuava ignorant la religió civilitzadora. Als ulls dels cristians civilitzats, els muntanyencs foren durant segles uns ceballots que continuaven «fent el pagès» amb els seus ídols antiquats.

Els sants van entrar a les valls pirinenques pels ports de muntanya —igual que la bicicleta i altres innovacions del xix, però deu o dotze segles abans—. Els nous déus —el monoteisme era tan sols un dogma de la religió oficial— procedien d’Occitània i venien ben escortats pels exèrcits carolingis, fundadors dels comtats de la Marca Hispànica. Probablement santa Fe, una santa oriünda de la ciutat d’Agen, a la regió de l’Aquitània, arribés llavors a Organyà. Un bell poema de prop de 600 versos, escrit al segle XI en llengua vulgar, canta el martiri de la verge en temps de Dioclecià. L’historiador de la literatura Martí de Riquer, a l’hora d’identificar la llengua del poema, dubta entre l’occità i el català. Si es confirmés la catalanitat d’aquests versos, es tractaria del primer document literari de la nostra llengua, escrit un segle abans de les Homilies, descobertes per Miret i Sants precisament a Organyà. Curiosa, doncs, la relació d’aquesta vila del Segre amb els primers balbucejos literaris de la llengua.

Una estrofa dels gojos de la santa explica que, entre els nombrosos i variats turments que sofrí, també fou apedregada. Aquest detall pot haver generat la llegenda popular que reprodueixo, la qual, de més a més, serveix per donar una explicació a aquestes pedres tan estranyes que tant abunden per les serres properes a la Conca de Tremp. En una masia de prop de Bóixols, una padrina em conta que una vegada va passar un foraster que recollia aquests rocs. Li van preguntar per què els volia i ell va dir que aquelles pedres en realitat eren uns peixos anomenats fòtils (sic), i que ell en feia un llibre. La padrina pensa que aquell home estava una mica tocat del bolet: «Un bon fòtil estava fet! Deia que fa moltíssims anys totes aquestes muntanyes eren cobertes pel mar i que els peixos, amb el temps, s’havien tornat durs com un roc! Mirau quines ruqueries!». Decididament, l’explicació científica de les pedres de Santa Fe és més fantàstica i escabellada que la popular!

Amb el temps, els pirinencs s’apropien aquests sants forasters. Santa Fe es construeix una caseta al cap de turó que domina la plana d’Organyà. Sant Martí, bisbe de Tours, conversor incansable de pagans, parteix la seua capa en tots els pobles que l’adopten per patró i en dóna la meitat a un pobre. Sant Marçal, abans de ser bisbe de Llemotges, viu un temps a Benasc. En fi, sant Lliser va passar per Alós, de camí cap a Coserans. Abans de morir, el sant va fer néixer una font miraculosa al poble occità que porta el seu nom. Des de llavors, en temps de secada els pobles de la vall d’Isil van a la font de Sant Lliser a buscar aigua, que després escampen des del Port de Salau. Ho han de fer, però, furtivament, d’amagat dels gavatxos, ja que aquests han comprovat que quan plou al Pallars, a la vall francesa hi pedrega…

La relació dels pirinencs amb els sants sol ser pragmàtica, contractual: jo et dono oracions i diners, a canvi que tu em facis el favor que et demano. Atès que la imatge no enraona i el devot bé té prou feina a casa seua, el tracte aviat queda enllestit. Si el socors celestial no arriba —la vaca es mor o la dona no es queda embarassada—, el devot s’ha de resignar. Per contra, si és el devot qui no compleix la promesa, llavors aquest és colpit per les ires del sant. Ho diu ben clar el refrany: «Als sants i als minyons, no els prometis, si no els dons». El protagonista d’El pollí d’Erboló ho sap, però confia secretament que l’atracció de l’euga podrà més que la imatge, és a dir, que el pollí ofert a la marededéu, seguirà la mare cap al corral. Tanmateix, un nou prodigi li fa obrir els ulls i, abans de tornar-se’n amb les mans buides, remuga la seua protesta: «Per aquest tracte tan galdós, no em calia fer tan camí!». El miracle, La prometença del mariner, que em conten a Enseu, és un cas únic en el qual la promesa feta a la marededéu no es compleix i no es parla de càstig diví. En realitat, l’home del mar fa el que pot; imaginem, però, que davant tanta innocència, la Verge el dispensa de complir la promesa. De nou apareix el tema de la beneiteria, compartida aquí per tota la família. Tots tres, el sabater, la dona i la filla, són tan pobrets de diners com d’esperit. Tan miserables i innocents que no saben com es prepara la carn crua, ja que ni tan sols n’han vist mai, d’aquest aliment (no veure ni tastar la carn, de la mena que sigui, sempre és senyal d’innocència!). El mariner generós els ofereix una ocasió immillorable per al bateig de carn. Llàstima que llavors tots plegats, els vells i la filla, s’equivoquin de forat!

Una mica més amunt de Santa Fe, al darrere de Noves de Segre, s’aixeca majestuós el tossal de Sant Quiri de Berén, una talaia excepcional damunt la plana de l’Urgellet. En les valls pirinenques que segueixo, trobo pel cap baix una desena de turons, coronats per una capella dedicada a aquest sant. De tres d’ells, Ancs, Benés i Saganta —aquest darrer a la Baixa Ribagorça— m’expliquen repetidament que eren germans i que es veuen l’un a l’altre. Llegeixo a La llegenda Àuria que mentre els botxins torturaven la mare, la matrona cristiana santa Julita, el prefecte Alexandre aguantava el petit Quirze a la falda, mirant de fer-li moixaines. El nen, però, no es volia estar quiet: rebutjava les carícies del pagà, l’esgarrapava i cridava que ell també era cristià. En un moment de descuit, el nen li clavà una mossegada a l’esquena i llavors el prefecte llançà la criatura contra el marbre de l’escalinata, amb tanta fúria que li esbotzà el cap i els trossos de cervell van esquitxar tota la sala. Malgrat una vida tan breu, aquesta criatura de sant té robat el cor dels pirinencs, que l’invoquen, amb sa mare santa Julita, per a favors molt diversos. «Las doncs embarassadas / reclamant-vos de bon cor / del part que és cruel dolor / restan luego deslliuradas», canten a Taüll. Mare i fill també poden fer ploure, ja que la seua sang vessada en el martiri es converteix en la pluja esperada. La Carme de Casolà em conta un dels darrers miracles de Sant Quirc de Taüll, en el qual ella prengué part activa. Nou mestresses del poble, vist el fracàs de les rogatives anuals al sant, es troben en secret i decideixen actuar pel seu compte, d’amagat dels homes i del rector. I efectivament, els seus precs arriben al cor de Sant Quirc i es produeix el miracle de la pluja. No hi ha dubte, doncs, que nou dones unides —siguin bruixes amb l’ajut del dimoni o beates amb la intercessió dels sants— són capaces de fer tronar i ploure.

Després de sentir la història del miracle, pujo a veure el sant al Pla de l’Ermita, i em trobo allà dalt, a més de 1.600 metres d’alçada, una autèntica ciutat de gratacels. Al costat de la urbanització, la capella de Sant Quirc sembla una barraca. Per més vergonya, l’ermita presenta un estat deplorable: l’altar esbotzat i saquejat, el llosat a punt de caure, les pedres de l’arc de l’entrada, arrencades… Si hi fos el sant, li demanaria un darrer miracle de pluja, encara que aquest estiu del 92 el país no pateixi precisament de secada. Demanaria a Sant Quirc que fes un aiguat tan fort que se n’emportés barranc avall tots aquests edificis, fins a les grans ciutats de pravall, que és el lloc on s’han de construir aquests gegants de ciment.

A Durro, també tenen el seu Sant Quirc. Conten que quan els primers pobladors van construir el poble al peu de la muntanya de la Mosquera, feia més bon temps i no sabien què era la neu. Quan van arribar les primeres nevades, la gent tenia molta por dels llaveis, que es poguessin esllavissar de la Mosquera, una muntanya pelada de vegetació. Van fer un vot a Sant Quirc i diuen que, de la nit al dia, van començar a créixer avellaners, trèmols, freixes, oms i tota mena d’arbres, per impedir qualsevol esllavissada de neu. De manera semblant, la Mare de Déu de les Neus atura les allaus que s’arrenquen del Clot de la Caülla en direcció a la masia andorrana de Llumeneres, o migparteix el llavei per salvar les cases de Bono. I sant Serni, bisbe de Tolosa, s’esbatussa heroicament amb la barrancada diabòlica que amenaça el poble de Llorts… Els sants, doncs, són bons aliats dels pirinencs, no dubten a donar-los suport en la seua lluita constant contra totes les adversitats d’aquestes maleïdes muntanyes.

Els sants, però, també castiguen. A més de l’incompliment d’una promesa, les imatges fan sentir la seua ira per burles, escarnis i tota mena d’improperis comesos contra elles. Un mosso de Miqueu de Cerbi mor fulminat per la picada d’un escurçó, poc després d’haver-se burlat de sant Beado; a un raier que en haver-se-li encallat el rai sota Erboló, renega contra la marededéu, se li avena el nas i no pot estemar la sang fins que puja al santuari a demanar perdó; una pedregada lapida i enreula les ovelles d’un pastor que puja de l’Urgell, poc després de mofar-se de sant Quiri d’Ancs; i encara un altre pastor, que baixa a les pastures d’hivern, acompanyant la ramada del Tor, es caga en el cel i després li cauen al damunt els seus propis excrements…

El cos menut de sant Quiri contrasta amb la corpulència de sant Cristòfol, el qual m’espera palplantat, en tot un rosari d’ermites dedicades que visito al llarg del meu viatge, des de Barbaruens fins a Anyós. Em diuen que el bastó que empunya és una soca de freixe que ell va arrencar de la vora del riu el dia que va passar a gual el Nen Jesús, que duia la bola del món com una pilota. Els estudiosos teoritzen sobre la possibilitat que les capelles dels sants, situades en lloc privilegiats de la natura, haguessin substituït els antics llocs de culte pagans. Xavier Fàbregas escriu a Tradicions, mites i creences dels catalans: «El cristianisme es va veure impotent per a vèncer el costum de la població, que s’adreçava a uns indrets determinats i demanava a l’esperit de torn, a l’accident geogràfic que mostrava un poder i una exuberància sobrenaturals, favor i protecció». Què hi deuen veure els pirinencs en aquest sant, bonhomiós i ganàpia, perquè li tinguin tanta devoció? Tal volta sant Cristòfol és la cristianització d’algun gegant primitiu?

Pàgines enrere, hem vist com sant Cristòfol d’Erill abandonava de nits la seua garita de guàrdia damunt del barranc de Basco, per anar a veure santa Cecília de Barruera. No és pas aquesta l’única història d’amor protagonitzada per sants. Segons que explica el conte dels tres campanars, mentre Cristòfol escrivia la seua fidelitat amorosa damunt les roques de granit, a la mateixa vall de Boí, tres companys seus de santedat —Climent, Joan i Eulàlia— feien el miracle de dibuixar un triangle amorós, aixecant tres campanars en línia recta.

Les pedres de Santa Fe

Als caps de tot de la muntanya que s’aixeca entre els pobles d’Abella i de Bóixols, hi ha la capella de la Mare de Déu de Carrànima. Des d’aquell mirador, es veu cap a la banda de llevant el turó de Santa Fe, damunt d’Organyà; i també, si el dia és clar, es pot distingir l’ermita de Santa Pelaia, ja a l’altre costat del Segre. Una llegenda explica que aquestes tres santes són germanes i que de joves vivien les tres juntes al mateix poble. Eren dones pecadores, de mala vida, i es veu que feien anar de cul tots els homenots del país.

Un dia la gent del poble, farts de tant vici i tants saraus, les van aventar a cops de roc i les bagasses van fugir cap al bosc. Un cop soles, les dones van plorar pels seus pecats i van decidir de fer penitència tot el que els quedava de vida. Per un costat, volien estar soles per no distraure’s de fer oració, però per l’altre, els sabia greu haver-se de separar, ja que sempre havien viscut juntes. Per això van acordar que cada una d’elles es construiria una caseta als caps de cadascun dels tres turons. D’aquesta manera, es podrien veure de lluny i es farien una mica de companyia.

Encara avui per aquelles serres es troben uns rocs arrodonits i com la meitat del puny —en forma de panellet, però més grossos— que la gent instruïda en diu fòssils. Damunt de cada pedra, hi ha gravada una espècie de creu, molt curiosa, de cinc braços iguals. Uns diuen que quan la gent del poble apedregaven les pecadores, ho feien amb tanta ràbia que van deixar els cinc dits de la mà marcats als pigats. A Organyà, d’aquests rocs en diuen «pedres de Santa Fe», i asseguren que les marques dels dits no són dels perseguidors, sinó de la santa. Expliquen que la santeta enxampava al vol els rocs que li llançaven i encabat els deixava caure a terra sense que li fessin mal. Damunt de cada pedra hi quedava, miraculosament gravada, l’empremta de la seua mà.

El pollí d’Erboló

Un home tenia una egua de molt bona mena, que no volia criar. Quan la bèstia anava de galet, la feia muntar al cavall, però no quedava mai prenyada. Quan en tornava a anar, la portava al ruc, i res de res. La bèstia era més baciva que la tartera del Ras de Conques. Un veí del seu poble li va dir: «Per què no la portes a Erboló? Es veu que aquella marededéu fa molts miracles… Si fa criar les dones, com diuen, també et pot fer criar l’egua!».

L’home va ensellar l’egua i cap a Erboló. En ser al santuari, va estacar l’animal a la reixa del porxo, entrà dins i s’agenollà als peus de la imatge:

—Mare de Déu d’Erboló: us he portat l’Estelada, que és mansa com un corder però més baciva que una mala cosa. Si me la feu criar, us prometo que us donaré el pollí.

Pocs dies després, quan la bèstia tornava a anar calenta, va quedar prenyada ja al primer salt del cavall. Al cap d’un any, dia més dia menys, va pollinar. L’home va tornar tot content a Erboló, amb la mare i el pollinet. Un cop al porxo, agafà amb un feix el pollí i el portà al costat de la imatge.

—Gràcies Mare de Déu! Aquí teniu el pollí. Us el vaig prometre i és ben vostre. Si vós el voleu, és clar…

Feta l’ofrena, el devot girà cua i avançà cap a la porta. De tant en tant, es girava cap a l’altar confiat que el pollí el seguiria. La bestiola, però, continuava sense moure’s, dreta al costat de la imatge. De la porta estant, l’home es posà a cridar-lo, estirant el braç com si li ensenyés un tros de pa: «Té, xicarrí, vine. Au, anem!». A la vegada, l’euga començà a renillar, tot reclamant el seu fillet. El pollí, però, no es va moure: semblava que tingués les potes clavades a terra, com el porc de fusta que acompanya sant Antoni. L’home no va insistir gaire. Abans d’anar-se’n, va dir:

—Mare de Déu d’Erboló:

De favors sí que en feu!

Però també us els cobreu,

a fe de redéu!

La prometença del mariner

Hi havia una vegada un mariner molt ric, que sempre navegava tot sol amb el seu vaixell ple de mercaderies. Un dia es trobava lluny de la costa enmig d’una gran tempesta. Empesa pel vendaval, la nau anava a la deriva enmig d’un infern d’escuma i d’onades. El mariner va invocar la Mare de Déu:

—Verge Santíssima: si em salveu d’aquest perill, us prometo que em casaré amb la xicota més pobra del primer poble on pugui amarrar el vaixell.

Al cap d’una estona, l’home arribava, sa i estalvi, en un poblet de cases blanques. Després de saltar a terra, anà a veure el rector i li preguntà qui era la noia més pobra del poble.

—La filla del sabater —va dir el capellà sense pensar-s’ho gaire—. A casa seua no tenen, com qui diu, ni pa, ni vi, ni crostes.

Immediatament, l’home se n’anà a cal sabater i encomanà unes sabates. El capellà tenia raó: el sabater era tan pelacanyes que no tenia ni fil ni cuiros, ni agulla ni didal. Tot ho havia hagut d’empenyorar. Aleshores el mariner li comprà les eines i el material que fan falta per cosir un parell de sabates. Quan va estar calçat, li va pagar la feina. Encabat, li va preguntar per la filla i li confessà la seua intenció de casar-se amb ella.

El pobre sabater no cabia a la pell de tan content. Com que no s’ho acabava de creure, a la tarda va anar a veure el capellà amb la dona i la filla. El rector els assegurà que el mariner estava cosit d’or, que era un xicot molt formal i que anava de bona fe. Per no disgustar-lo, els va recomanar que fessin al peu de la lletra tot allò que el pretendent els manés.

A la nit, el mariner es va presentar amb tres arroves de carn de corder per a la boda.

—Teniu, arregleu-la! —va dir només, i se n’anà a dormir a la fonda.

Mare i filla es van quedar a l’escapça. Eren tan miserables que de carn, no n’havien vista mai. No sabien doncs què fer-ne, de tot aquell bé de Déu de recapte. En lloc de coure-la o de guisar-la, com que el mariner els havia dit que «l’arreglessin», es van passar la nit guarnint les llonzes amb flors i llaceu. Al matí, les dones es presentaven a la fonda amb una safata tota enramada, plena d’una carn que encara sagnava.

—Us agrada, senyor? I ara què més hem de fer? —va dir la mare.

En veure tanta ignorància, el mariner es posà fora de si:

—Foteu-vos-la al cul! —va dir tot emprenyat.

Mare i filla van tornar cap a casa, capmoixes i amoïnades:

—Com ho farem, mare?

—Saps què? Tu, nena, i jo ens hi ficarem la xixa. Ton pare que s’hi foti els ossos.

I dit i fet: van tallar la carn a tires i se la van entaforar pel forat del cul. I així, amb la panxa farcida de carn crua, es van presentar davant del nuvi.

—Hem fet tot el que ens heu dit, senyor!

—Mare de Déu Santíssima!! —exclamà l’home de mar—. Us heu fotut al cul, allò que mai no havíeu pogut tastar per la boca!

En veure’ls tan pobres d’esperit, l’home els va donar tot el tresor que duia al vaixell. I sense esperar més, va soltar les amarres de la nau i se’n va tornar tot sol, a córrer mar.

Sant Serni de Llorts

Els veïns del poblet andorrà de Llorts, situat al capdamunt de la vall d’Ordino, tenen una gran devoció al seu patró sant Serni. En temps antics, el sant es trobava en una capella a tocar del poble, separada només de les primeres cases pel barranc d’Angonella:

Conten que un any, després d’una tronada molt forta, el barranc d’Angonella va començar a bramar com un escamot de feres. Des de les finestres, la gent del poble contemplaven esfereïts com la barrancada d’aigua i de camals encara augmentava. Si aquella robinada, que ja començava a sortir de mare, es decantava cap al poble, estaven perduts.

Tot d’una, els veïns van sentir uns xiscles de dona, per damunt de la remor del barranc. A mig aire dels boscos que hi ha davant del poble, a l’altre costat del riu Valira, van ataüllar dues bruixes. Tot i el tel de boira, van veure ben clar com les dues donotes contemplaven la barrancada des del mirador de la Planassa dels Pallerils.

—Gira-la cap al poble, carallot! —xisclava una de les bruixes.

—No que hi ha el Sernot! —responia l’altra.

La bruixa es referia a sant Serni, el qual efectivament, havia abandonat la capella, i després de travessar el barranc, vigilava la torrentada pel cantó del poble, palplantat damunt d’una roca. Al cap de no re, la barrancada girà cap a l’esquerra, en direcció a les cases. El sant bisbe, però, va poder aturar la primera envestida amb un cop de bàcul. La batalla entre les bruixes i el bisbe fou molt intensa, i es veu que el sant no donava l’abast a posar roques i troncs per impedir que la torrentada es desviés cap al poble. El sant es defensava amb tanta passió de l’escomesa de les bruixes, que en un determinat moment va donar una puntada de peu a una roca i es va escoixar. Al final, però, va salvar el poble de Llorts de la robinada. La seua capella, en canvi, la va arrossegar riu avall la torrentada.

Els veïns de Llorts, agraïts per haver-los salvat d’aquella tragèdia, li van construir una església al mig del poble, l’altar major de la qual presideix des de llavors.

Sant Quirc i la pluja

Un any, a final de juny, els pobles de la vall de Boí patien una secada tan forta que feia llàstima de veure’l, tot aquell país mort de set. A més, amb tot l’estiu per davant, no hi havia gaires agalius d’aigua, ni molt menys encara d’una bona saó. El dia 16 de juny, el poble de Taüll havia pujat en processó a l’ermita de Sant Quirc, tal com tenia per costum. Les rogatives, però, no havien donat cap resultat positiu.

Davant d’aquesta calamitat, unes quantes dones del poble van decidir d’actuar pel seu compte. Els darrers dies de juny, es van reunir en una casa nou mestresses —les justes per fer la novena— i van acordar d’anar a veure sant Quiri l’endemà mateix.

L’endemà al matí, van demanar la clau de l’ermita a mossèn, amb l’excusa que volien passar l’escombra per terra i traure la pols. Ni el capellà, ni els homes n’havien de fer re, del que elles portaven de cap.

Van enfilar el camí de l’ermita, resant el rosari amb devoció. Un cop a la la capella, la Carme de Gallisca, que era la més decidida de totes, va agafar sant Quirc de l’altar i el va treure a fora, perquè pogués contemplar millor les calamitats de la sequera. De primer el va encarar cap a l’Aubac:

—Mira els nostres prats, esgrogueïts i socarrats per la secada! Si no plou, no dallarem ni un bri d’herba enguany!

Encabat va girar la imatge cap a dalt, a la Ribera:

—Fixa’t en les pastures! En lloc de verdejar, semblen rostolls del mes d’agost. Mira les vaques que hi peixen. Estan tan magres que d’ací estant se’ls poden comptar les costelles!

Després, li ensenyà els bancals del Solà:

—Ho veus? El blat ja comença a colrar de tan sec, sense haver espigat. No ens pagarà pas la pena de segar, si no plou de seguida.

Finalment, va girar el sant cap al poble. D’allà dalt estant se sentien els crits de la canalla, que jugaven a acaçar-se pels carrers.

—Guaita les nostres criatures! Si tu no ens ajudes, tots ens hem de morir de gana aquesta temporada, bèsties i persones!

Després de mostrar al sant les necessitats del poble, van entrar-lo de nou a la capella. Però en comptes de tornar-lo a l’altar, el van ficar de peus en un pica de pedra que hi ha a l’entrada. Amb un selló que tot pujant havien omplert al barranc de Remediano, hi van abocar dos dits d’aigua. Encabat, van fer-li les últimes pregàries, li van encendre un parell de ciris i se’n van anar, deixant la imatge en remull.

Durant el dia, va fer un sol que estavellava les pedres. A bocafoscant, quan es va haver colat el sol, va refrescar una mica, però no es veia una broma al món.

A mitjanit, la fressa de la pluja va despertar tots els veïns del poble. Tot i ploure a serralades, no se sentia cap tro ni es veia llampegar enlloc. Al cap d’una bona estona de diluvi, començaven a bramar els barrancs i el riu de Sant Martí. El xàfec no semblava tenir cap intenció d’amainar, tot al contrari, encara plovia amb més ganes. Alguns ja es començaven a esverar: si durava gaire, l’aigua escarantaria la gleva dels prats i se n’emportaria la terra riu avall. Més d’un home ja renegava: «Càgon les dones del carall! Quina una li n’hauran fotut avui a sant Quirc!». L’endemà, en fer-se de dia, la pluja s’espassà i, poc després, començà a esbarjolar-se. En sortir a fora, els veïns més matiners van veure que no havia caigut ni un sol gra de pedra, que els marges dels prats estaven sencers i que havia fet més d’un pam de saó. Només amb unes hores, el país ja feia una altra pinta. Les súpliques de les dones havien tocat finalment el cor de Sant Quiri.

El Sant empastifat

Un any a començament d’estiu, la ramada del Tor d’Alós va sortir cap a l’Urgell. El primer dia del viatge, un dels pastors s’aturà per pagar el sastre, al peu de Santa Quitèria, un pilaret amb la imatge de la santa que s’aixecava davant de la capella de Sant Joan d’Isil. Quan l’home hagué fet les seues feines, es girà cap a la santa:

—Què mires, carallot? —va insultar-la—. Si t’agrada la merda, té. —Va collir unes fulles, plegà el cagalló i el tirà a la imatge, que quedà ben empastifada.

Encara no havia atrapat la ramada, que ja es va haver d’aturar una altra vegada per anar de ventre. Tot aquell dia va tenir unes fiblades a la panxa que semblava com si algú li recargolés les tripes. I l’endemà, encara pitjor, cada moment s’havia d’aturar per anar de calces.

—Què et passa? —li va preguntar el majoral—. Fas cara de gat fart de sagí.

—Em deu haver fet mal alguna cosa —va dir el pastor—. No em puc aturar les cagarrines.

Pel primer poble que van passar, van anar a veure un curandero, que li va receptar infusions d’herbes. Però la panxa no se li estroncava. Durant tot el viatge, el pastor no va fer res de bo, ja que tot el dia havia d’anar amb els pantalons als dits. Quan feia un parell de dies que eren a l’Urgell, va baixar el Tor a veure com havia arribat el bestiar.

—Aquesta fluixera de ventre no sembla natural —va dir l’amo al malalt—. Explica’m quina porqueria has menjat!

El pastor, que ja es trobava ben apurat, li va confessar la befa que havia fet a santa Quitèria.

—Doncs ja pots tornar immediatament a demanar-li perdó; si no, aquesta burla et costarà la pell! —va dir el Tor.

L’endemà el pastor va acompanyar l’amo que se’n tornava cap a Alós. En arribar a Santa Quitèria, va netejar la imatge i va demanar perdó a la santa. I ja es van haver acabat tots els mals de ventre.

Els tres campanars

En temps antics vivia al barri de la Guinsa de Taüll un jove ben plantat de nom Climent, hereu de la millor argenda del poble. El xicot era molt bona persona i no passava mai cap pobre pel poble que no fos acollit a casa seua. El jove festejava amb l’Eulàlia d’Erill-la-vall, una fadrina virtuosa i de bona família com ell. El Climent la baixava a veure molt sovint i passaven unes hores junts, però quan ell se n’havia de tornar cap a Taüll, la noia es quedava molt trista.

Farta d’estar sola, l’Eulàlia féu alçar una torre més alta que un trèmol, amb la intenció de poder guaitar, des dels caps d’aquella talaia, la casa de Taüll on vivia el seu xicot. Poc temps després, el Climent edificava a la Guinsa una torre de sis pisos, els mateixos que la d’Erill. Des de llavors, els amants passaven llargues estones al cap d’aquell mirador fent-se tatos l’un a l’altre, de dia amb draps de colors i de nit amb teies.

Va resultar, però, que un xicot de Boí, un poble que cau entre Taüll i Erill, es va encapritxar també de l’Eulàlia. El pretendent es deia Joan, era molt bon xicot però més pobre que una rata. Per demostrar-li el seu amor i també per poder-la espiar de casa estant, el Joan començà a bastir una torre a Boí. A la vegada, i atès que els tres pobles són en línia recta, el de Boí pretenia dreçar una torre prou alta per fer ombra al seu rival de Taüll, ja que li impediria de veure l’Eulàlia. Quan el Joan havia edificat tres pisos del seu mirador, se li van acabar els diners i ho va haver de deixar córrer. Durant molt temps, el pobre xicot observava, tot resignat, com els amants festejaven nit i dia amb senyals que es feien per damunt del seu cap. Com es pot suposar, la noia sabia que el Joan també li feia l’aleta, però ella preferia el Climent, que tenia millor argenda.

Al cap d’un temps, quan ja tothom parlava de boda, el Climent es va posar malalt i va morir poc després. Uns dies més tard, l’Eulàlia anava a trobar d’amagat el Joan. La noia, amb llàgrimes als ulls, li confessava que esperava una criatura del Climent i li demanava que es casés amb ella perquè la relliscada no quedés al descobert. De més a més, la noia l’advertia que ella tenia la intenció de romandre pura el que li quedava de vida i doncs, si ell consentia de ser el seu marit, viurien castament com Josep i Maria. El Joan, tot i la duresa de la condició, ho va acceptar sense pensar-s’ho gaire. El xicot, per tal de tenir l’Eulàlia a la vora, hauria fet tot el que ella li hagués demanat.

Uns mesos després de casats, va néixer la criatura, que el Joan tractà des del primer moment com a fill propi, encara que en realitat no hi tingués res a veure. La parella van dur una vida tan virtuosa i exemplar que, un cop morts, el Pare sant els va canonitzar, juntament amb el Climent de Taüll, que com hem dit, també era molt bon xicot.

Els pobles on havien nascut els joves van adoptar aquests sants com a patrons i van convertir les seues cases en esglésies i les torres dels seus amors de joventut en campanars. Aquesta història explica per què els tres campanars tracen una línia recta, i també per què el de Boí és baix i rabassut, mentre que els altres dos —el d’Erill i el de Taüll— són esvelts i espigats com un pollancre.

21

Frares

A banda dels sants adoptats i dels virtuosos amants de la vall de Boí —tots ells de biografia històricament dubtosa— en altres indrets del Pirineu també hi han nascut i florit els seus propis sants, reconeguts oficialment pel Vaticà. Els més coneguts són sant Ermengol —l’hem vist ja enfrontar-se al dimoni al congost de Tresponts—, sant Ot, fill dels comtes del Pallars, i sant Ramon de Roda. Curiosament tots tres eren bisbes. Els dos primers van menar les regnes del bisbat de la Seu, i sant Ramon, la mitra de Roda, en els segles XI i XII. A tots tres prelats no els han faltat historiadors hagiogràfics que glossin els seus nombrosos miracles.

A Sopeira, veneren el cos incorrupte d’un frare —alguns em diuen que arribà a abat— del convent d’Alaó, que s’aixeca a un tir de pedra del poble. A diferència dels bisbes esmentats, aquest és un sant pobre, un sant d’estar per casa. Tan pelat que no té ni nom. Els devots el coneixen senzillament com el Cos Sant, ja que, tal com explica la llegenda, el seu cos es conservà incorrupte després de la mort. Tanmateix, per guanyar-se el cor dels devots, no ha calgut que Roma el canonitzés, ni que els historiadors o els savis de l’Església glossessin la seua vida i miracles. El frare d’Alaó és ben bé l’antítesi del bisbe Ermengol: si aquest construeix ponts i camins, aquell reparteix als pobres els diners que li lliura el superior perquè obri un camí al congost d’Escales. El Cos Sant fou llençat a la foguera l’any 36 per una colla de ganàpies que no distingien —com ho feien amb els homes— entre sants rics i sants pobres. El Casimir de cal Forn de Viu, que s’encunçava de passar per Sopeira l’endemà de la crema, va poder distingir enmig de les cendres fumejants, un pany de costelles mig calcinades. Incorrupte doncs durant segles, el Cos Sant va resultar tan combustible com els ornaments, els llibres sagrats i els altars de fusta del convent. El sant devia considerar tal volta, que a aquelles alçades del XX, ja era massa tard per fer miracles.

Els monestirs com Alaó, juntament amb els bisbats de la Seu i de Roda, seran els motors que impulsaran la cristianització d’aquestes valls, ja des dels primers segles de la Marca. Si els comtes de Tolosa empenyen els infidels cap al sud i els mantenen a ratlla, els ordes religiosos, depenents també de l’altra banda dels Pirineus, s’encarregaran de fer fugir els esperits pagans de la ment dels pirinencs. Imagino que no devia ser feina fàcil, això de substituir els rituals mil·lenaris per la nova religió tan fredament monoteista. Aquest estira-i-arronsa entre els vells rituals i la religió oficial sovint acabava amb una mena de pacte: els vells ídols —de la pluja, del bestiar o del que fos— són rebatejats amb el santoral romà. Reconversió doncs, més que no pas substitució. La llegenda de santa Cecília d’Ancs sembla traspuar aquesta lluita entre la religió popular i l’autoritat, en aquest cas l’abat de Gerri. Aquest no devia trobar gaire ortodox el costum salvatge de posar en remull —en rius, estanys i pouets—, els sants dels pobles de la seua jurisdicció. A la fi, però, i davant l’evidència del miracle, l’autoritat eclesiàstica concedeix al poble d’Ancs el privilegi de continuar practicant, sense haver de demanar permís, els antics rituals. Sempre que les imatges siguin cristianes, naturalment.

Aquí i allà, les valls pirinenques són esquitxades de monestirs —aixecats sempre en indrets escollits, on no hi manqui l’aigua i hi hagi bons camps de conreu o de pastures. Si, com deia abans, les ermites dels sants que coronen els tossals ofereixen sempre al romeu o a l’excursionista un generós i esplèndid panorama, els convents assenyalen sempre —amb curioses excepcions, com Sant Pere de les Maleses— racons privilegiats de la geografia. Especialment importants són els cenobis assentats estratègicament a l’entrada dels congostos dels rius —o a la sortida, depèn des d’on es miri—. D’aquesta forma, a banda de la vida monàstica, servien de refugi a viatgers i traginers. Travessant els rius de ponent a llevant, trobem en primer lloc Sant Pere de Taverna, a tocar de Seira un poc més avall del congost de Ventamillo; a l’altra ribera, la de l’Isàbena, s’aixeca Ovarra vigilant el pas de Gavarret; Alaó al Ribagorçà, prop del pas d’Escales, i una mica més amunt, Lavaix; Santa Maria de Gerri, al Pallaresà, damunt de Collegats; i finalment, Sant Andreu dels Tresponts, al Segre, en el congost del mateix nom.

Tots ells i els altres de més al nord, viuen la millor època durant l’Edat Mitjana, després fan la viu-viu al llarg de segles, fins que l’any 1835, com a conseqüència de les lleis desamortitzadores, són definitivament abandonats pels pocs monjos que encara hi resten. A partir de llavors, sense cap mena de protecció ni vigilància, els edificis queden a mercè dels saquejadors, de les inclemències del temps i de tothom que necessiti bones pedres per fer paret. Mossèn Cinto, que a final del segle passat visità els monestirs del Canigó —abandonats des de la Revolució Francesa—, en va escriure una elegia insuperable, vàlida igualment per a tots els monestirs del Pirineu.

Un segle i mig després de l’exclaustració, la memòria popular dels pobles veïns del convent esdevé cada dia més borrosa. A Gotarta havien sentit explicar als vells que els frares de Lavaix posseïen un fabulós tresor i que abans d’anar-se’n van enterrar-lo al cap de la Faiada de Viu. Diuen que el van colgar exactament sota la primera mata de curnera on toca el sol el matí de Sant Joan. Sobre la fortuna del monestir de Gerri, n’escolto un parell d’històries que després empalmo en un sol relat, El tresor del monestir de Gerri. D’acord amb la llegenda, cal Tor no s’hauria engreixat a còpia de fer treballar els minairons, com m’havien dit i repetit a les Valls d’Àneu, sinó, arrambant amb el tresor de Gerri. A banda de les enveges —per als pobres, és impossible que una casa prosperi treballant honradament—, la llegenda constata que la riquesa dels país ha canviat de mans. Si abans eren els senyors, laics o eclesiàstics, qui tenien el tresor, aquest es troba ara en les cases més grasses del país. Pel mateix sistema, si la tradició oral no s’estronqués, a final del xxi els vells del Pirineu contarien que el millor hotel de la comarca va fer els diners robant la fortuna del Tor d’Alós.

Cada monestir tenia la seua llegenda negra, la qual alimentava l’anticlericalisme popular, que fou en part l’esca de la flamarada del 36. A Gerri em conten que l’abat tenia dret de cuixa i que alguns han buscat per les clavegueres de vora el convent les engrunes del tresor que l’abat va fer llançar a la comuna. Diuen que hi han trobat ossos humans, especialment de criatura, que els frares feien desaparèixer. Si fa no fa com a Lavaix on, segons m’asseguren al Pont, els frares emparedaven les persones que estaven de punta amb el convent i els sotmetien a la terrible tortura de la gota serena.

A l’hora de triar una llegenda de Lavaix, deixo de banda els casos macabres i em decanto per una anècdota alegre i enginyosa, la qual precisament també parla de gotes, però no de tortura sinó de pluja. Al cap dels anys, la famosa gotera del convent de Lavaix ha esdevingut profètica, tot i que de forma radicalment diferent de com temien els frares. Tanta preocupació per les goteres de la teulada i al final —qui s’ho havia d’imaginar!— el diluvi va arribar per baix: el monestir es va ensorrar, anegat per l’aigua de l’embassament d’Escales. A les botigues del Pont de Suert encara es pot adquirir una postal turística dels anys seixanta, on apareixen les ruïnes de Lavaix emergint de l’aigua de l’embassament. La postal és tot un símbol dels nous temps: per il·luminar les grans ciutats industrioses de pravall, ha calgut anegar les llànties del passat que, com deia el poeta, en altre temps irradiaven de llum les valls pirinenques.

No me’n puc anar de la Ribagorça sense visitar Lavaix. Avoro el cotxe a la sortida del túnel, baixo per un abocador de runes i escombraries i arribo fàcilment fins als quatre tarters de rocs, que és tot el que en resta del convent. Quan penso que amb un petit mur de contenció de l’aigua s’haurien pogut salvar les ruïnes d’un dels monestirs més gloriosos del Pirineu, la ràbia i la vergonya suren dintre meu per damunt de la nostàlgia. A més a més, la vegetació que ha crescut damunt del llot demostra que fa molts anys que l’aigua no arriba a aquest nivell… Si s’haguessin consolidat les ruïnes quan encara s’hi era a temps, avui aquest racó de la Ribagorça —amb el pont de pedra i el camí de ferradura que puja a Montiverri, i la impressionant roca del Cap del Frare— fóra un dels indrets més bells d’aquesta comarca. Sens dubte, que si els frares aixequessin el cap, sotmetrien els enginyers de la Companyia i les autoritats franquistes que ho van permetre al turment de la gota serena.

Quant a les comunitats femenines, sembla que eren gairebé inexistents a les valls pirinenques. El monestir de Santa Cecília d’Elins, situat al peu del riu de Pallerols, una mica més avall de Cassovall, en devia ser un dels pocs. L’historiador Pladevall, en una breu ressenya a la GEC, informa que el cenobi començà amb una comunitat de benedictins, que després fou transformat en monestir femení i que al segle XII hi consta una comunitat mixta de monges i frares. Al segle XIV, continua l’historiador, el monestir sofrí una decadència material i moral, i fou suprimit el 1383. La memòria popular doncs, plasmada a través de la llegenda que em conten a cal Monestir, no deu ser tan escabellada, ja que només precisa com va acabar aquesta decadència moral. De més a més, és curiós observar com en el relat popular la mare abadessa demostra ser superiora en tot, també en fecunditat.

Per acabar, El conte del Pegot té com a escenari el monestir de Gerri, després que se n’anessin els frares. Es tracta, de fet, de la versió d’un conte popular, que han recollit els folkloristes a diversos indrets de la nostra geografia. Aquí els protagonistes són dues cases de Gerri, l’església és la del monestir i els lladres no podien ser altres que el Lliser d’Arcalís i la seua colla de matalots.

El cos sant de Sopeira

Un frare del convent d’Alaó va anar a Saragossa, cridat pels seus superiors, els quals li van donar diners perquè fes obrir un camí pel congost d’Escales. De tornada a Sopeira, el frare va trobar un poble rosegat per la fam i la misèria, com a conseqüència d’una anyada de males collites que havien patit. En comptes de llogar personal per fer el camí, l’home va repartir els diners entre els més pobres del poble. Quan ho van saber a Saragossa, el van reclamar de nou:

—Per què els has malgastat, els diners que et vam donar? —li van retreure els superiors.

—No els he malgastat —protestà el frare—. Els he donat als pobres perquè no morissin de fam.

—Tant se val! Saps que no te’ls havíem confiat per a això. Què et mereixes per haver-nos desobeït?

—El garrot —va dir ell.

El van condemnar a mort. Abans de ser executada la sentència, el condemnat va demanar la seua última voluntat:

—D’aquí a set anys —va dir— obriu la meua tomba i punxeu-me amb una agulla. Si em traieu sang, vull que em porteu a Sopeira i m’enterreu allí.

Efectivament, passats set anys, quan van obrir la tomba, el van trobar tan fresc com el dia que l’havien enterrat. I amb les venes inflades de sang, com si s’acabés de morir en aquell moment. Davant l’evidència del miracle, el cos fou traslladat a Sopeira, tal com ell havia demanat. Arribats al poble després d’uns dies de camí, van ficar el Cos Sant en una caixa tapada amb un vidre perquè tothom el pogués veure i el van posar en un altar de l’església del monestir d’Alaó. La gent de Sopeira i dels pobles de la rodalia li tenien una gran devoció.

Molts anys més tard, quan finalment es va obrir a la penya un camí de ferradura, aquest passava a poques passes d’on era el Cos Sant. Els caminants i traginers, que pujaven i baixaven de muntanya, el podien veure del camí estant, gràcies a una espitllera oberta al mur de l’església. El viatger se solia encomanar al Sant i encabat li tirava una almoina.

Conten que una vegada, el Viudo de Castellet anava cap a muntanya amb dos matxos carregats de bots de vi. En passar per Alaó, va fer una burla al Cos Sant:

—Vols beure? —li va dir, tot mostrant-li la bóta per l’espitllera—. A veure si t’animes una micota, home, que fas molt mala cara!

Una mica més amunt, quan el traginer va arribar en el pas més estret del camí, els animals es van aturar. Van quedar com clavats de potes a la penya, i per més burriassades que els donés, no hi va haver manera de fer-los donar un pas endavant. Per fi, l’home va tornar tot sol a Alaó i va demanar perdó al sant. Llavors, els matxos camina tant com vulguis.

Amb el permís de l’abat

En temps antics, els primers pobladors d’Ancs van trobar la imatge de Santa Cecília dins d’un pouet d’aigua que hi ha al costat del tros d’Anglada de casa Jovanic, i la van portar a l’església vella del cementiri. En temps de sequera i previ consentiment de l’abat de Gerri, la gent d’Ancs treien en processó la santa, la portaven al pouet on l’havien trobat i li demanaven que plogués.

Un any va fer una secada molt forta per tot aquell país. Tots els pobles veïns treien els seus sants en processó; no hi havia manera, però, que caigués ni una gota d’aigua. El rector d’Ancs va baixar a veure l’abat de Gerri i li demanà permís per portar la santa al pouet.

—A tots se n’ha donat, de permís, i doncs, no us el negaré pas a vosaltres —va dir l’abat—. Els de Gerri i Arcalís han tret la Mare de Déu d’Erboló, els de la Vall Fosca, la Mare de Déu de la Plana, els de Peramea, els Màrtirs Sants… Pensa, doncs, que si els sants grossos no han pogut fer ploure, encara menys ho podran fer els xics, com la vostra.

Al cap de pocs dies, nou processons que venien dels pobles veïns —tant del costat de Gerri com de la vall de Cabdella— es trobaven a Ancs per demanar pluja a santa Cecília. Després de portar solemnement la santa al pouet, el rector d’Ancs va començar la missa en un altar que havien parat vora la font. Així que començava el sermó, van aparèixer al cel uns cassigalls de broma, que van tapar el sol i van deixar anar unes gotes.

—Deixaré el sermó per al final de la missa —va dir el rector després de mirar al cel—. Això, si me’l deixen fer… Si no pogués, és igual perquè llavors ja no caldrà sermó.

Al final de la missa, tan aviat com el capellà va dir «Ite missa est», va començar a ploure a bots i a banals. Una part de la multitud es va aixoplugar a la capella del cementiri, on hi van posar també les nou banderes que precedien les processons. La majoria de pelegrins van córrer de refugiar-se a ca Perfarré i altres cases del poble. Durant moltes hores va caure aigua per l’amor de Déu. Va arribar el vespre i en veure que l’aiguat no feia pinta d’espassar-se, els forasters hagueren de passar la nit repartits per les cases d’Ancs. Diuen que a casa Jovanic van haver de matar set corders per atipar-los.

Pocs dies més tard, el mateix abat de Gerri pujava a Ancs a donar gràcies a la santa. En el sermó va dir:

—Deixaré escrit en un paper que a partir d’ara es tregui en processó santa Cecília fins al pouet sempre que convingui i no cal que en demaneu permís a l’abat de Gerri.

I així es va fer, des de llavors. De vegades, però, ni tan sols no calia arribar a l’extrem de traure la santa. Només que les dones anessin a netejar el pouet, l’endemà ja feia una ruixada.

El tresor del monestir de Gerri

El monestir de Gerri, a més d’explotar l’aigua d’una font salada, posseïa els millors camps de conreu dels pobles del Pla de Corts, de la vall de Baén i d’altres llogarrets del Pallars. Els pagesos i la gent de Gerri eren els qui corbeaven de sol a sol als salins i a les vinyes; els frares, en canvi, vivien amb l’esquena dreta. Se les mamaven ben dolces en el seu paradís terrenal, situat providencialment entre el riu Noguera i el barranc d’Enseu. Per això, quan els arribava l’hora de la mort, els sabia molt greu haver-lo d’abandonar.

Un dels abats més importants del monestir està enterrat sota una llosa a la nau de l’església. Diuen que quan aquest abat es trobava a les portes de la mort, va convocar els frares a la seua alcova i els ordenà que li portessin tot el tresor del monestir. Poc després, li deixaven als peus del llit un parell de cabassos: l’un ple de monedes d’or i l’altre de plata. Llavors, l’abat, amb un filet de veu, va preguntar a un metge molt bo que ell havia fet venir de lluny:

—Tot això servirà per salvar-me de la mort?

—Tinc por que no, pare abat —va dir el metge.

—Doncs llenceu-ho tot per la comuna! —va manar als frares—. Si jo no me’n puc gaudir, que no se’n gaudeixi ningú!

Moments després, l’abat estirava la pota i passava a pitjor vida. Alguns diuen que els frares van complir la darrera voluntat del seu superior i van llençar l’or a la cagadora. Per això, molts veïns de Gerri han buscat durant anys les engrunes del tresor per les clavegueres i els subterranis del monestir. Altres, però, asseguren que, un cop sepultat l’abat sota una llosa de deu arroves, els frares van córrer d’obrir la tapa del dipòsit de la merda i s’hi van capbussar com els ànecs. Per evitar que el seu paradís es convertís en una vall de llàgrimes, valia la pena d’estar uns moments amb la merda fins al coll!

Molts anys més tard, tota la fortuna del monestir havia de canviar de mans. Resulta que una part de la sal de Gerri passava el Pirineu i era venuda als gavatxos. Des de molt antic, cal Tor d’Alós s’encarregava del transport de la sal pel port de Salau. Va venir una època en què es produí a Espanya un canvi polític i els frares van haver d’abandonar el seu paradís. Un dia van carregar als matxos els baguls del tresor i van tocar el dos cap a la frontera. Els acompanyava el Tor, ja que aquest era home de confiança i coneixia tots els topants fins a França. En coronar el Port de Salau, els frares es van deixar ensarronar pel guia:

—Tireu pel dret, sempre cap avall —va dir el Tor, tot assenyalant-los el corriol—. Mentrestant, jo faré la marrada amb els animals.

El guia va fer el romancer una estona al cap del port, fins que els frares van desaparèixer darrere un serrat. Aleshores, va girar cua i se’n tornà amb la rècula de matxos cap a Alós. Des de llavors, cal Tor d’Alós es convertí en la casa més bona de banda i banda del Pirineu.

La gotera del convent

«Qui no plega la gota, ha de plegar la casa tota», diuen que un dels primers abats de Lavaix va aconsellar als seus frares abans de morir. Sigui cert o no, el cas és que els frares d’aquell convent tenien molta cura de totes les teulades que cobrien les diverses dependències del monestir. Encara no veien que se’n passava la claror per una teula, que ja avisaven el paleta perquè la vingués a adobar.

En una ocasió, els frares van llogar el Pere de Campi, un home del Pont de Suert que feia tota mena de pegats. El Campi, que no tenia un pèl de ruc, en veure aquelles bancalades de teules, va pensar: «Això és una mina!». Va apariar la gotera, però abans de baixar a terra, ja n’havia obert una de nova en un altre indret. Tan aviat com va fer quatre gotes, ja el tornaven a cridar. D’aquesta manera, l’home es guanyava les garrofes obrint i tapant goteres a la teulada del convent.

Fins que un dia que el van avisar del convent, resulta que estava de viatge.

—Ja us l’arreglarà quan torni —va dir el seu fill.

—El pare abat m’ha ordenat que la faci apariar avui mateix —insistí el frare.

—Doncs ja vindré jo —va dir el xicot. S’oferia ell, no fos cas que anessin a buscar algú del poble que podria prendre la feina als de Campi.

Quan son pare va tornar de viatge, el noi li va explicar que ell l’havia substituït al convent:

—No es queixaran pas, perquè els he fet una bona feina! —va dir tot orgullós.

—Molt bé, suposo que abans de baixar del teulat, hauràs trencat una altra teula.

—No, pare. Per què ho havia de fer?

—Per què, cap de ruc? Doncs perquè et tornessin a llogar de seguit! Ara podem esperar que plogui!

Encara avui, quan una màquina s’espatlla massa sovint, la gent del Pont diu: «Això sembla la gotera del convent».

Monges i frares

Cal Monestir és una vella masia construïda en un planen al peu del barranc de Pallerols, entre els pobles de Cassovall i de Saulet. La casa és envoltada de prats, d’arbres fruiters i d’una gran horta, regada amb l’aigua del barranc. Si no fos que al cor de l’hivern la clotada és més obaga que la canal del cul d’una monja, aquesta masia fóra el millor lloc del món.

En temps antics, cal Monestir era un convent de frares molt important. A la Seu, hi ha molts papers que en parlen. L’abat d’aquest monestir i els senyors de casa Berén d’Ave llanet eren els amos de tot aquell país de la vall de Pallerols. Aquests dos edificis es comunicaven a través d’un túnel subterrani, que sortia del celler de casa Berén i anava a parar al monestir, després de travessar serrats i barrancs. Cada any, el dia de Sant Marc, la gent dels pobles de la rodalia acudien en aplec al monestir i feien una gran festa.

Els frares, al cap de molts anys de viure sols, van demanar al bisbe de la Seu que necessitaven unes quantes monges perquè els fessin el menjar i els rentessin la roba. El bisbe els ho va concedir, i d’aquesta manera frares i monges van viure santament durant anys i panys dins de les mateixes parets.

Un dia, amb motiu d’una gran solemnitat, les cuineres van ficar l’olla gran dintre de la xica. Frares i monges van dinar plegats i, quan van estar ben tips i alegrets, vinga balls i saraus. Tots es van aparellar i a la nit, les dones van jeure al llit dels frares. D’aquella feta, les monges van quedar prenyades i al cap de nou mesos, van desocupar. Totes van donar a llum una criatura, excepte la superiora, que va tenir bessonada.

Després d’aquest escàndol, el bisbe va fer tancar el convent i expulsà els frares i les monges de la vall de Pallerols. Això fa moltíssims anys que va passar. Encara avui, a la masia de cal Monestir s’hi poden veure les arcades de l’església del vell convent.

El conte del Pegot

Vet aquí que una vegada, quan les cabres feien llana, hi havia al poble de Gerri una casa molt pobra. Es deia cal Pegot i hi malvivien un matrimoni encara jove, carregats de canalla. L’home era prou treballador quan es va casar, però així que anaven arribant les criatures, cada dia s’ho veia més negre per fer-los anar tips. Per fi, es va adonar que per més que s’hi matés no se’n sortiria, i s’ho va tirar a l’esquena. Al final, es passava el dia a casa gratant-se la panxa, tot esperant que la dona, que anava a fer feines pel poble, li portés una mica de pa.

Aviat però, la pobra dona tampoc no va poder donar l’abast per alimentar tantes boques. Estava carregada de deutes per les botigues del poble i els comerciants no li volien fiar més si abans no liquidava el que devia. Una nit la dona, tota desesperada, va proposar al seu home que l’endemà fes veure que s’havia mort. Llavors els seus plors de viuda arribarien fins al cor dels botiguers i li perdonarien els deutes. Només així tenien assegurat el pa per l’endemà.

—I demà passat? —va preguntar el Pegot.

—Demà passat Déu dirà, home —va fer ella—. Qui dies passa, anys empeny.

L’endemà a mig matí, la dona va tornar a casa, tota contenta i amb cistell ple de recapte:

—Ho veus, home, com l’ocurrència ha donat resultat? Ara ja no devem res a ningú.

—Doncs jo no ho veig tan clar. A veure, explica’t.

—Primer que tot he anat al forn i he dit a la pastissera que t’havies mort. «Pobreta, com has quedat —ha dit ella—. Tan jove i amb aquesta colla de galifardeus que es fotrien la lluna! Nosaltres ja et perdonem».

—I el pastisser què ha dit? —volia saber ell.

—Ell també s’ho ha empassat com un beneit. «Pobre Pegot —ha dit—, tanta gràcia com Déu li ha fet! Era un bon xicot, però més gos que sant Marià. Ara almenys podrà descansar en pau, sense tocar feina».

—Malparit! —va remugar el Pegot.

—Encabat —va continuar la dona— he anat a la cansaladera i li he fet el mateix paperot. I després a cal Joanet, i a cal Saüquet… Tots han tingut compassió d’una pobre viuda!

—I el sabater? Vols dir que també s’ha deixat albardar? Es més astut que la guineu, aquest!

—El sabater ha arrufat el nas. Ha dit que per fer les paus del que li deus, aquesta nit vindrà a vetllar-te al monestir. Vol aprofitar la llum de les espelmes per treballar. Però tant se val, home. Així estaràs acompanyat!

Al cap de no re, van trucar a baix a la porta: eren els agutzils municipals que venien a recollir el cadàver per portar-lo al monestir. L’home s’estirà damunt de la taula. Amb una esgarrapada, la dona el cobrí amb un llençol i amb els ulls plens de llàgrimes, baixà a obrir la porta.

—Us donem el condol mestressa, en nom de l’Ajuntament —va dir el que semblava més educat.

—Quina desgràcia! Pobreta de mi! —somicava la viuda.

Abans d’estirar-lo al baiard, el municipal va destapar el llençol i li posà la mà al front.

—Encara és calent? Voleu dir que està ben mort?

—Ben mort, pobret! —va xisclar la viuda—. És que ell n’era molt de calent… Vull dir que tenia molta febre, abans de morir! Pobre Pegotet meu!

—No us preocupeu, mestressa, que vós encara sou jove. A la vida no us ha de faltar re.

—Sobretot de llonganissa! —va afegir l’ajudant, que feia cara de matalot.

—Calla, bestiota, que tu només tens al cap la puta ruqueria! —l’escridassà el company.

Tal com era costum a Gerri amb els morts, van portar el Pegot al monestir per ser vetllat per la família i els veïns. Durant la tarda, va desfilar tot el poble davant del fèretre, i les dones acariciaven la canallona i reconfortaven la pobre viuda amb sinceres mostres de condol:

—Pobre Pegot, ha quedat tan natural! Ningú no ho diria que és mort! Ja pots estar contenta!

Quan es va fer fosc, va arribar el sabater amb la caixeta de les eines, el piló i unes sabates per ataconar. La viuda va deixar-los sols perquè, pobra dona, ja no li quedaven més llàgrimes. A més, feia estona que la canalla bramava de gana i els havia de fer el sopar. El sabater es va acomodar vora el taüt i es posà a treballar a la llum de les espelmes.

—Tu sí que m’has ben donat pel sac, home —rondinava l’ataconador—. Mira que fotre el camp al cel de Rubió sense pagar-me aquell parell d’avarques! Que et penses que me’ls guanyo tan fàcilment, jo, els diners…?

Al cap de bona estona d’astrolicar, va sentir uns patacs a la porta, com si algú volgués rebentar el pany. Llavors, ell va córrer de plegar les eines i s’amagà dalt de la trona. Al cap de poc, entrava el Lliser d’Arcalís, acompanyat de tres matalots. Venien de robar el capellà de Solduga i, per fi, trobaven un lloc tranquil i amb llum per repartir-se el botí.

—No tingueu por, només hi ha un mort —va dir el Lliser mentre avançava pel passadís central.

Quan van arribar a l’altar, es van asseure terra de qualsevol manera. El capitost va abocar les monedes d’or a les lloses, en va agafar una i la va ensenyar al de la seua esquerra, com el capellà quan reparteix la comunió:

—Una pel Fuster del Compte! —va salmodiar.

—El qui no la fa, no en conta —va contestar el lladre.

El Lliser li llençà la dobleta, que aquest enxampà al vol. N’agafà una altra i la mostrà al de la vora:

—Un pel Brunet de Baén!

—Bona terra i mala gent —va contestar el lladre.

—Una pel Gavatx d’Astell.

El bandoler va dubtar un moment. Finalment, baladrejà:

—I si no, et faré la pell!

—Molt bé! —va aplaudir el capitost—. I una pel Lliser d’Arcalís!

—El més bèstia del país! —van bramar tots.

Van fer sis o set passades així, fotent-se de Déu i de sa mare, fins que a terra, al costat de les quatre piles de monedes, només n’hi va quedar una per repartir.

—Nois, hi ha una dobleta d’escaire. Què en fem? —va dir el Lliser.

—Doncs, partim-la a trossos —va saltar el de Baén brandant la destral.

—No sigues orc, home —va dir el d’Astell—. Que se la quedi el Lliser.

—De cap manera —va protestar el capitost—, que ja us conec i encabat hi hauria raons! A veure, a veure… —rumiava, mirant el difunt—. Vinga, el qui tingui pebrots per tallar el coll al mort, que se la quedi que és ben seua!

—Jo, els morts, els deixo descansar en pau… —es va desentendre el Gavatx.

—A mi, tampoc no en fan gaire gràcia —va dir el Fuster.

—Què carallots que sou! —va gallejar el Brunet—. No ens fan por els vius i ara us en faran els morts! Jo li tallaré el coll amb un sol patac. Encara que fos viu, no se sentiria de la mort.

Quan anava a descarregar el cop, el difunt es va incorporar del taüt. Al mateix temps, el sabater va cridar amb veu fúnebre, des de la trona:

«Que surtin tots els difunts!

Els de dins i fora junts!!».

Xiquets de Déu, llavors sí que hi vam ser! Els lladres ho van donar a la cama esfereïts i van passar la porta, sense aturar-se a plegar les monedes. El Pegot i el Sabater es van repartir el tresor dels lladres i, ben folrats d’armilla, se’n van anar cap a casa, fotent-se del mort i del qui el vetlla.

«I aquí acaba el conte del Pegot:

qui no treballa de viu, no descansa en pau, de mort!».

22

Bandolers

A principi d’aquest segle, un germà del meu padrí de Pessonada, el Claudi, treballava de traginer a ca l’Oliaire de Tremp. Carretejava bots de vi i d’oli des de Tàrrega o Balaguer fins a Tremp i d’ací cap als pobles de muntanya. Un dia de 1920 que havia baixat a Balaguer, els cavalls es van presentar sols a ca l’Oliaire. L’endemà el van trobar mort a la vora de la carretera de Balaguer, prop del convent de les Avellanes, amb un tret al clatell. Els assassins havien pujat al carro per darrere —l’home era bastant sord— i li havien disparat a boca de canó. Tot i que no es va poder demostrar res, van donar la culpa al Peretó de Mas de Guillem, l’hereu d’una masia prop de Mereia, sota la serra de Comiols. A l’oncle Claudi el van matar per trenta duros, que segons el que van deduir després, era tot el que duia a la cartera. En aquell temps eren bastants diners, és clar, però molt pocs per la vida d’un home. Tanmateix, dubto que d’haver-ho sabut abans, el bandoler s’hagués tirat enrere. Conten que una vegada un d’aquests bandits pallaresos de principis de segle, va matar un home que només duia dos rals a la butxaca. El fill del bandoler, que solia acompanyar son pare en les maldats, va comentar:

—És ben trist, pare, matar un home per dos rals!

El bandoler va respondre:

—Feina hi hagués, nen!

Al llarg de la segona meitat del xix, es produí a les valls pirinenques una revifalla del bandolerisme com a conseqüència, en part, de les darreres carlinades. Liquidat oficialment el carlisme, alguns dels qui actuaven en bandositats s’havien engormandit a la pólvora i no es resignaven a canviar el trabuc per l’aixadó. En treien més profit i era més còmode això de donar un cop de tant en tant, que no pas trencar-se l’esquena treballant cada dia de sol a sol. De més a més, la geografia muntanyosa oferia, especialment a la gent del país que en coneixia els topants, refugis inaccessibles a la justícia.

Segons la tradició oral, són dos els bandolers que es reparteixen el territori pallarès: el Meco de Tírvia, que actua des de Llavorsí al port de la Bonaigua, i el Lliser d’Arcalís, des d’aquest poble fins al congost de Collegats. Del Meco, em conten que era un carnisser sense escrúpols que rebentava les portes amb relles de ferro i que no li costava gaire de matar. L’horrible assassinat de l’hereu del Manresà de Farrera és una de les poques bestialitats que se li recorden.

Més nombroses són les malifetes atribuïdes al Lliser d’Arcalís, sobre el qual el poble pallarès ha anat teixint tota una hagiografia de malvestats. Al seu poble natal em conten que de petit ja només pensava en la maldat i que una vegada va posar metzines a la pastera d’amassar la farina, amb el pèrfid propòsit de liquidar tota la família. Sort que amb aquell verí la pasta no va pujar, cosa que va fer malfiar la mestressa. La dona va donar una mica de pasta al gat i la bèstia va caure morta en sec només de tastar-la. Encara avui, quan un xiquet demostra tenir mals instints, hom diu que «porta sang de Lliser a les venes».

De gran, el Lliser capitanejava una colla de lladres. Tots ells duien una doble vida: de dia conreaven la terra com qualsevol home del poble, de nit donaven els cops, amb la cara tapada amb un mocador de farcell. No atracaven pas a la babalà. Per estalviar-se de donar cops de cec aquí i allà, en una època en què diners no en corrien gaires, els homes del Lliser es passaven informació en fires i mercats. («A tal casa han cobrat una moltonada», o bé, «el rector de tal poble està folrat d’or»). Per conèixer-se entre ells —eren molts i de pobles diferents—, es posaven la gorra musca d’una forma especial, que tan sols ells distingien.

El port del Cantó era el lloc preferit on s’amagaven per caure damunt dels viatgers o dels capellans que anaven i venien de la Seu. Els qui feien sovint la ruta sabien que pagant prèviament una determinada quantitat al Lliser, podien passar tranquils. La màfia, doncs, subsistia també gràcies a aquesta mena d’impost revolucionari.

L’assalt a la rectoria d’Astell fou, segons que m’expliquen, el darrer cop del Lliser. Calculo que el fet devia tenir lloc cap a l’any 1885, poc més o menys. Tot i que mossèn Serafí va recollir el cas en el Judes, em decideixo a redactar-lo de nou, després d’escoltar alguns padrins d’Astell, els quals m’asseguren que aquella versió conté greus errors i confusions.

Tal com s’explica en el relat de l’última malifeta del bandoler, després de rostir el capellà, el Lliser fou detingut per la justícia i condemnat a vint anys de presó al penal de Ceuta. Purgada la pena, va tornar a Arcalís, però ja era tan vell que no tenia ni forces per baixar fins a Baro. Els més vells del poble, nascuts a principi de segle, el recorden assegut al pedrís, cosint pilotes de drap, que després venia per cinc cèntims a la canalla. Era aquesta una feina que havia après al penal.

A la vall del Segre em parlen del Bandoler d’Anell, a la vall de Cabó, dels germans Faus d’Arabell i del Cabrer. Els Faus, que a l’estiu batien a l’era amb els tricornis dels civils per barret, són molt probablement els autors del cop donat al poble de Tor que em conta l’Àngela de Cerdà i que titulo El pet de les egües. Quant al Cabrer, sembla que el seu territori quedava més cap a llevant, cap a les muntanyes del Berguedà. El Rata de Gavarra, però, que és qui m’explica La justícia del Cabrer, precisa que al seu poble, per referir-se a un home malvat, diuen encara avui: «És més dolent que el Cabrer». De totes formes, la veritat és que aquesta mateixa història, l’he escoltat aquí i allà, protagonitzada per diferents bandolers…

Popularment els bandolers pirinencs no són pas tan odiats com podríem esperar del seus crims i barrabassades. Molts padrins els justifiquen, assegurant que els bandits només assaltaven les cases bones —que s’havien fet d’or gràcies als pets de les egües— o les rectories —on els capellans amagaven els diners de les misses i de la plateta. Els bandolers no dubten de posar-se incondicionalment al costat dels més dèbils: el Meco es venja dels abusos del Manresà, el Cabrer ajuda un desgraciat anònim… En aquesta mena de cops, tant els pobres com els bandolers en surten beneficiats. Decididament, doncs, i malgrat la proximitat històrica, aquests bandolers pirinencs dels xix, en un parell de generacions només, sofreixen un procés de mitificació popular semblant als Serrallongues, Rocaguinardes i altres herois catalans del Barroc.

El juliol de 1936, pocs dies després d’esclatar la guerra, un escamot de faïstes de Tremp es va presentar al Masguillem i van detenir el Peretó. Un xicot del comitè, que culpava el detingut de la mort del seu pare, li va dir:

—Se t’han acabat les bestieses. A partir d’ara ja no mataràs ningú més. —I se’l va carregar allí mateix.

La guerra, doncs, que se’n va endur tantes coses, va acabar també amb els últims bandolers.

A banda dels amagatalls que la geografia de muntanya facilita, la proximitat de la frontera ha donat ocasió al naixement i perpetuació de bandositats de tota mena: delinqüents que fugen de la justícia, lladres de camí ral, desertors de les guerres, paquetaires que fan el contraban i carrabiners que els persegueixen. Al llarg d’aquesta excursió per les valls pirinenques, travesso dues fronteres: una d’estatal, l’andorrana, i una altra d’autonòmica, que separa Aragó i Catalunya. De més a més, les valls ribagorçanes i pallareses limiten al nord amb la frontera francesa, tret de la vall d’Aran, que tot i ser políticament espanyola, és de llengua i cultura occitanes. Les fronteres són polítiques, no pas culturals, i doncs, no han de suposar cap barrera al buscador d’històries velles. Malgrat totes les arbitrarietats polítiques, les valls de les Muntanyes Maleïdes —o Pirineu occidental català—, comparteixen una tradició oral mil·lenària que ha subsistit fins a final del segle XX.

Històricament, l’Alta Ribagorça havia estat, des dels orígens com a comtat medieval, terra de frontera entre Aragó i Catalunya. L’any 1833 la comarca queda definitivament partida en dues províncies, prenent el riu principal com a frontera. El mig del riu era precisament el lloc menys apropiat per separar, ja que els rius pirinencs constitueixen la columna vertebral de les valls. Lluny de separar, com ho poden fer els grans cursos fluvials, els rierols pirinencs uneixen els pobles d’ambdues riberes al centre de la vall. Amb l’actual divisió autonòmica, superposada a la provincial, l’Alta Ribagorça és com una noguera asclada pel mig del tronc principal. Així i tot, els ribagorçans d’una i altra banda continuen trobant-se cada divendres al mercat del Pont per parlar dels seus negocis amb el mateix accent dialectal. Aparentment, les lletres inicials de la matrícula del cotxe amb què baixen al mercat és l’única diferència visible que hi ha entre ells. La consciència, però, de pertànyer a dos països —Aragó i Catalunya— ha generat una colla d’històries de frontera, com la llegenda que explica l’origen de casa Casós de Montiverri. En aquest cas, gràcies a la proximitat de la frontera, l’hereu del cal Rei de la Torre pot variar de país segons li convingui, amb la mateixa facilitat amb què el pagès pot canviar de tros.

Quant a la frontera andorrana —a banda del cicle de llegendes de Carlemany i de la Dama Blanca, a les quals hem dedicat un capítol— ha generat i continua generant un seguit d’històries de contrabandistes. Si els casos que em conten no fossin tan recents, em veuria obligat a dedicar-los un capítol a part. Em quedo amb El carrabiner esfumat, un fet de sang que el poble de Llagunes ha guardat en secret durant un segle.

Els fets de casa Manresà

Des de temps molt vells, els veïns de Farrera eren propietaris d’un prat comunal, situat sota la Mare de Déu de la Serra, davant per davant del poble de Burg. Cada any el poble subhastava les pastures pel sistema del més-dient, i dels diners que en treien en compraven oli per a les llànties de l’església. Un dia els de Manresà, la casa més bona de Farrera, van comprar aquell tros i en van expulsar els veïns del poble. Ningú no sap massa bé com va anar. Segons que sembla, amb la desamortització dels béns comunals, aquella terra va passar a ser de l’Estat, el qual la va posar en venda. Al poble, tot això només ho sabia el capellà i aquest va aconsellar en secret l’hereu de Manresà que la comprés.

El cas és que els veïns de Farrera es van emprenyar molt per aquesta mala passada i van amenaçar els manresans:

—Feu el favor de tornar el prat al poble; si no, no el disfrutareu!

Ells se’n reien de les amenaces, perquè deien que la justícia estava de la seua part. Tot el poble se’ls va girar d’esquena i algú va demanar al Meco de Tírvia que els escarmentés.

Al cap d’un temps, el Meco i la seua colla de carnissers es van presentar de nit a casa Manresà. La jove mestressa es va poder escapar: va agafar amb un feix el seu fill de pocs mesos, va saltar per la finestra i es va amagar en una altra casa del poble. La criada, una mossa de casa Marçal, la van tancar al calàs. Mentre li lligaven les mans, a un dels lladres li va caure la careta i ella el va conèixer. Ell li va dir:

—Si em descobreixes, et ben juro que un dia o altre et tallaré el coll!

Als homes de la casa, els van fer coses horribles que fan posar els cabells de punta. Al jove hereu, el van matar a cops de barra. Al vell, li van clavar el ganivet al coll i el van degollar com un borrec. I mentre es dessagnava, van obligar la seua dona que poués la sang amb una farrada. Es veu que la pobra dona encara va tenir el coratge de demanar-los:

—Avanceu-lo de matar que no pateixi!

Els lladres van desaparèixer sense deixar rastre. Alguns diuen que aquella nit el Meco anava acompanyat per Tresa de Mallolís, Maria de Farrera i un altre d’un poble del Bat lliu de Sort. Del cert, no s’ha sabut mai, perquè la criada de Marçal va guardar tota la vida el secret. Ni al capellà quan l’acabava d’extremunciar, li va donar entenent que descobrís l’assassí.

L’última malifeta del Lliser

El rector d’Astell turmentava la gent amb sermons interminables. Ningú no se’n podia lliurar, d’aquell suplici, perquè la majordona, un cop eren tots a missa, tancava la porta per dins i deixava la clau a l’altar. Un diumenge, el vell de Roc no es va poder aguantar més:

—Anem a abeurar les mules, que això no s’acabarà mai! —mormolà des de la barana del cor.

El rector el va sentir i s’ho va prendre tan malament que el va empaitar per justícia. A l’hereu de Roc, li va costar molts duros aquella missa.

Aquest començament no tindria res a veure amb el que ara seguirà, si no fos que, segons conten les males veus, l’hereu de Roc va demanar al Gavatx que l’ajudés a venjar-se del capellà. Gavatx, que era cul i merda amb el Lliser d’Arcalís, anà a trobar el bandoler i li va dir que el rector del seu poble estava folrat de dobletes.

Bé, sigui pel motiu que sigui, el cas és que un vespre, quan tot déu era al rosari, la colla del Lliser va caure sobre l’església d’Astell. Deurien ser mitja dotzena d’homes, tots armats amb escopetes de caça i amb la cara tapada amb un mocador de farcell. Un parell de lladres van córrer de parapetar-se davant la porta del campanar per impedir que algú pogués tocar a sometent. Un altre parell es van quedar fent guàrdia a la porta, mentre el Lliser i un altre matalot pujaven fins a l’altar i obligaven el rector a acompanyar-los a la rectoria.

—On tens les dobletes? Dóna’ns els quartos i no et farem res! —van dir al capellà.

El rector jurava que no tenia ni un cèntim a casa.

—Sabem que estàs podrit d’or! —granava el Lliser—. Et trobarem l’amagatall, t’ho ben juro! Si no, et socarrimarem com un porc a les graelles!

Van obrir calaixeres, van estovar rajoles, van rebentar els matalassos, però ni rastre de diners. En veure que no hi havia manera que el capellà cantés, el van lligar de peus i mans i el van penjar als cremalls de cap per avall. Encabat, van atansar al foc un matalàs esventrat i el van encendre.

Entretant s’havia fet de nit. El cabaler de casa Jaumet era l’única persona del poble que no havia anat a rosari perquè era cec i, a més, ja tenia una cama al fossar. L’home va trobar estrany que la seua família trigués tanta estona a tornar de l’església i s’imaginà que al poble en passava alguna de grossa. A les palpentes va anar fins a un bagul i empunyà un revòlver que guardava des de la guerra dels canins. Com va poder, es féu a la finestra i disparà un parell de trets.

En sentir els dispars, el Lliser i la seua colla es van pensar que la Guàrdia Civil havia arribat al poble i ho van donar a la cama. Els de l’església van córrer cap a la rectoria per auxiliar el mossèn. Van despenjar-lo dels cremalls amb la cara mig cremada. De monedes, però, no li n’havien pres ni una. Diuen que les tenia entaforades dintre dels barrons de ferro del capçal del llit.

Amb les presses de tocar el dos, el Lliser es va descuidar la mangala a la rectoria. Van reconèixer que era seua i, després de donar-ne part, la policia el va detenir. Aquesta, doncs, va ser l’última malifeta del Lliser d’Arcalís.

El pet de les egües

La plaga més gran que havien de sofrir els veïns del poble de Tor eren els lladres. El fet que fos un poble retirat, dues o tres hores lluny dels altres pobles de la Vallferrera o d’Andorra, facilitava que els bandolers hi actuessin impunement sempre que els venia de gust. Un diumenge al matí, quan tothom era a l’església, els lladres van interrompre la missa.

—Almenys, deixeu-me consagrar —els va demanar el rector, per guanyar temps.

—Ja consagraràs demà, redéu! —va renegar un d’ells.

Els bandolers van fer sortir, d’un en un, els hereus de les quatre millors cases del poble: Palanca, Cerdà, Cisquet i Sansa. Els van obligar a acompanyar-los a casa i, un cop allí, els feren donar els quartos. L’hereu de Sansa, la casa més rica del poble, se’l van guardar per l’últim. L’home deia que no tenia ni un cèntim a casa, perquè uns dies abans havia comprat bestiar. El qui semblava el capitost va manar al seu company:

—Vés a buscar l’estac de ferro que el penjarem als cremalls!

Llavors Sansa es va rendir. No només li van fotre els quartos, sinó que se’l van endur amb ells com a ostatge.

Després d’una estona de camí, al cap de serrat dels Agros, es van aturar per descansar. Els bandolers van anar fent tarterets de monedes damunt la gleva, un per a cada lladre, per repartir-se el botí de la captura. En veure que entre ells tenien moltes raons, el Sansa va dir:

—No us discutiu tant, que pel que us costen de guanyar!

—Més que a tu, ens costen, a fe de Déu! —va bramar un d’ells—. Nosaltres exposem la vida i a tu només et costen el pet d’una egua!

Poc després, van continuar cap a Salòria en direcció a la Seu. Vora el poble d’Anserall, van haver de travessar el riu Valira, que baixava ple de banda a banda. Perquè no se’ls emportés el corrent, van començar a passar-lo a gual, donant-se les mans formant una cadena. Quan li arribava l’aigua a la cintura, l’hereu de Sansa, es va posar a cridar:

—Auxili! Auxili! Que me’n vaig riu avall!

Els gossos d’una casa veïna es van posar a nyaupir.

—Deixeu-lo estar, que encara ens descobriran —va dir el capitost.

El van deixar sol a l’altra banda de riu i llavors el Sansa va poder arribar a casa sa i estalvi.

Els saltejadors van tornar altres vegades a visitar els de Sansa i es veu que cada cop en tocaven de calents. Fins que un dia, avorrits per no poder guanyar ni per als lladres, van abandonar la casa de Tor i se’n van anar a viure a Araós. Conten que el dia que van marxar, l’hereu de Sansa va carregar un matxo amb dos barrills plens de monedes i que l’endemà la pobra bèstia va morir rebentada de tant que pesava l’or que havia traginat.

La justícia del cabrer

El cabrer era un lladre que s’amagava al congost dels Tresponts, des d’on espiava els traginers i tothom que anés de viatge. Un dia va passar un pobre desgraciat menant un ruc, sec com un clau, amb una càrrega de llenya per vendre al mercat. En el lloc més estret del congost, el Cabrer li va barrar el pas.

—Com podeu treballar amb aquest tros de ruc, que no veieu que se li poden comptar totes les costelles? —li va dir el saltejador. Va donar una empenta al ruc i la bèstia es despenyà llenasques avall fins al riu.

El pobre home es donava a tots els dimonis:

—Pobre de mi! Aquest ruc era tot el que tenia!

El bandoler es va treure la bossa, va comptar deu unces d’or i les va donar a aquell desgraciat.

—Teniu, aneu a veure el rector de tal poble, i dieu-li que li voleu comprar la mula. Amb aquests diners no us dirà pas que no.

El mort de gana es mirava les unces que el lladre li havia donat, com si veiés visions. Abans que tingués temps de reaccionar per donar-li les gràcies, el Cabrer ja s’havia esfumat de nou. L’home va córrer cap a aquell poble i sense haver de regatejar gaire, va comprar la mula al rector.

Aquella mateixa nit, un capellà foraster va trucar a la porta de la rectoria. El rector es va fer a la finestra.

—M’envia el senyor bisbe. És molt important —va dir el foraster.

Quan va ser a dins, el foraster amenaçà el rector amb un revòlver, i sota la disfressa de capellà va aparèixer el matalot del Cabrer.

—Si no te’n vols anar a sopar amb sant Pere, ja em pots donar tots els diners ara mateix!

—No en tinc ni cinc, pobre de mi! —es defensava el capellà.

—No digues mentides, que te n’aniràs a l’infern! ¿I la mula que aquesta tarda has venut a aquell pelacanyes?

En veure que ho sabia, no va tenir altre remei que donar-li deu unces d’or. El bandoler examinà d’una en una totes les monedes.

—Escanyapobres! —va bramar el Cabrer—. No són pas aquestes les unces de la venda de la mula. Les conec perquè eren meues i les tinc marcades.

Sisplau o per força, el rector va haver d’afluixar altre cop la bossa, i li va donar les deus monedes de la venda de la mula. Amb vint unces a la butxaca, el Cabrer va sortir de la rectoria i es va perdre dins la foscor de la nit.

Casós de Montiverri

Fa moltíssims anys a casa el Rei de la Torre de Buira, hi va passar una gran desgràcia. Una nit d’hivern durant la vetllada, l’hereu, assegut al banc del foc, feia una caneula, un collar de fusta per estacar les vaques al corral. Com ho havia fet sempre, l’home va pelar un bastó de freixe i encabat el va passar per les flames, per tal de poder-lo blegar sense que la fusta petés. En el moment que el corbava perquè agafés forma de collar, se li va escapar dels dits per una punta i la fusta pegà batzacada al cap de la seua dona que feia mitja al costat. Amb tanta mala sort que li tocà al pols i la dona va caure morta.

El pobre home es va esporuguir. Es va imaginar que si ho anava a declarar als guàrdies, la justícia aragonesa no es creuria que havia sigut un accident i el penjarien. Aquella mateixa nit, l’hereu va fugir del poble, deixant abandonats a casa els vells i la canalla. En aquella època Catalunya i Aragó eren dos països independents, separats pel riu Noguera Ribagorçana. La justícia de cada país no volia saber res dels delinqüents que poguessin fugir de l’altre costat. Per arribar a Catalunya i veure’s salvat, el fugitiu només va haver de baixar la costa i travessar el riu. Esporret de roba i equipatge com anava, al cap d’un quart d’hora ja es trobava a l’altra banda de frontera.

L’hereu del Rei es va quedar a Montiverri, el poble de la banda catalana que es troba just davant de la Torre de Buira. Dormia tot el dia en una casa del poble que el van acollir. De nit travessava el riu, vora el convent de Lavaix, i se n’anava al seu poble per veure la família i treballar la terra. Durant anys es va menar l’argenda de nit, dormint de dia en un altre país.

A poc a poc i amb molts esforços, l’home es va construir una casa a la banda catalana, amb unes grans balconades, des d’on podia contemplar, dia i nit, casa el Rei de la Torre, sense por de re. Aquest és l’origen de casa Casós, una gran masia de prop de Montiverri.

El carrabiner esfumat

Molts anys abans de la guerra, a Llagunes hi havia una caserna amb quatre o cinc carrabiners, que patrullaven per aquells pobles del Cantó, llavors plens de gent. En una ocasió, hi van destinar un carrabiner molt malparit que aviat es posà tot el poble de través. Amb l’uniforme i el fusell gallejava davant de les mosses i si algun xicot gosava d’aixecar-li la veu, l’emmanillava, se l’emportava al quarter i li fotia un joc d’hòsties. Ni joves, ni vells, ni canalla, a Llagunes no el podia veure ningú.

Una nit el carrabiner es quedà tot sol al poble, ja que els seus companys eren al bosc de Sant Joan a espiar els contrabandistes. Els homes més valents i decidits de Llagunes, que ja feia temps que esperaven una ocasió per liquidar-lo, es van presentar a la caserna i li van fer la pell. Tal com havien previst, un d’ells va agafar el fusell i el va anar a deixar en un poble de la vall de Cardós, on el carrabiner havia estat de servei abans de Llagunes. Els altres van baixar el cadàver a la Mola. Van girar l’aigua cap al riu, van cavar un forat al mig del rec i hi hi van colgar el carrabiner. Encabat van tornar a aviar l’aigua per damunt de la tomba. Abans d’anar-se’n al llit, van passar casa per casa:

—Aquell bestiota de carrabiner ja no ens emprenyarà més perquè li hem fet la feina. Si tots callem, no ens pot passar re. Ara, si algú del poble se’n va de la llengua i ho xerra a la justícia, ens la carregarem. A fe de Déu que si algú ho xerra, a la curta o la llarga, farà la mateixa fi que el carrabiner!

—Aneu a dormir tranquils, que nosaltres no en sabem re —deien els veïns.

L’endemà, quan van tornar els carrabiners i van trobar a faltar el company, de seguida van sospitar de la gent del poble. Van interrogar, un per un, tots els veïns, però cap d’ells la nit passada havia vist el guàrdia ni sentit cap soroll especial. Pocs dies després, uns quants policies de Sort van pujar al poble a fer indagacions. Tampoc ells no van poder traure el trenat del carrabiner desaparegut. Abans d’anar-se’n, el cap dels guàrdies va fer aplegar tots els veïns a la plaça i els digué:

—Sabem que l’ha mort algú del poble i que l’ha colgat. Però us juro que el trobarem, encara que haguem de regirar cel i terra. Tenim uns gossos que ensumarien un mort, ni que jagués deu pams sota terra!

Aquella nit, els xicots que havien pelat el guàrdia van baixar a la Mola, van desenterrar el cadàver de la segla i el van pujar a la Borda del Vilà. Van fer una pila de buscalles de roure, hi van calar foc i hi van tirar el carrabiner. Quan s’hagué cremat, van porgar la cendra per triar els ossos i els carbons que no s’havien calcinat del tot i els van trinxar a cops de maça. Encabat, van ficar la cendra en un sac i la van anar ventant per aquelles costes.

Al cap de pocs dies, van tornar els guàrdies de la brigada de Sort, acompanyats de gossos ensuma-morts. Van rastrejar tot el terme, però el carrabiner no va aparèixer.

—Com si se l’hagués dragat la terra! —va comentar un d’ells, poc abans de tornar-se’n a Sort amb les mans buides.

«Pitjor que dragat per la terra —van pensar els de Llagunes—. L’hem fet esfumar tot sencer com una boira de tardor».

23

Pobles

El pirinenc se sent membre de dues unitats bàsiques: la família i el poble. Cadascun d’aquest grups condiciona el destí de l’individu, ja des de l’instant del naixement. A part del nom de fonts, sens dubte el menys identificatiu, el nadó és marcat per a tota la vida, com l’estisorada a l’orella d’un cap de bestiar, amb el nom de la casa i el del poble d’origen.

Una determinada família acostuma a generar entre les cases veïnes tota mena d’enraonies o foteses intranscendents —sovint provocades per l’enveja—, les quals no solen traspassar els límits del poble. Hi ha una sola excepció: casa el Tor d’Alós. Les històries atribuïdes a l’hereu —no s’especifica mai de quin— d’aquesta gran casa de la vall d’Isil, són conegudes arreu de les valls pirinenques que recorro. Les que he inclòs en altres apartats d’aquest aplec, constitueixen tan sols una petita mostra de tot el cicle llegendari que gira a l’entorn de la figura del Tor d’Alós, el rei del bestiar, l’home més ric del Pirineu.

Quant al poble, l’etimologia popular és sempre font d’enginyoses històries, que no solen tenir gran cosa a veure amb la versió científica. Segons els estudiosos, la partícula «ara», que molts pobles conserven, s’ha de relacionar amb una antiga paraula basca que significava vall. L’explicació popular és sempre més imaginativa. Conten que els fundadors del poble d’Àreu eren gavatxos procedents de l’altra banda del Pirineu. Quan aquests emigrants, farts de travessar tarteres i mal país, van arribar a l’actual planen del poble, van exclamar: «Ara!», volent dir que finalment havien trobat un bon país on instal·lar-se. I així va quedar batejat el futur poble. Els primitius habitants d’Aramunt també estaven fastiguejats que les contínues riuades de la Noguera se’ls emportessin les cases que s’alçaven llavors a tocar del riu. Finalment, després d’una riuada que s’endugué el poble, l’alcalde ordenà que l’edifiquessin al cap d’un turó proper. Ara amunt!, va dir exactament l’autoritat. En fi, una altra llegenda explica que el poble de Bescaran fou fundat per dos pescadors furtius que, enxampats in fraganti en un toll del Segre, van fugir barranc amunt, perseguits per la guàrdia civil. Pescaran?, va preguntar un guàrdia al seu company, en veure de lluny que els furtius s’havien refugiat al peu de la muntanya. I d’aquí li ve el nom… De tot el reguitzell d’etimologies populars que escolto ací i allà, trio Sort d’aquest poble!, una història que explica, a la vegada, l’origen de tres pobles de la Ribera de Sort.

La propietat dels terrenys comunals que el poble posseeix de temps immemorials, és una altra deu inestroncable d’històries. Quan aquests boscos o pastures es troben allunyats del terme municipal, hom justifica la propietat amb el conte de La vella acollida. Així, si el comú d’Esterri d’Àneu és propietari d’una llenca de país que puja des del barranc de Rose fins al cim de les Cartiules, és perquè l’antiga senyora —una vella del desaparegut llogarret de Rose— fou acollida i cuidada fins a la mort pel comú del poble. La mateixa vella, segons conten a Son, va donar a aquest poble la muntanya de Cendrosa, per un agraïment semblant. Una altra vella, també viuda i sola en un poble desaparegut, Curan, va deixar als veïns d’Abella d’Adons unes pastures molt bones que encara avui són conegudes com el Prat de la Viuda…

La rivalitat i les baralles amb el poble veí expliquen moltes vegades la configuració actual del terme. Les millors pastures d’Astell, «l’Estel de la Vall Fosca» fins a la desgràcia de l’ajusticiament dels set hereus, foren arrabassades pels veïns d’Aguiró. El poble té precisament aquest nom perquè —tal com conta la llegenda de La roca de les Viudes— els «calçuts». d’Aguiró es van afolcar damunt del poble de les viudes com pollets d’àguila afamats o aguilons.

En més d’una ocasió, els límits d’una banda del terme es van decidir a una cursa entre dos homes, una cursa que tingué lloc en els temps primitius de la fundació del poble. Un corredor de Boí, a qui agradava massa d’escórrer la bóta, va perdre davant del seu rival d’Espot les pastures del vessant ribagorçà del Portarró… Amb una cursa semblant —segons la llegenda de La roca del Santet— els de Senet van haver de cedir als aranesos el vessant sud del Port de Viella. De més a més, els pobres de Senet també van estar de pega amb la trencada del terme per la banda de llevant. Conten que el dia que havien acordat de posar les fites amb els seus veïns de Barruera, tot el poble jeia malalt al llit. Tan sols un home coix es trobava en condicions de córrer. Com era d’esperar, un bon tros abans de coronar el port de la Gelada, es va trobar amb el seu rival de Barruera que baixava.

Quan Verdaguer va passar per la coma de Setúria, aquells englevats li van robar el cor. «No he vist en los Pirineus una vall més bonica de nom i de fet que per la mi encantada i inolvidable vall de Satúria», escriu el poeta. I la descriu al poema Canigó amb aquests decasíl·labs: «Una esmaragda en forma de petxina / tota plena de perles i de flors». Doncs bé, malgrat que l’aigua d’aquesta petita vall s’escorri cap a Aós de Civís, un poblet de la banda espanyola de la frontera, Setúria pertany a Andorra. Els andorrans van aconseguir aquesta joia, gràcies també a una competició esportiva. Aquí, però, no es tractava d’una cursa, sinó d’un combat cos a cos entre dos lluitadors, l’un d’Aós i l’altre de la Massana. Una lluita també entre les coses elementals: la carn contra la llet, el nervi contra el greix, l’exercici físic contra la inactivitat… No cal dir que els andorrans n’estan molt orgullosos, d’aquesta primera victòria damunt dels poderosos veïns del sud.

Sens dubte que la rivalitat amb els veïns serveix per reforçar els vincles comunitaris entre les diverses famílies d’un mateix poble. Apareixen així una rècula d’expressions burlesques —nomarrots, refranys, corrandes— encolomades sempre als veïns del poble del costat. I també facècies gracioses, que demostren la ignorància i ximpleria dels habitants de l’altre poble i fan esclafir de riure.

En l’apartat de bajanades, hi ha dos pobles pirinencs especialment famosos: Gia a la vall de Benasc, i Bescaran a l’Alt Urgell (curiosament, l’un pel cantó de llevant i l’altre per ponent, marquen els límits del meu viatge). Segons els pobles veïns, els «cardigassos» de Gia i els «escanya-rucs» de Bescaran, d’orqueries n’havien fet de l’alçada d’un campanar. I aquí l’expressió s’ha d’entendre al peu de la lletra, ja que ambdós pobles són coneguts per la facècia del campanar. Els de Gia hi van fer pujar un ruc mort de gana, tot aixecant des del carrer una pila se senalles, perquè s’atipés amb un cardigàs que havia crescut al capdamunt. Els de Bescaran, que havien xopat les ovelles al gener per tenir cordes de llana, volien baixar el campanar més avall… Unes empescades al cap i a la fi, atribuïdes també a molts altres pobles de la nostra geografia. Sota el títol Cardigassos de Gia, encadeno els cinc millors acudits que a la vall de Benasc i part de la Ribagorça endossen als simpàtics veïns d’aquest poble. Menció especial, pel seu contingut filosòfic, mereix Conèixer la veritat, una història que em conta José de casa Rufat de Grist. Qüestions tan transcendentals com el bon salvatge, la pèrdua de la innocència i, sobretot, el descobriment de l’autèntic gust de la veritat, hi són plantejades amb clau d’humor. Quant a Bescaran, si escrivís totes les poca-soltades que me n’expliquen —algunes coincideixen amb les de Gia— aquest capítol fóra interminable. Em quedo amb Despertar el dia, per la deliciosa ingenuïtat, gairebé infantil, que la història conté. Si algun dia tingués temptacions interpretatives —com algun folklorista nostrat— elucubraria tal volta sobre la possibilitat que en aquest acudit hi hagués la pervivència d’un antic ritual de propiciació del dia… Ara per ara, només em fa riure.

Després de la casa i del poble, la vall constitueix per als habitants d’origen una tercera unitat de referència. Molt més feble que les anteriors, és clar, ja que l’individu tan sols sent la necessitat d’identificar-s’hi les comptades vegades que l’abandona —transhumància, fires, viatges esporàdics— i també com a conseqüència d’intercanvis matrimonials. «De la vall d’Àneu, ni les bromes en són bones», diuen a la vall de Cardós. Els anuencs repliquen: «De Cardós, ni bon amo ni bon gos (encara que ho sigueu vós!)». «Molt presumir de moderns —contraataquen els cardosencs— però quan vau voler criar egües vau haver de venir a Cardós a comprar la llavor de pollí!». Confesso, per ser sincer, que també els aneuencs em conten dels seus veïns la mateixa història d’Els ous d’egua. Si personalment em quedo amb la versió cardosenca és per la gràcia i pel fotimer de detalls amb què el Jep de Lladorre m’amaneix el relat. En aquest cas, precisament, no em mancaven versions per escollir, ja que la facècia és coneguda arreu de les contrades pirinenques, des de la vall de Benasc fins a Sant Llorenç del Piteus.

Sort d’aquest poble!

Una vegada, una parella de venedors d’estris de filar van fer nit a l’Hostal Nou, una fonda de més amunt de Montardit. Fa anys i panys d’això. Mireu si en fa de temps, que en aquella època els pobles de la vall de Soriguera i del Batlliu de Sort encara no tenien ni nom. L’endemà al matí, els marxants van travessar el riu i es van arribar fins a un poblet que havien vist a l’altre costat, a mig aire de la costa. La gent era tan pobra, que no els van comprar cap fus ni cap filosa.

—Mal mercat hem fet aquí! —es va plànyer la dona.

—I tan mal mercat! —va repetir ell.

Des d’aquell dia, el poble es diu Malmercat.

Els venedors van continuar costa amunt, per un camí de ferradura. Caminant caminant, van trobar un cabrer que guardava una crestonada.

—On aneu, bona gent? —els saludà el pastor.

—Hem vist des de baix que hi havia un poble aquí prop, encastellat damunt d’un turó. A veure si podem fer una micota de fira!

—No cal que gasteu les espardenyes. Són tots uns garrepes, allà dalt. No mengen per no haver de cagar, aquella gentota!

El cabrer semblava una mica goiat, de manera que no li’n van fer cas i van continuar camí amunt.

Al cap d’una mica, els venedors ja tornaven a baixar, capmoixos i amb cara de pocs romanços. El pastor va preguntar a l’home:

—Què, com ha anat la venda?

—Ni cinc de calaix! Ni la sal de l’olla ens hem guanyat!

—Ja t’ho havia dit, i no me n’has fet cas! Ara torna-hi, fort! Torna-hi fort! —baladrejava el cabrer.

I des de llavors, aquell poble que treu el nas damunt d’un serrat, es diu Tornafort.

Un cop van ser a l’Hostal Nou, els venedors van continuar amunt pel centre de la vall, fins que van arribar en un poble més grandet que el riu migpartia en dos. Tot just si havien acabat de muntar la paradeta que la gent s’hi va afolcar com si els ho regalessin. En una estona, els ho van treure tot dels dits. De fusos i filoses, no els en va quedar ni la mostra!

—Avui sí que hem fet sort! —va exclamar la dona tot satisfeta.

—I tant, aquest és el poble de la sort! —va repetir l’home.

I així va quedar batejat el poble de Sort.

La roca del Santet

Senet i Viella són dos pobles veïns. De l’un a l’altre, però, hi ha cinc o sis hores de distància per camins de muntanya. L’any de la picor, quan es van fundar aquests pobles, aranesos i ribagorçans es van reunir per determinar l’indret on havien de plantar les fites de divisió del terme. Després de moltes discussions, van acordar de decidir-ho en una cursa. Cada poble escolliria un home, valent i caminador, i a una hora convinguda sortiria corrent en direcció a l’altre poble. Allí on es trobessin, plantarien la fita.

Els de Senet van triar un jove molt caminador i li van donar bona berena perquè tingués més forces: un formatge, un xoriç i una bóta de vi. El xicot, que passava més gana que coneixement, es va cruspir tot el masco amb quatre mossades. I encabat, vinga traguets de vi, fins que la bóta va quedar ben escorreguda. Al cap d’una hora de camí, una mica més amunt del barranc de Becivecri, es va arreposar al peu d’una roca. «Descansaré una mica, bé tinc prou temps», va pensar, amb el cap una mica enterbolinat.

Els de Viella, en canvi, no li havien donat menjar ni beure, al seu home. Això sí, li havien promès una bona picossada de diners. L’aranès, que també te-nia bona cama, va enfilar com un isard la vall del riu Nere, i després, el riu de Fontfreda i la canal del Port. Molt de tant en tant, s’aturava per amorrar-se en una tolla del barranc. Coronat el Port de Viella, no va veure el seu contrincant en part de món, tal com temia. Llavors va saltar pel dret les marrades de la Girgosa, travessà la Font i el pla de l’Espona, i avall que fa baixada! Fins una estona més avall del Pla de l’Hospital, no va trobar el seu competidor, clapant al peu d’una roca. No s’havia tornat a aixecar: el vi de la bóta li havia segat les cames.

Des d’aquella feta, aquesta pedra —coneguda per la Roca del Santet perquè hi havia una capelleta dedicada a sant Nicolau— és la fita que separa els termes de Senet i de Viella. Per això, encara avui, la Vall d’Aran comença en aigües ribagorçanes, un parell de quilòmetres abans de la boca sud del túnel.

El Serrat de l’Esmeligat

Aós de Civís és un poblet de l’Alt Urgell, arrecerat al peu del barranquet de Setúria, que neix una mica més amunt, en unes muntanyes que avui pertanyen a Andorra. Al capdamunt de la vall s’obre la Coma de Setúria, com una immensa fulla oscada de carenes, amb deu barranquets que conflueixen al riu principal. A Ponent, hi ha el port de Cabús amb el camí que baixa cap a Tor i la Vallferrera; a Llevant, el coll de la Botella, cap a la Masana. Avui aquests englevats, que a l’estiu són generosos en aigua i pastures, són andorrans. Abans però, no ho eren pas.

En temps antic, les pastures de la Coma de Setúria eren emprius que a l’estiu compartien els ramats de la Massana i d’Aós. Sovint hi havia batusses entre els pastors d’ambdós pobles. Cada part deia que la muntanya era propietat del seu poble, i més d’un cop, van arribar a les mans i va córrer la sang. Per acabar d’un cop amb les baralles, els dos pobles van arribar a un acord: farien agarbar dos homes, un de cada poble, i que la muntanya quedés en propietat del guanyador.

Cada part va triar un home ben valent i va preparar en secret l’estratègia. El que havia de defensar el poble d’Aós era un matalot d’home, gros i corpulent com una muntanya de carn. L’alimentaven només amb llet de vaca: cada dia se n’empassava set farrades. Per no malgastar energies, no li deixaven fer re: només menjar i jaure a l’orri on l’engreixaven. A la Massana van triar un home esprimatxat, que només tenia ossos i nervi, i el van portar a l’hostal on menjava només costelles de corder. Cada dia el feien córrer per la muntanya una estona.

—Què li doneu per menjar? —preguntaven els tafaners d’Aós.

—Enciamet. Unes fulles d’enciam —feien els andorrans.

El dia convingut per al combat, els lluitadors i els veïns dels dos pobles es van trobar en un planell de Setúria. Tot just començada la batussa, el fideu de la Massana va començar a donar tombs a l’entorn del rival, sense deixar-se’l atansar. Quan el panxut, que buscava una lluita cos a cos, se li abraonava, l’altre l’esquivava amb un salt. Quan el va tenir ben cansat, el de la Massana se li va entortolligar al cos. El ganàpia d’Aós bracejava i es movia mirant de treure-se’l del damunt, però, per més estrebades i sacsejades que donés, no hi havia manera de desfer-se’n: l’andorrà se li havia cargolat al cos com una serp. Després de molta estona d’esbufegar, el lluitador d’Aós es desplomà com un sac.

—M’has esmeligat! —va panteixar.

Des d’aquella feta, la Coma de Setúria va passar a ser propietat exclusiva del Comú de la Masana. Els andorrans van batejar l’indret on va tenir la lloc la victoriosa lluita amb el nom de Planell de l’Esmeligat.

Cardigassos de Gia

Una vegada va arribar a Gia un foraster molt mudat i s’instal·là a la fonda. Era un d’aquests individus que van pel món vivint a les costelles dels altres, sense fer brot. Ells, però, són tan rucs que no se’n van adonar i el van prendre per qui sap què. Al cap de tres o quatre dies, alguns veïns que ja no es podien aguantar més, el van punxar:

—Sembla que us agrada molt el nostre poble, que us hi quedeu tants dies!

—Gia és un poble modern i important —va dir el foraster, molt tocat i posat—. En podeu estar ben orgullosos. Quina llàstima que el campanar sigui tan baix i rabassut! I tan fàcil com fóra de d’aixecar-lo!

—Tan fàcil, dieu? Vós sabeu com el podríem fer créixer?

—Si em pagueu la fonda, us ho diré.

—No em parlem més, home. Mengeu i beveu tant com vulgueu que la vostra despesa va a càrrec del poble —va dir el batlle.

El foraster els explicà llavors que el campanar era com la soca d’un arbre i, doncs, que podria medrar molt de pressa si l’aferraven i després el regaven ben regat. En un tres i no res, els veïns de Gia van treure tot el fem dels corrals i el van atarterar al peu de la torre del campanar. Gairebé el van colgar de fem: només al capdamunt, sota la teulada, es veia un pam de paret. Un cop aferrat, el van regar abocant-hi galledes i samals d’aigua. Abans d’anar-se’n a dormir van fer un senyal a la paret, just a l’indret on arribava el fem. Durant la nit, amb el pes de l’aigua, la pila es va anar atapeint paret avall, de manera que a la matinada el senyal era un metre per damunt del fem. Els talossos de Gia no cabien a la pell de tan contents:

—Ha crescut! Ha crescut! —cridaven com uns beneits.

Al cap de poc temps, alguns començaren a rondinar que l’església era massa poqueta cosa, per a aquell campanar tan espigat, i no van callar fins que no van reunir tot el poble i decidiren d’eixamplar-la. No se’ls va ocórrer altra cosa que tancar-se dintre i vinga a donar empentes i trompades a les parets per fer-la més gran. Com que suaven de valent, s’anaven traient el jec i el deixaven a fora, bona cosa separat de les parets, perquè no el xafessin amb l’ampliació. Mentre tots eren dintre rompent-se l’esquena, va passar pel poble el Meregildo, un captaire que arrambava amb el que podia, i se’ls en va emportar les americanes. Poc després, algú que havia sortit a fora a pixar, va tornar a entrar alarmat:

—Pareu d’empènyer que els jecs ja no es veuen enlloc! Ja els hem xafat amb les parets.

—Ja és prou gran, pareu! —ordenà l’alcalde.

Des de llavors, als de Gia, els cau la bava quan parlen de l’alçada del seu campanar o de les dimensions de l’església. Les facècies, però, dels cardigassos no es van pas acabar aquí, ni de bon tros.

Des de temps immemorials tenien el costum de comprar les agulles d’una en una, de manera que sovint havien de baixar expressament a Castilló per una sola agulla. Un dia el botiguer va dir a un home de Gia:

—Per què no en sembres un bancal i no te’n caldrà comprar més?

—Que també es poden sembrar, les agulles? —va preguntar el de Gia.

—Doncs és clar, igual que el blat de moro. Això sí, tatxa-les de punta cap amunt, que et sortiran de seguit.

L’home li va comprar tots els canuts que li quedaven a la botiga i, en arribar al poble va sembrar d’agulles tot el camp de les Trieres. Al cap d’un temps, baixà a queixar-se al botiguer:

—No se’n veu cap ni una.

—Vols dir? Sí que és ben estrany.

—Potser se les han menjat les pantiganes…

—Ca, home, ca! Mira, descalça’t i dóna un tomb pel tros i ja veuràs com surten.

En arribar a casa es tragué les espardenyes i es passejà descalç damunt del guaret de les Trieres. Aviat les agulles li van fer obrir els ulls:

—Ja apunten! Ja apunten! —cridava el beneit amb els peus escalabrats com un ecce homo.

L’hereu de casa Presín també en va fer una de ben sonada. Resulta que un any va arribar l’hivern i es va trobar amb la casa plena de mossos. Perquè no s’estiguessin sense fer re, cada dia els manava que espedreguessin el Campogran, una feixa que a la tardor havia sembrat de blat. Al tros no hi va quedar ni una pedra com el cap del dit. Aquell any, però, sigui per la sequera o per culpa de les roselles, el cas és que el blat del Campogran no va fer re de bo, ni tan sols va espigar. Al juliol era tan neulit que no va pagar la pena de malgastar-hi jornals per segar-lo. Doncs bé, l’hivern següent, l’amo va manar als mossos que recollissin a cabassos els rocs que havien tret del Campogran i que els tornessin a escampar pel tros.

Finalment, una de les darreres ocurrències de la gent de Gia, va passar no fa gaires anys. Quan feien la carretera de les Paüls, una colla de cardigassos s’hi havien llogat a pic i pala. Cada dia, a més de treballar de sol a sol a la carretera, baixaven i pujaven caminant del poble. Al vespre, a l’hora de plegar, la gana els feia córrer: enfilaven a passes de gegant la costa que els separa de Castilló i tornaven fuents cap a casa. Un vespre, que havien pujat més de pressa que mai, van arribar al poble traient la freixura per la boca:

—Això és córrer com les bèsties! —va sospirar un de molt jove.

—Tens raó, xiquet! —va dir el cap de colla—. Avui hem pujat com bèsties. Sabeu què hem de fer? Doncs tornar a Castilló i pujar com persones. Si no, encabat diran que els de Gia som uns animalots.

I així ho van fer. Van girar cua cap avall i van tornar al poble, a tal hora de la nit, caminant com les persones.

El cassuelo de la veritat

«Com deu ser la veritat?», es preguntaven sovint els cardigassos de Gia. Quan baixaven a Castilló, tothom se’n burlava: «Allà dalt a Gia aneu tan atrassats que encara no coneixeu la veritat». El dia que l’alcalde va saber que els «bocatova» de Vilanova també tenien la veritat, va fer reunir tot el poble per veure entre tots què podrien fer. Després de moltes discussions, van decidir d’enviar un representant a Vilanova amb la missió de comprar la veritat a l’alcalde.

Com que ningú no tenia idea de com podria ser la veritat —si pesava gaire, o si era una persona i volia pujar a cavall— l’home se’n va menar un ruc amb l’albarda. En arribar al poble veí, va preguntar per l’ajuntament:

—Baixo en representació del poble de Gia, per emportar-me’n una mica de veritat —es va presentar a l’alcalde.

—Espera’t un moment que ara mateix te la preparo.

L’alcalde va agafar un cassuelo i el va omplir de merda fresca. Encabat, el va tapar amb un paper, lligat amb fil d’empalomar pels costats, com un pot de confitura.

—La veritat —va explicar l’alcalde al comissionat de Gia, tot donant-li el tupí— és una cosa que no es deixa veure, però es pot menjar. Per tastar-la, feu un foradet al paper, hi fiqueu el dit i us el llepeu. Sobretot no el destapis pel camí, que llavors us en quedaríeu sense per sempre més.

—I quant val, la veritat?

—No res, home. És un obsequi del poble de Vilanova —va dir generós el batlle.

L’home va tornar a Gia, content i satisfet.

—Porto la veritat! Porto la veritat! —cridava mostrant el tupí.

Tot gat i fura del poble va fer cap a l’ajuntament per conèixer d’una vegada la veritat. Un cop l’emissari hagué explicat les observacions que li havien fet al poble de baix, els veïns van decidir per aclamació que el seu alcalde havia de tenir l’honor de ser el primer de tastar-la. Ell, complagut i intrigat a la vegada, clavà el dit senyalador al paper i l’enfonsà tot sencer dins del tupí. Després, se’l posà a la boca, se’l llepà i rellepà de cap a cap i es quedà rumiant un moment, com si no li acabés de trobar el gust. A la sala tot déu s’aguantava la respiració; tots estaven pendents de la reacció de l’alcalde. Finalment, l’autoritat va dir:

—Doncs, és veritat! —i acompanyà les paraules amb moviments de cap.

L’alcalde va passar el tupí al secretari, el qual va reaccionar, si fa no fa de la mateixa manera:

—És veritat —i va donar el tupí al regidor que tenia al costat.

Un a un, tots els veïns van poder fer el tastet i encara en va sobrar per a la canalla. Des de llavors al poble de Gia ja saben quin gust té la veritat.

Despertar el dia

Els homes de Bescaran no hi faltaven mai, a la fira d’Organyà: cada any per Sant Andreu hi anaven a vendre els pollins. El mateix matí de la fira solien marxar plegats del poble. Cada any però, quan havien acudit tots a la plaça i havien fet i dit, sortien de Bescaran que ja era gran dia. Cinc o sis hores més tard, a mitja tarda, arribaven a Organyà, i trobaven la fira en plena ebullició amb un Firal de gom a gom, on no hi havia un remaleït lloc per encabir una bèstia. Un any, doncs, es van reunir la vetlla i van acordar que l’endemà sortirien a punta de dia. Qui no hagués acudit a la plaça del poble a aquella hora, que s’espavilés i fes tot sol el viatge, perquè la comitiva no s’esperaria per ningú.

Aquella nit, a tots se’ls va fer més llarga que les altres. Amb el neguit al cos, no hi va haver manera de tastar el dormir: els vells, capficats pel preu dels pollins; els joves, amb la fal·lera d’anar a fira i de passar una nit fora de casa, i els mossos, per por d’adormir-se i fer tard. Farts de donar tombs sota els llençols, a mitjanit es van llevar els primers, i amb el soroll de les bèsties, es van anar despertant els altres. Com podeu suposar, en aquell carall de poble no hi havia ningú que tingués un trossot de rellotge (i tant se val que l’haguessin tingut, perquè tampoc no sabien conèixer l’hora). No s’hi veia encara ni una gota que eren tots a la plaça a punt de marxa. Bé, tots no: hi faltava el dia.

—Ja és ben estrany que no s’hagi llevat —deien alguns—. Sempre sol ser ben puntual, el dia.

Van esperar una estona que arribés, però aviat van començar a perdre la paciència.

—No me’n sé avenir, que trigui tant! Potser s’ha adormit —va dir el més impacient.

—I si l’anéssim a despertar? —va proposar un altre—. No podem pas quedar-nos aquí esperant que plogui!

—Potser avui no es presentarà fins a migdia, el senyoret! L’haurem d’anar a traure’l del llit a garrotades —va amenaçar un altre.

I dit i fet. Els xicots de Bescaran i altres que també tenien bona cama van sortir del poble en direcció a llevant, pel camí de Sorri, el corriol per on el dia arriba cada matí.

—Desperta’t, dia! —cridaven sota els estels brandant els bastons de tintilaina.

Van passar per davant de la Cabana del Moro, i res, el dia no apuntava ni en forat ni en finestra. Després de dues hores de córrer i de baladrejar pel mig del bosc com bestiotes nocturnes, van sortir al cap d’un serrat. Llavors van veure que començava a clarejar darrere les muntanyes de la Cerdanya.

—Gràcies a Déu que ja s’ha despertat —van respirar—. Ara ja ens en podem tornar. —I van girar cua cap al poble.

—Sort que l’hem vingut a cridar que si no, era capaç de llevar-se a tal hora, avui —comentaven de tornada.

Quan van tornar a ser a Bescaran, ja feia estona que hi havia arribat el sol.

Aquell any però, tot i haver anat a buscar el dia, la colla de Bescaran arribà a Organyà a posta de sol. Es veu que el dia, emprenyat per haver-lo tret del llit d’aquella manera, es va anar a cotxar més aviat que de costum.

Els ous d’egua

Temps era temps, la gent dels pobles de la vall d’Àneu no havien vist mai cap egua ni cavall. També desconeixien les mules i els matxos, els quals naixen, com és prou sabut, d’un creuament de la raça dels cavalls amb la dels rucs. Així doncs, de les tres menes de bestiar de peu rodó que brama per aquests mons de Déu, aquella pobra gent només coneixia els ases. Com que havien de tractar amb rucs tot els sant dia, els aneuencs no podien fer re de bo. Ja ho diu el refrany: «Qui va amb rucs i dones, no treballa totes les hores».

A la Vall de Cardós, en canvi, ja negociaven amb egües i cavalls des de temps immemorials. Quan cada any, per la fira del 15 d’octubre, els cardosencs es presentaven a Esterri amb els seus escamots de pollins i sobranys, els aneuencs es morien d’enveja. Però, creguts com són, no deien re. Se n’haurien guardat com de caure al riu, de demanar un favor als firandants de Cardós.

Fins que un any, un veí d’Esterri no es va poder aguantar més i va preguntar a l’hereu de casa Perot de Lleret:

—Com t’ho fas per criar aquest bestiar tan rebonic?

—És molt fàcil. A la Vall de Cardós tenim llavor de pollí —va dir ell sense donar-hi gaire importància.

—No me’n vendries pas una mica, d’aquesta llavor?

—Prou, home. Vine a buscar-ne a casa el dia que vulguis!

Acabada la fira, aquell veí va fer esquella per tot Esterri que havia descobert el secret del bestiar dels cardosencs. Es va reunir el poble i van decidir que una comissió del municipi aniria a Lleret a comprar unes quantes arroves d’aquella sembradura. Van embastar un ruc amb corbellons i van enfilar la vall d’Unarre. Camina que t’esgarrono, van travessar tot atifats el coll de Campirme, les bordes d’Estaon i, finalment la collada de Jou. A casa Perot de Lleret ja els esperaven.

—Venim per la llavor de pollí —es van presentar.

—Ous d’egua, voleu dir —va aclarir l’hereu.

—Sí, és clar, deu ser això…

L’home els va vendre dues carbasses de porc, tan enormes que només en van poder fer cabre una a cada corbelló.

—Coveu els ous durant tres setmanes i us naixeran els pollins. Sobretot no els deixeu refredar —els va recomanar el Perot.

Tot just arribar a Esterri, el batlle va fer fer una crida perquè totes les dones del poble fessin torns per anar a l’ajuntament a covar els ous d’egua. La febre dels pollins es va mantenir ben alta durant tres setmanes. Va passar, però, la quarta setmana i els pollins no trencaven la closca, ni semblava que donessin senyals de vida dintre de l’ou. L’alcalde va ser el primer de caure de l’ase:

—Que no ho veieu? Aquests ous d’egua són clocs!

I va ordenar:

—Aneu-los a tornar i que us en donin de bons, que per bons els hem hagut de pagar!

Van carregar els ous al ruc i cap a Lleret a canviar la sembradura! Quan faltaven poques passes per coronar la collada de Campirme, el ruc va relliscar a la llenasca i es va fotre de lloros. Les carbasses van caure dels corbellons i es van arrullar costes avall. Una d’elles es va anar a esclafar contra la soca d’un ginebre, prop del jaç on dormia una llebre. La bestiola es llevà i es precipità com una esperitada en direcció al bosc. Els d’Esterri la van perseguir una estona.

—Ture’t, xurret! Ture’t! —cridaven darrere la llebre. Finalment, homes i ruc van haver de tornar cap al poble amb els corbellons buits i la cua entre les cames. No se’n podien avenir, de la desgràcia que els havia passat. Durant tot el camí de baixada, de planys i de lamentacions no en vulgueu més:

—Malaguanyat de pollí! Tan de bona raça com era!

—I tant! Tenia encara la closca al cul i ja fotia uns salts com un isard!

24

Emigrants

En començar aquesta llarga excursió per la fantasia del Pirineu, em veia sorprès per l’aparició del gel i la neu. Ja en la primera llegenda, Nostre Senyor, abrigat amb rosegalls de pidolaire, castigava els pastors de les Maleïdes, tot convertint immensos englevats de pastura en eixorques geleres. Al capítol següent, s’estrenava la neu a les muntanyes de Tavascan, mentre el glaç perlejava al riu de Santa Magdalena. Aleshores, la superiora del convent, l’única que coneixia la natura sinistra d’aquella falsa joia, feia emmudir els escarafalls infantils de les novícies. Aquell mateix dia, les monges feien les maletes, disposades a abandonar per sempre el seu convent paradisíac. S’iniciava així un llarg descens riu avall cap a la terra plana, un èxode que duraria segles i que hauria de marcar el destí dels pirinencs del futur. El professor Cisco Farràs mira de fer entendre als seus alumnes de l’Institut de Tremp que la història del Pirineu és, a fi de comptes, la història d’una davallada incessant.

A la majoria de pobles, podríem recompondre fàcilment les diverses etapes històriques d’aquest èxode, que comença en les coves neolítiques vora els pastius i acaba, molts segles més tard, en els pisos de les ciutats industrials. Les esplugues prehistòriques —o bé un nucli primitiu molt enlairat—, el poble medieval encastellat dalt d’un turó, el poble modern de més avall prop dels conreus, la capital de comarca o la vila comercial que ha crescut vora el riu principal i, finalment, les ciutats de Lleida o Barcelona, són els diversos esglaons d’una escala que baixa des dels prop de dos mil metres fins al nivell del mar. A còpia de segles, els pirinencs s’han acostumat a baixar-la, no pas a remuntar-la.

Acabada la Guerra Civil, la febre d’abandonar el poble s’encomana de manera alarmant entre els pirinencs. Tant és així, que en pocs anys té lloc un dels èxodes més impressionants de la Catalunya moderna. Avui, a final d’aquest mil·leni, tota la població d’aquesta llenca de Pirineu —des de l’Éssera fins al Segre— cabria un diumenge a la tarda en la graderia de qualsevol estadi important. Ni els minairons ni les encantades han pogut aturar la desbandada dels pirinencs. Cases que posseïen el fabulós canut o que guardaven una peça de roba, arrabassada a les misterioses rentadores, han abandonat igualment el poble. Els sants tampoc no hi han pogut fer re. Ancs, per exemple —amb sant Quiri dalt del turó i santa Cecília a baix al pouet i a l’església parroquial— era un dels pobles més ben protegits per les imatges sagrades. Doncs bé, avui és un tarter de rocs, com tants altres.

Per què han fugit els pirinencs de les seues muntanyes? Per què han abandonat els camps, han tancat casa i se n’han anat seguint l’aigua del riu, a la recerca de la terra somiada, però no pas promesa per cap Déu ni dimoni? Quina adversitat els ha fet decidir a deixar de ser amos a casa seua i anar a llogar-se de mosso a la ciutat? Els historiadors i sociòlegs acostumen a donar al fenomen migratori una resposta generalment d’arrel econòmica universalment vàlida per a tots els casos. «Quan un determinat territori pateix de sobrepoblació —teoritzen—, hi ha tres sortides possibles: la misèria i la fam, la delinqüència —és a dir, el bandolerisme— o bé, l’emigració». La memòria popular, en canvi, sempre més imaginativa i concreta, recorda esdeveniments funestos, diferents a cada poble, a cada casa.

A la Coma de Burg, per exemple, han sentit contar que en temps vells l’antic poble de Mallolís era molt més amunt, al mig del bosc de Virós, i que la gent va haver de tocar el dos a causa de les cuques. Se’ls va infestar el terme de serps i escurçons i al final van optar per anar a plantar el poble més avall. Molts anys més tard, va baixar una ensulsiada per la riera de Mallolís i va dividir el poble en dues meitats. Els pobres serafins van haver de fer el mateix que els seus avantpassats; recollir quatre coses i avall que fa baixada! Diuen que en un sol dia es van tancar set cases. Gramenet, en canvi, va desaparèixer com a poble per culpa de les pedregades. Després de suportar durant onze anys consecutius aquesta calamitat, la major part de famílies se’n van anar del poble.

La dona-pantigana explica una història molt coneguda a la vall de Cabó, segons la qual, al capdamunt de la serra de Prada hi havia l’antic poble de Tragó. Els veïns van haver de marxar per culpa de la fenollada, una mala herba que els va envair els camps i no hi deixava créixer re de bo. De totes formes, en la versió que recullo —basada en uns papers inèdits que deixà escrits el Joan Riba d’Ares— s’hi esmenten també altres culpables humans. Sigui quin sigui el culpable, el cas és que l’esperit del poble, vestit de dona-pantigana, s’ha quedat a viure allà dalt enmig dels rebolls i les Pardines.

Peranera és un poblet ribagorçà, encastellat en un turó del capdamunt de la vall de Malpàs, a llevant de la fortalesa d’Erill-Castell. Etimològicament, el nom ve de pedra negra. Un nom doblement significatiu, ja que tan negra és la roca on s’assenten els murs —avui mig ensorrats— de les cases, com negre ha estat el destí del poble. D’acord amb diversos testimonis que he consultat —i que miro de teixir en un sol relat— la gent va haver de marxar del poble fastiguejats per bruixes i fantasmes. Avui durant l’any ja no hi viu ningú. A començament d’estiu hi puja una família del poble i s’hi està un parell de mesos. Em confessen que de tant en tant, alguna nit —especialment quan vol canviar el temps— han vist al cel una llum estranya. Puja a poc a poc des de Castellars, Passa per damunt del poble i, ja a punta de dia, desapareix darrere les muntanyes d’Erill. Em diuen que és una llum molt trista. Sembla, doncs, que els vells fantasmes de Peranera continuen acudint al poble, malgrat que bona part de l’any ja no hi hagi persones per espaordir.

En canvi, en el cas de L’ovella rostida no són ni les bruixes ni els fantasmes els responsables que es tanqui casa Soquet de Berrós. En aquesta història —com en les dues següents—, la causa és ben humana: les trafiques d’un bruixot que per viure de l’ofici, no dubta de fer barallar els veïns. Malauradament, Pocs i malavinguts és una expressió aplicable a la majoria de poblets pirinencs, no solament a les dues cases d’Erill-Amunt. Corsecats per l’enveja, el veïns tenen la gosadia de donar gat per llebre al mateix senyor bisbe. Com era d’esperar, la insolència és castigada per l’autoritat de forma exemplar. De manera semblant, en la història d’El roure de Malpàs, els hereus de casa Espot i de casa Peroi pledegen durant anys per la llenya d’un roure, tot malversant hisenda i diners. Com en un famós conte popular dels Alps, mentre els dos pagesos es disputen la vaca —l’un estirant per la cua i l’altre per les banyes— l’advocat, còmodament assegut en un tamboret, els muny la llet de les mamelles.

Plagues de feres i d’insectes, robinades, bruixes, pedregades, baralles dels veïns, trifulgues d’advocats… La tirallonga de malvestats es podria estirar amb les allaus de neu que es despengen de la muntanya, amb les pestes que maten tota cuca viva, amb els llibres que poden fer despullar les dones i fer veure coses mai imaginades, i amb un llarg etcètera.

La llegenda de La vaca d’Arinsal ens retorna a la primitiva maledicció del Pirineu: l’aparició de la primera neu. En aquesta llegenda andorrana, en comptes de la superiora del convent de la Ribalera, és el padrí més vell del poble l’únic que coneix allò que la neu significa. Només ell sap que amb l’arribada de les volves s’acaba una època per al vell poble d’Arinsal. La primera nevada és l’anunci d’una nova època, molt més freda que l’anterior, en la qual els homes es veuran obligats a sobreviure arrecerats a les solanes més baixes del fons de les valls. Per altra banda, és significatiu que sigui precisament una vaca, l’animal domèstic més emblemàtic del Pirineu, el guia que condueix la comunitat i assenyala el nou emplaçament del poble.

Per acabar, la llegenda que em conta el Cisco de Casemiro d’Ainet de Besan conté la majoria dels ingredients mítics de l’èxode pirinenc: el record d’una època daurada, la lluita contra el fred tardà, la davallada riu avall cap a les terres baixes a la recerca del bon temps i la prosperitat de la família en el nou medi urbà. La família que va fugir del Març és, sense cap mena de dubte, la llegenda que millor explica el destí de la gent de muntanya.

La dona-pantigana

El dia de la festa major de la Guàrdia d’Ares, es presentà al ball de nit una mossa forastera. Anava sola, sense amigues ni acompanyant, i ningú del poble podia donar raó d’on havia sortit, ja que no era al ball de tarda i, pel que semblava, aquella nit no havia sopat a cap casa d’Ares. La xicota feia un pam de goig. Espigada de cos, bufona de cara, i mudada amb un vestit vermell que li queia molt bé, semblava un pom de flors. Dreta davant del pedrís de les mosses, esperava que algun xicot la tragués a ballar. Els fadrins del poble li donaven reüllades des de l’altre cap de plaça, però cap d’ells gosava d’atansar-se-li.

Per fi, l’hereu de cal Múrcio li va demanar un ball i la forastera va acceptar complaguda. Un cop van ser al mig de la plaça, la balladora se li va arrapar al coll com una paparra. I que en sabia de fer anar els peus i de giravoltar, a fe de Déu: com si en tota la vida no hagués fet altra cosa que ballar! Al cap d’un quants balls, ella li va dir:

—Me n’he d’anar, em vols acompanyar a casa?

—De quin poble ets? —va preguntar el ballador.

—Sóc de Tragó.

—De Tragó? —es va estranyar el xicot—. Si fa molts anys que ja no hi viu ningú!

—Em vols acompanyar a casa, o no?

Van abandonar la plaça, sota la mirada maliciosa de vells i joves. Quan feia una mica que caminaven, es van aturar per descansar sota un roure. L’aire fresc de la matinada els portava de lluny la música de festa major. Els joves —tots dos ho desitjaven— van acostar-se els llavis i es van fer un petó passional. Al mig del bes, el xicot va sentir una fiblada al llavi superior. En obrir els ulls va quedar esfereït: la seua balladora s’havia convertit en un pantigana horrible, tan gran potser com una vaca. El monstre, que li havia foradat la carn amb les seues enormes pinces, el tenia engrapat pel llavi i començava a arrossegar-lo per terra, entre mates de rebolls i d’argelagues. Al cap d’una estona, el va deixar mig estamordit; ple d’esgarrinxades per tot el cos.

—Encara que et matés, no et faria tan mal com tu m’has fet a mi! —va dir la pantigana.

—Jo? —va fer el jove—. Si no et conec.

—Ja t’he dit que sóc de Tragó. Fa molts anys, el bestiar de casa vostra donava dany contínuament als trossos del meu poble. Ho peixia tot, sense respectar horts, sembrats ni arbres fruiters. Avorrits de tot, la gent van abandonar el poble i se’n van anar vora Peramola, on en van fundar un altre amb el mateix nom de Tragó.

—Sempre havia sentit dir que la gent de Tragó se’n van anar per culpa de fenollada —va dir el xicot.

—Sí, també, vam fumbre el camp per la fenollada. Aquesta herbota va envair les feixes de conreu i no la vam poder aturar. Però les ovelles de casa vostra encara eren pitjors!

La pantigana va enganxar de nou l’hereu de Múrcio pel llavi i el va passejar a rossegons per damunt de punxes i de llenasques. Aviat, a causa del dolor de les ferides, el xicot va perdre el món de vista.

Uns dies més tard, va tornar en si a la Font de la Torreta, prop del Roc de les Gralles. Va tornar a la Guàrdia on va trobar tot el poble alarmat per la seua misteriosa desaparició. El noi va contar tot el que li havia passat amb la dona-pantigana, i perquè el creguessin, mostrava les cicatrius que les pinces del monstre li havien obert al llavi superior. Tota la vida hi va tenir les marques.

Pedra negra

El poblet ribagorçà de Peranera havia tingut, a tot estirar, quatre o cinc cases. A cap d’elles podies dormir tranquil. Un dia o altre, es presentava una desgràcia d’origen misteriós; una nit qualsevol apareixien estranyes visions.

De tant en tant, els de casa Perbatlle veien sortir fum de l’armari on guardaven els llençols nets i plegats. Tan aviat com obrien les portes, el fum desapareixia. Llavors trobaven que només s’havien cremat els plecs, és a dir, que tan sol s’havia socarrat la tira de roba dels doblecs. Els llençols plegats s’havien convertit així, en una pila de pedaços quadrats.

A casa Quartal, en pocs dies se’ls va morir una criatura i mitja dotzena de caps de bestiar. Una tarda, quan la vacada entrava al prat del Bancalot, van caure mortes tres vaques, una darrere l’altra. L’hereu va baixar corrent a Lleida a veure un endevinaire de molta anomenada. Sort en va tenir, si no, no havia de quedar a la casa cap bèstia ni persona amb vida. Almenys això fou el que li va dir el bruixot. Li va donar un remei secret, amb el qual, de moment, van poder aturar la maledicció.

Alguns veïns culpaven la vella de Simonet de bruixa, i l’acusaven de totes les desgràcies que passaven al poble. Més d’una vegada, els pastors havien vist com es pentinava la cabellera, despullada de pèl a pèl, a la Font de la Bruixa, prop de la capella de Santa Margarita. La donota era capaç de fer moltes ruqueries. A un pobre noi de Gironella, li feia aparèixer un gos en flames quan ell pujava cada nit a Peranera per veure la seua xicota.

A ca l’Ardiaca, la casa més antiga del poble, els en passava de tots colors. De vegades, quan a entrada de fosc plegaven de treballar i tornaven al poble, se’ls posava davant un gosset vermell i els acompanyava fins a casa. Tot d’un plegat, desapareixia. Sovint, a mitjanit sentien del llit estant un gran tribulossi a la sala. S’aixecaven i trobaven la taula parada, amb estovalles, plats i coberts, però sense cap comensal.

Explicava el Fuster d’Ainet que una vegada el van llogar a ca l’Ardiaca per donar una repassada a portes i finestres. A na nit, quan el van acompanyar a l’habitació, l’home es va trobar al costat del llit una roca negra i arrodonida, bastant grossa, potser de set o vuit arroves de pes.

—Què hi fa aquesta rocota aquí? —va preguntar el fuster.

—Sí, què hi fa? —va dir la mestressa—. Tant ho sabem nosaltres com vós.

—Doncs, foteu-la costes avall!

—Ja ho hem prou fet, bon home, i moltes vegades. La llancem per aquest balcó i sentim com rodola costes avall fins al barranc de Miro. L’endemà, però, ens la tornem a trobar aquí.

En fi, entre les visites del roc, les aparicions del quisset vermell, l’enrenou de plats i altres orqueries, l’hereu de l’Ardiaca es va trastocar. En comptes d’anar a treballar al tros, es passava el dia dintre casa, fent forats pertot arreu per trobar un tresor amagat. Al final, els últims amos de la millor casa de Peranera se’n van anar del poble, més pobres que les rates.

L’ovella rostida

Ca de Surp era la millor casa de Berrós de Damont. Fa uns quants anys, se’ls van començar a morir els corders de forma estranya. El dia abans, les bestioles estaven prou eixorivides i es menjaven tota l’herba de les grípies. A bocafoscant, tan aviat com sentien de dins del corral les esquelles del ramat, belaven neguitosos, fins que el pastor els obria la porta. Llavors s’afolcaven cap al braguer de la mare i, tot fent tremolar la cua, xuclaven de les popes fins l’última gota de llet. Doncs bé, l’endemà al matí, quan el pastor entrava al corral, en trobava uns quants que havien estirat la pota.

Van provar tota mena de remeis: els ficaven estaques de boix a la boca contra el rinflament, els engargamellaven la bola de sagí per si s’haguessin tacat de la fel, els feien un tall a l’orella perquè els sortís el cop de sang… Però no hi va haver res a fer: cada matí trobaven uns quants corders morts damunt del xerri del corral. Per fi, van pensar que algú els donava mal i van anar a veure l’endevinaire de Son, el Ton de Masover.

—Ara no hi és —els va dir la dona, tan bon punt van trucar a la casa del curandero—. Entreu i espereu-vos una mica que no pot tardar.

Mentre l’hereu i el pastor de Surp s’esperaven, la dona els va preguntar els motius de la visita i ells li van explicar tot fil per randa. En realitat, el curandero s’ho estava escoltant tot darrere d’una cortina. Quan li va semblar, l’home va aparèixer per la porta, esbufegant com si tornés de la quinta forca.

—Pobres corders! —va exclamar abans de saludar-los—. Els teniu tan embruixats que sembla mentida que encara us en quedi algun de viu!

Davant d’aquestes paraules de l’endevinaire, els forasters van quedar bocabadats.

—I com ho podríem saber qui ens els dóna mal? —preguntà l’hereu de Surp.

—Feu una foguera al mig de la plaça i hi cremeu una ovella viva. La primera persona que se us atansi i us pregunti què feu, aquella és la bruixa que us els ha donat mal.

L’endemà al matí, quan ja era gran dia, l’hereu de cal Surp va preparar un tarter de llenya a la plaça i hi va calar foc. Encabat, va pessolar una ovella i la va llençar a les flames. La mestressa del Soquet, que feinejava a l’hort, va veure una espessa fumera i va córrer cap al poble, pensant que s’havia calat foc en un paller. O en un corral, perquè la restiput de llana es feia cada cop més forta, així que s’hi atansava.

—Què fas? Que t’has tornat boig? —va dir a l’hereu, en veure aquella bèstia espernegant entre les flames, tot rostint-se de viu en viu.

L’home la va amenaçar de mala manera:

—Mala puta de bruixa! A tu, t’hauríem de cremar!

Des d’aquell matí, els de Surp van donar la culpa a la mestressa de Soquet de la mort dels corders. L’escridassaven sempre que se la trobaven pel carrer, i la pobra dona els havia de fer marrada. Avergonyits per la situació, els de casa Soquet es van vendre l’argenda i se’n van baixar a viure a Lleida.

Erill Avall

El poble primitiu d’Erill-la-Vall estava situat al peu del mateix barranc de Basco, però molt més amunt, en uns replans englevats que es troben prop del coll que travessa cap a la Gelada. El poble, que només tenia dues cases, es deia Erill Amunt i, com sol passar en aquests casos, els d’una casa no es badaven boca amb els seus veïns.

Un any hi va anar el bisbe de visita pastoral. Després de la missa, les mestresses de cada casa el van convidar a dinar. Ell no es va fer pregar gaire, però, és clar, no podia pas acontentar totes dues cases amb la seua presència. Perquè no hi hagués raons i per complaure les dues parts en la mesura que fos possible, el seguici es va partir en dos grups.

Havent dinat, la comitiva episcopal es va reagrupar per emprendre el viatge de tornada. Una mica més avallet del poble, el bisbe féu aturar la cavalleria perquè volia fer un traguet d’aigua.

—Deu haver dinat molt bé, senyor bisbe, que té tanta set —va comentar algú del seguici.

—Déu n’hi do! —va fer el prelat, tot satisfet—. M’han donat un conill amb moixernons que hi cantaven els àngels! I a vosaltres, prou us han tractat bé?

—No han sigut pas tan esplèndids, amb nosaltres. Es veu que no els ha caigut cap molla de bé que vostè se n’anés a l’altra casa. Jo almenys no m’he pas atipat, ni de bon tros.

—Jo també m’he quedat amb gana —va confirmar un altre del seguici, que havia dinat a la mateixa casa—. Ara que, m’estimo més quedar-me amb gana que menjar segons què…

—Què vols dir, amb això? —es va inquietar el bisbe.

—No ho volia dir, però ja que m’ho pregunta… Abans d’aixecar-me de taula, la mestressa m’ha dit fluixet a cau d’orella que al matí havia vist la criada de l’altra casa espellant un gatot negre.

Al bisbe, se li va remoure el païdor i per poc no orxega allí mateix tot el dinar. Llavors va donar un cop de puny en una roca, tot llançant una maledicció contra el poble:

—Que Erill Amunt se’n vagi cap avall!

Aquella mateixa nit es produí una gran esllavissada de terra al capdamunt de Basco i les dues cases se’n van anar a fer punyetes, barranc avall. Al cap d’un temps, van construir un poble nou, gairebé al fons de la vall i per això li van posar Erill Avall, que és com es diu avui, encara que alguns ho escriguin d’una altra manera.

El roure de Malpàs

Casa Espot i casa Peroi, dues cases bones de Malpàs, es van barallar per un roure. L’arbre havia crescut en un marge que separava les propietats d’una i altra casa, i tots dos deien que era seu. Hi va haver moltes raons, tantes que van tirar el cas per justícia. Cadascú va baixar a Lleida i es va buscar un advocat per aconsellar-se. Celebrat el judici, els jutges van donar la raó a l’Espot.

L’hereu de Peroi no hi va estar conforme i va reclamar. «Si ho recorrem, pots estar ben segur que guanyaràs», li havia dit el seu advocat. I efectivament, la sentència del nou judici li va ser favorable. Però llavors, fou Espot qui —també per consell del seu advocat— va recórrer la sentència… Com que el que perdia sempre reclamava un nou judici, van pledejar durant anys i panys. Cada cop que havien d’anar a veure l’advocat per aconsellar-se, aquest els cobrava quatre duros.

Un dia l’hereu d’Espot, en baixar les escales del pis del seu advocat, va fer supo-supo amb Peroi que pujava. No es van dir res, perquè no es badaven boca, però tots dos es van malfiar: «Vols-te jugar que tenim el mateix advocat?». Espot es va esperar al carrer fins que l’altre baixés de la consulta. Entretant, havia decidit de dirigir la paraula al seu rival:

—Hem de comprovar el que tots dos sospitem —va dir al Peroi.

L’altre hi va estar d’acord i van tornar a pujar les escales. Efectivament, tots dos havien entrat a la mateixa porta. Llavors van escoltar amb l’orella enganxada a la porta i van sentir que l’advocat li deia a la seua dona:

—Ho veus quants fruits que fa, el roure que tenim a Malpàs? Avui ens ha donat vuit bitllotes! Veus quines bitllotetes més maques? —I de la porta estant sentien el trinctrinc de les monedes.

—Si continuem així, aquest home se’ns xuclarà tota la sang! —va dir un d’ells.

—Això s’ha d’acabar ara mateix! —va proposar l’altre.

Van tornar plegats a Malpàs i pel camí van decidir de tallar el roure i de partir-se la llenya. A còpia de plets, tots dos s’havien quedat com qui diu amb la camisa a l’esquena. Casa Espot encara es va poder refer; el Peroi, però, va haver d’empenyorar els millor prats i va acabar anant-se’n al carall.

La vaca d’Arinsal

Antigament el poble d’Arinsal estava construït molt més amunt de l’emplaçament actual. Es trobava exactament a les Agunes, prop de la borda del Moixó, on encara avui s’hi veuen les pardines. Cada diumenge hi venia a dir missa un capellà de Monicó, de la vall francesa d’Auzat. El rector i els gavatxos que sovint acudien a fer teia a les canals de de la Curvilla, anaven i venien tot l’any pel Port d’Arinsal sense cap dificultat, ja que en aquella època no feia fred ni nevava.

Tot d’un plegat, va canviar el temps i es va girar un temporal de fred. El primer dia que la gent d’Arinsal vell, que fins llavors no coneixien la neu, van veure nevar, es van quedar amb la boca oberta contemplant aquella pluja silenciosa de volves. La gent va preguntar a l’home més vell del poble, un padrí que ja no es llevava del llit, si sabia a què era degut aquell estrany fenomen. L’home va recordar haver sentit explicar als seus antecessors que un dia vindria un canvi de temps i que llavors caldria abandonar el poble de seguit i construir-ne un altre més avall, on no arribés la neu. Cada família va agafar el bestiar i va carregar amb les eines de casa, disposada a deixar el poble.

—Fins on haurem d’arribar? —van preguntar al vell.

—Poseu una bona esquella a una vaca i engegueu-la al davant. Ella ens farà de guia.

Així ho van fer. Guiada pels trucs de l’esquella, la processó de bèsties i persones avançava a poc a poc enmig d’una tempesta de neu, tan espessa que no s’hi veia a dos dits del nas. Al cap d’una estona de caminar costa avall, van sortir de la boira. Poc després, la vaca s’aturava en un planellet vora el riu, i allí es van posar a construir el nou poble d’Arinsal.

La família que va fugir del març

A la vall de la Ribalera, prop de l’ermita de Santa Magdalena, hi ha les ruïnes de tres pobles: Castellarnau, Colomers i Serret. En temps antics, el castell de Serret era una de les cases més grasses de tot aquest país. Un any va fer un hivern molt benigne. Feia tanta bonança que per la Mare de Déu de març, els englevats ja verdejaven com al mes de maig. El darrer dia de març, l’amo de la casa va exclamar, tot satisfet:

—Març, marçot,

no m’has mort cap ovella ni corderot!

Cent moltons peixen a muntanya,

tots tenen un pam de banya.

Cent ovelles tinc a l’Urgell,

totes tenen lo seu anyell.

Març, marcerol:

em fas tanta por com un caragol!!

El mes de Març es va enrabiar com una colobra i va voler donar un fort escarment a l’home que se li n’havia burlat. Atès, però, que ja no li quedava temps, va demanar al seu germà l’Abril, que li deixés uns dies prestats:

—Abril gentil:

deixa-me’n un, deixa-me’n dos, deixa-me’n tres.

I farem tremolar la barba al pobre pagès.

Tot d’un plegat, es va entaular, al llarg de quatre dies i quatre nits, un temporal de vent de port tan gelat que tallava l’alè a bèsties i persones. Tota la família es van aixoplugar al forn de la casa, però a l’amo només li cabia el cap. Abocat a la porta del forn, mentre a fora la brufada rugia com una mala bèstia, l’home maleïa:

—El cul m’assotaràs, pro el cap no podràs!

Les ovelles i els moltons van morir de fred dintre dels corrals. Les vaques van morir de fam, ja que el mal temps va socarrar l’herba tendra dels prats i els brots dels arbres. Tan sols van poder esquerar una vaca, que va sobreviure gràcies a l’herba de la Colera.

Des d’aquella temporada, cada any l’hivern s’acomiada del Pirineu amb una maltempsada, que fa tòrcer el coll a tota cosa viva. D’aquest fred tardà, se’n diu els Mal-llevants, és a dir, dies manllevats, emprats a l’abril.

Desesperada per la calamitat, la família de Serret van decidir abandonar el poble. Es van carregar al coll tot el que se’n podien emportar i van tirar per la Ribalera avall, menant la pobra vaca, feta un sac d’ossos. A Romadriu van trobar una vella, amb un calder al cap.

—Heu conegut el Març? —li va preguntar l’amo.

—Massa que l’he conegut, redéu! —va renegar la padrina—. Sort n’haig tingut d’aquesta caldera; si no, m’hauria fet la pell a mi també!

La vella es va aixecar les faldilles i va aparèixer un corder, sec com un clau i amb la cua gelada. Aquella bestiola era l’únic que havia pogut salvar del fred.

—Doncs, continuem avall! —va ordenar l’amo.

Van passar la Moleta de Roní, on hi ha l’aiguabarreig del Riumadriu amb la Noguera. Una mica més avall, a Rialp, va preguntar de nou a uns vellets que prenien el sol en un pedrís:

—Heu conegut el Març?

—Que ens voleu prendre la mida? Que no veieu que el riu encara no s’ha acabat de desgelar!

I avall que fa baixada! Per tots els pobles que travessaven —de la Ribera de Sort, de la Conca de Tremp i de la vall d’Àger— preguntaven pel Març i a tot arreu la gent els en deia pestes. A Camarasa, després de deixar la Noguera, van sortir a la vall del Segre, més plana, oberta i lluminosa. Per les vores del riu, floria un bé de Déu d’arbres fruiters, que donava gust de veure. Però, fins que van ser a Lleida, no van tornar a preguntar:

—Heu conegut el Març?

—No sabem pas qui és, aquest galifardeu! —els va contestar un pagès, tot esporret amb mànigues de camisa, que cremava les branques que havia esporgat.

—Doncs aquí ens quedarem a viure —va dir l’amo.

I així ho van fer. Amb els anys, com que eren de mena treballadors i estalviaven el cèntim, van fer una gran fortuna. Diuen que encara avui a Lleida hi ha un carrer que conserva el seu nom, el «Carrer de Serret».

Adéu-siau, muntanyes maleïdes!

Per fi, després d’una pujada que avui se m’ha fet interminable, arribo a Bescaran. Avoro el cotxe a l’entrada del poble, em carrego la motxilla a l’esquena i enfilo el camí que s’arrapa barranc amunt fins al Port Negre. Havia previst de sortir aviadet i fer durant el matí l’excursió al port. De baixada podria dinar a cal Caborreu i a la tarda encara tindria temps d’enraonar amb algun padrí, per completar la informació que tinc recollida del poble. Hauré, però, de forçar el pas, perquè m’he posat a caminar amb un retard considerable.

Uns quilòmetres abans de la Seu, m’he trobat amb la caravana de cotxes que pugen a comprar a Andorra. Cada cap de setmana d’estiu, aquesta carretera esdevé intransitable. Tanmateix, l’Andorra de final de segle ja no té gran cosa a veure amb l’Andorra tradicional i llegendària que hem visitat pàgines enrere. Aquest racó de les Muntanyes Maleïdes —un país fundat segons la tradició popular per un lladre i una puta, fugitius d’Espanya, que s’hi van refugiar—, s’ha convertit de quaranta anys ençà en un paradís que atrau cada dia milers de visitants. Les altres valls pirinenques, malgrat que no gaudeixin dels avantatges comercials i fiscals de la frontera, reben també els forasters a corrua feta. Tan aviat com arriba el cap de setmana, a la gent de ciutat li falta temps per engegar el cotxe i encarar-lo cap al Pirineu. Es deleixen per respirar aire pur en unes valls privilegiades que la natura ha omplert de meravelles. Els alpinistes hi troben tucs de més de tres mil metres on enfilar-se; els esquiadors, pales de neu; els escaladors, parets de roca i cascades de gel; en fi, els amants dels ara batejats com esports d’aventura, se senten herois per unes hores, enfonsant-se en barrancs abismals, deixant-se emportar aigua avall pels rius cabalosos o llançant-se al buit des dels penya-segats amb ales multicolors a l’esquena. I els qui no practiquen cap esport —que de fet són la majoria— poden respirar tot l’aire pur que vulguin, sense moure’s del cotxe, només abaixant els vidres de les finestretes del tot-terreny.

La nova visió urbana de la muntanya s’ha encomanat a les noves generacions de pirinencs, especialment a aquells que viuen gràcies als forasters. Les velles malediccions que al llarg de segles tant havien fastiguejat els padrins, s’han convertit, tot d’una, en atractius turístics. Ara l’autèntic or blanc del país ja no és la llet de les vaques, sinó la neu, la remaleïda neu dels avantpassats. En canvi, per als pastors que encara hi viuen —cada dia més testimonials— el país continua sent tan maleït com sempre. O potser més, perquè ara l’ostentosa riquesa de veïns i forasters els fa dentetes tothora davant dels nassos…

Uns nyaupits escandalosos m’avisen que no sóc sol a la muntanya. Unes passes més amunt lladra un gos d’atura, un d’aquests gossos insignificants i peluts, que tantes vegades m’han escridassat a l’entrada dels pobles. Aviat descobreixo, lluny a la meua esquerra, l’escampadissa d’ovelles i el pastor, assegut al peu d’una roca. El saludo amb el braç, sense desviar-me del camí. M’hi atansaré de baixada. Potser l’home em sabrà donar raó de la història del cavall blanc, que els de les Escaldes diuen que van exigir als del poble de Bescaran, a canvi de deixar-los ser andorrans.

Una estona abans de coronar el port, deixo el barranc i em desvio cap a la dreta per pendissos i tarteres fins que surto al cim del Monturull. Si hagués escunçat un dia clar, podria veure, lluny per la banda de ponent, la cresta cendrosa de les Maladetes. Avui però, el temps s’ha anat ennuvolant al llarg de la pujada, de manera que ara, des d’aquest mirador, tot just si es pot distingir la silueta fosca de les carenes més properes. Trec els prismàtics de la motxilla i els encaro cap a ponent, cap a la rastellera de muntanyes que tanquen les valls andorranes, pallareses i ribagorçanes. El panorama que contemplo s’assembla més a un cementiri, que no pas a cap paradís de la natura. De llevant a ponent, veig l’enfilall de tombes que conformen el grandiós mausoleu, aixecat per Hèrcules en memòria de la verge Pirene, que el mateix gegant havia violat. Damunt de cada tomba, en comptes del monòlit pagà o de la creu cristiana, hi veig pilones d’electricitat, torres de telesquís, antenes de telecomunicacions… Per dins, imagino sepulcres plens de cadàvers d’óssos i de llops, de serpents i de dimonis, de minairons i d’encantades, de vistaires i de dones que els esperen, de criatures i de bruixes, de capellans i de frares, de pastors i de pagesos, de moros i de bandolers, de sants i de bruixots, de gent orca i de gent xocant, de morts que tornen i de vius que emigren, cadàvers, en fi, de pobles sencers.

La frescor d’unes gotes m’alerta de la imminència de la pluja. A la serra del Cadí, per la banda de llevant, fa estona que s’hi despenja una ruixada. Em carrego la motxilla a l’esquena i deixo anar els peus pendent avall, recte cap a l’indret on blanqueja la ramada.

—Bon dia! Que us sembla que aguantarà el temps? —saludo el pastor, que em mira, sense deixar de mastegar.

—Pues no sé, todavía no he puesto la radio, hoy —remuga. I m’ofereix un glop de la seua llauna de cervesa.

La resposta del pastor em desconcerta. Serveix, però, per fer-me veure d’una vegada, que les Muntanyes Maleïdes s’han esfumat del tot, darrere l’horitzó nebulós que es contempla des d’aquestes alçades.

Recordo que, a l’inici d’aquest llarg itinerari pirinenc, tenia por que no pogués omplir la motxilla de gaires materials narratius. En aquest sentit, no em puc pas queixar. Ara, la motxilla és tan plena que ja no n’hi pot cabre cap més, d’història. No travessaré doncs el Segre per visitar els poblets del marge esquerre, els quals per altra banda, ja havia descartat inicialment. Ni tan sols m’arribaré a Castellnou de Carcolze, un poble que —segons m’han dit a Estamariu— «ja veu el fum de Cerdanya, encara que no en sigui».

Així, doncs, ja n’hi ha prou d’històries. Ara sols em resta cloure l’enfilall amb la llegenda més antiga del Pirineu, difosa per tradició llibresca, des dels escriptors llatins fins a Verdaguer. La versió que redacto és una traducció, bastant fidel, dels versos de Sili Itàlic. Aquest és, per tant, l’únic relat del llibre que no he recollit directament dels llavis dels pirinencs. Malgrat això, davant el sentit profètic del relat clàssic, em decideixo a incloure’l a la fi d’aquest itinerari per unes valls pirinenques, verges fins fa poc, però que ja han començat a sentir en pròpia pell les urpades del gegant del progrés. Si es consumés altre cop la violació de Pirene, les Muntanyes Maleïdes —paradís en altre temps dels primers pastors, paradís avui de la gent de ciutat— es convertirien en una tomba per a tots plegats, forasters i pirinencs.

La tomba de Pirene

Pirene era una jove princesa, filla de rei Bèbrix, el qual governava les terres del sud de la Gàl·lia. Quan Hèrcules travessava aquest país per enfrontar-se a Gerió, el monstre de triple cos, la princesa oferí hospitalitat a l’heroi. Hèrcules beu massa i, sota els efectes del vi, sedueix la noia amb falses promeses i, tot seguit la deshonra. Aconseguit el seu propòsit, la deixa abandonada al palau de son pare. Mesos més tard, la princesa dóna a llum una serp i fuig horroritzada cap al bosc, on és devorada per les feres.

En tornar de l’expedició, Hèrcules troba, dispersats pel bosc, els membres de la infortunada Pirene. Mentre els recull, els mulla amb les seues llàgrimes, cridant tot afligit el nom de la seua estimada. Els crits de l’heroi commouen els arbres del bosc i els caus de les feres repeteixen en eco el nom de Pirene. Hèrcules enterra el cadàver i construeix damunt la tomba un mausoleu de pedra, alt com una muntanya, allargassat com una serralada. I bateja tot aquest muntanyam amb el nom de l’estimada Pirene.

Relació d’informants

Durant aquest llarg viatge per les valls pirinenques, he tingut ocasió de conversar amb centenars de persones, la majoria de les quals han aportat algun element narratiu a aquest llibre. La relació exhaustiva de tots els informants s’allargaria moltes pàgines, per la qual cosa em limito a esmentar aquí tan sols aquelles persones que han contribuït, pel cap baix, amb un relat sencer. A uns i altres el meu agraïment més sincer. Al cap i a la fi, tots aquests pirinencs són el vertaders narradors d’aquestes històries.

VALL DE BENASC

—Vicente Juste, Benasc.

—Ramon de Corte, Benasc.

—Javier de Castanyeta, Benasc.

—Ramon de Francha, Cerler.

—Salvador de Carretera, Erist.

—José de Rufat, Erist.

—Antònio de Caballera, Sos.

—José M. de Cecília, Saünc.

—Pío Minchot, Castilló de Sos.

—Lourdes Minchot, Castilló de Sos.

—Àngel d’Antoni-xuan, Urmella.

ALTA RIBAGORÇA

—Josefina de Roca, Espés de Dalt.

—Ramon de Rossó, Abella de les Paüls.

—Felip de Betrà, Abella de les Paüls.

—Santiago de Morancho, les Paüls.

—Padrí de cal Baró, Suïls.

—Cisco de Llivernal, Denui.

—Antònio de Gasparó, Font-janina.

—Maria de Gaspà, la Torre de Buira.

—Família de Teixidor, Sant Orenç.

—Trinitat de Segabaix, Sarroqueta.

—Josep de Masover, Vilaller.

—Amparo de Carllà, Bono.

—Milagros de Moliné, Aneto.

—Nieves d’Alguaira, Erill-la-vall.

—Jaume de Conilla, Durro.

—Conxa de Simona, Boí.

—Carme de Casolà, Taüll.

—Teresa de l’Hostalet, Massivert.

—Família de Servent, Castellars.

—Trinitat de Perbatlle, Peranera.

—Maria de Tomàs, Montiverri.

PALLARS JUSSÀ

—Gildo de Larén.

—Josep de Berto, Espui.

—Josep de Xo, Cabdella.

—Família de Jaumet, Astell.

—Família de Cansat, Astell.

—Josep de Quico, Aramunt.

—Família de la Rita, Pessonada.

—Pepe del Ton, Pessonada.

—Trini de Guitones, Siall.

PALLARS SOBIRÀ

—Climent de Gramuntill.

—Família Teixidor, Bresca.

—Anna de Sarroca de Baén.

—Jovita de Gerri.

—Pilar del Mariano, Baro.

—Ventura del Músic, Escós.

—Josep de Carrereta, Ancs.

—Rossendo de Macareno, Malmercat.

—Manuel del Bosch, Llagunes.

—Toni Comes, Sort.

—Maïlla de Rialp.

—Benito de Galta, Seurí.

—Família Marquetó, Escart.

—Joanblau, Esterri d’Àneu.

—Família de Moreu, Son.

—Pilara del Ros, Sorpe.

—Famílies Moreig i Masover, Berrós.

—Família de Foixenc, Isil.

—Ramon de Badia, Gavàs.

—Pep Escolà, Ribera de Cardós.

—Família Mora, Arrós de Cardós.

—Maria del Borrut, Esterri de Cardós.

—Bep de Lladorre.

—Josep Parache, Lladorre-Gust.

—Família de Ticó, Boldís.

—Manuel de Madó, Tavascan.

—Josep de Gabarroca, Boldís.

—Jepo d’Ainet de Besan.

—Cisco de Casemiro, d’Ainet de Besan.

—Miquel de Guillem, Norís.

—Àngela de Cerdà, Tor.

—Genoveva de Marçal, Farrera.

ANDORRA

—Enric de cal Nagol, Sant Julià.

—Francisca Serch, el Pui d’Olivesa.

—Sergi Mas, Aixovall.

—Pere Canturri, Andorra.

—Cisco del Cremat, Anyós.

—Andreu i Pere Montaner, el Puiol del Pui.

—Teodor Torres, Encamp.

—Antoni de Roca, Llorts.

ALT URGELL

—Família de cal Miquel i cal Borda, Montanissell.

—Emili Solà, Nargó.

—Josep del Boter, Organyà.

—Angeleta del Pere, Noves.

—Quima de l’Andreu, Taús.

—Montserrat del Guitart, Avellanet.

—Ramon del Monestir, Cassovall.

—Joan del Boixadera, Cabó.

—Pilar del Bullich, Cabó.

—Joan Riba de cal Nadal d’Ares.

—Maria de l’Ametlla, Sendes.

—Joan de l’Hareter, Farrera dels Llops.

—Margarita de l’Anton, Ars.

—Júlio del Pal, Bescaran.

—Josep de Galabert, Bescaran.

JOSEP COLL i MARTÍ (Pessonada, 16 d’octubre de 1949), més conegut com a Pep Coll, és un escriptor català. Autor prolífic, ha conreat tots els gèneres literaris i, àdhuc, periodístics (col·labora amb els diaris Segre, El Periódico i la revista Descobrir Catalunya). El seu món vital i literari són els Pirineus, que ha convertit en un univers llegendari. Ha estat traduït al castellà i al basc. Ha obtingut premis importants, com el Sant Joan de narrativa per El salvatge dels Pirineus (2005), el Sant Jordi de novel·la per Les senyoretes de Lourdes (2008) o el Joan Crexells per Dos taüts negres i dos de blancs (2013). A més d’escriptor, ha estat professor de llengua i literatura catalanes, i és un gran amant de la muntanya.