Tres germanes és un retaule naturalista sobre la decadència de la classe social privilegiada de Rússia. L’obra descriu les vides i aspiracions de l’Olga, la Maixa i la Irina Pròzorov. Les tres són dones cultes i refinades que, encara que es van formar al Moscou urbà, des de fa onze anys viuen en una guarnició militar de províncies. El retrat d’una família insatisfeta i frustrada amb la seva existència, tot cercant el seu significat en el món modern.

Anton Txékhov

Tres germanes

Drama en quatre actes

ePub r1.0

Titivillus 05.03.2023

Títol original: Три сестры

Anton Txékhov, 1901

Traducció: Joan Casas & Nina Avrova, 1999

Editor digital: Titivillus

ePub base r2.1

PERSONATGES

ANDREI SERGUÈIEVITX PRÒZOROV.

NATÀLIA IVÀNOVNA (NATAIXA), la seva promesa i després la seva dona.

OLGA, MAIXA, IRINA, les seves germanes.

FIODOR ILIÏTX KULIGUIN, mestre d’escola, marit de la Maixa.

ALEKSANDR IGNÀTIEVITX VERXININ, tinent coronel, comandant de bateria.

NIKOLAI LVÒVITX TUZENBAKH, baró, tinent.

VASSILI VASSÍLIEVITX SOLIONI,[1] capità d’estat major.

IVAN ROMÀNOVITX TXEBUTIKIN, metge militar.

ALEXEI PETRÒVITX FEDÒTIK, subtinent.

VLADÍMIR KÀRLOVITX RODÉ, subtinent.

FERAPONT, vigilant del Zemstvo,[2] vell.

ANFISSA, antiga mainadera, una vella de vuitanta anys.

L’acció té lloc en una capital de província.

ACTE PRIMER

La casa dels Pròzorov, un rebedor amb columnes darrere les quals es veu la sala. Migdia; a fora fa un dia assolellat i alegre. A la sala han començat a parar la taula per dinar. L’Olga porta l’uniforme blau de mestra d’un col·legi de noies; no para de corregir els quaderns de les seves alumnes, ara dreta, ara caminant; la Maixa, amb un vestit negre, seu amb el barret a la falda i llegeix un llibre; la Irina, amb un vestit blanc, està dreta, pensativa.

OLGA: El pare va morir fa just un any, tal dia com avui, un 5 de maig, el dia del teu sant, Irina. Feia molt de fred, nevava. Jo em pensava que no el podria sobreviure; tu estaves ajaguda, sense sentits, com morta. Però ha passat un any, i el record ja no ens pesa, tu ja portes un vestit blanc, la teva cara és lluminosa… (Un rellotge de paret toca les dotze.) Aquell dia el rellotge també va tocar. (Pausa.) Recordo que, quan portàvem el pare, sonava la banda de música i al cementiri disparaven salves. Ell era general; comandava una brigada, i tanmateix no hi havia gaire gent. Ara que hi penso, aquell dia plovia. Plovia molt, i nevava.

IRINA: No hi pensis més!

(Darrere les columnes, a la sala, al costat de la taula, apareixen el baró Tuzenbakh, en Txebutikin i en Solioni.)

OLGA: Avui fa bo i les finestres es poden obrir de bat a bat, però els bedolls encara no treuen fulla. El pare, quan el van ascendir a general de brigada, va marxar amb nosaltres de Moscou, ara fa onze anys, i recordo perfectament que a primers de maig, per aquests dies, a Moscou tot està florit, fa bon temps, el sol ho banya tot. Han passat onze anys, però recordo totes les coses d’allà com si n’haguéssim marxat ahir. Déu meu! Aquest matí m’he despertat, he vist aquest cop de llum; he vist la primavera i la joia ha esclatat en la meva ànima, i m’han vingut unes ganes boges de tornar a casa.

TXEBUTIKIN: Ni t’ho pensis!

TUZENBAKH: Fantasies, és clar.

(La Maixa, pensarosa, amb el cap al llibre, xiula fluixet una cançó.)

OLGA: No xiulis, Maixa. Com se t’acut![3] (Pausa.) Com que treballo cada dia a l’escola, i després a la tarda encara faig classes, sempre tinc mal de cap, i se m’acuden uns pensaments com si ja fos vella. És cert que en els quatre anys que fa que sóc a l’escola he anat sentint com dia a dia m’abandonaven de mica en mica les forces i la joventut. I només un somni creixia i es feia més fort…

IRINA: Marxar a Moscou. Vendre la casa, deixar tot això d’aquí, i anar a Moscou…

OLGA: Sí! Tan aviat com puguem, a Moscou.

(En Txebutikin i en Tuzenbakh riuen.)

IRINA: El nostre germà, segurament, acabarà sent professor i tampoc no viurà aquí. Només hi ha un problema: la pobra Maixa.

OLGA: La Maixa vindrà a Moscou a passar els estius, cada any.

(La Maixa continua xiulant feblement la cançó.)

IRINA: Si Déu vol, tot anirà bé. (Mira per la finestra.) Avui fa bon temps. No sé per què tinc l’ànima tan plena de claror! Aquest matí m’he adonat que era el meu sant, i de sobte m’he posat contenta i m’he recordat de quan era petita, de quan encara vivia la mamà. Quins pensaments més meravellosos em commovien, quins pensaments!

OLGA: Avui tota tu brilles i sembles extraordinàriament bonica. I la Maixa també està bonica. Fins i tot l’Andrei podria fer goig, però s’ha engreixat massa i això no l’afavoreix. I jo m’he fet vella, m’he aprimat molt, segurament perquè a l’escola les nenes em fan enrabiar. Però vet aquí que avui sóc lliure, sóc a casa i no tinc mal de cap, i em sento més jove que ahir. Tinc vint-i-vuit anys, només… Tot està bé, tot és un do de Déu, però em fa l’efecte que seria millor si m’hagués casat i m’estigués tot el dia a casa. (Pausa.) El marit que tingués, l’estimaria.

TUZENBAKH, a Solioni: Vostè diu unes ximpleries que ja estic fart d’escoltar-lo. (Entra al rebedor.) Me n’havia oblidat: avui els vindrà a visitar el nostre nou comandant de bateria, Verxinin. (Seu al costat del piano.)

OLGA: Doncs molt bé! Me n’alegro molt.

IRINA: És vell?

TUZENBAKH: No, està bé. No en deu tenir més de quaranta o de quaranta-cinc. (Toca les tecles suaument.) Sembla una bona persona. No és cap beneit, això segur. Però xerra massa.

IRINA: És un home interessant?

TUZENBAKH: Sí, força, però té dona, sogra i dues nenes. I a més a més és casat de segones. Quan va de visita, a tot arreu ho deixa anar, que té dona i dues nenes. Aquí també ho dirà. La seva dona està mig tocada de l’ala, amb una llarga trena de joveneta; només parla de coses elevades, filosofa i de tant en tant prova de suïcidar-se, segurament per fer la punyeta al seu marit. Jo ja fa molt que l’hauria deixada, una dona com aquesta, però ell l’aguanta i es limita a queixar-se.

SOLIONI, passa de la sala al rebedor amb en Txebutikin: Amb una mà només puc aixecar un pes d’un pud[4] i mig, però amb totes dues n’aixeco cinc, i segons com sis i tot. D’això jo dedueixo que dues persones no són dues vegades més fortes que una, sinó tres vegades i fins i tot més…

TXEBUTIKIN, camina llegint el diari: Contra la caiguda dels cabells …dos zolotniks[5] de naftalina per mitja ampolla d’alcohol, diluir i posar-s’ho cada dia… (Ho apunta en un bloc.) Això ens ho apuntarem! (A en Solioni:) Com li deia, el tap de suro es posa a l’ampolleta i es travessa amb un tubet de vidre… després s’agafa un pessic d’alum d’allò més corrent…

IRINA: Ivan Romànitx, estimat Ivan Romànitx!

TXEBUTIKIN: Què hi ha, nena meva, bonica?

IRINA: Digui’m: per què em sento tan feliç avui? Com si navegués a la vela, amb un ample cel blau a sobre, i passessin rabent tot de grans ocells blancs. Per què és així? Per què?

TXEBUTIKIN, besant-li les dues mans, amb tendresa: El meu ocellet blanc…

IRINA: Avui, quan m’he despertat, m’he llevat i m’he rentat la cara, de sobte m’ha semblat que tot era clar en aquest món, i que ja sabia com calia viure. Estimat Ivan Romànitx, ara ho sé tot. L’home ha de fer feina, ha de treballar i ha de suar, sigui qui sigui, aquest és tot el sentit i la finalitat de la seva vida, la seva felicitat, el seu èxtasi. És meravellós ser un obrer que s’aixeca amb el sol i pica pedra al carrer, o un pastor, o un mestre que ensenya la mainada, o un maquinista de tren… Déu meu, i no cal ni que parlem de persones, valdria més ser un bou o un simple cavall i poder treballar, que no pas ser una dona jove que es lleva a les dotze del migdia, que es fa portar el cafè al llit, que necessita dues hores per vestir-se… oh, quin horror! Igual que de vegades, quan fa molta calor, et vénen ganes de beure, a mi m’han vingut ganes de treballar, i si no sóc capaç de llevar-me d’hora i de posar-me a fer feina, aleshores, Ivan Romànitx, retiri’m la seva amistat.

TXEBUTIKIN, amb tendresa: Així mateix ho faré…

OLGA: El pare ens va ensenyar a llevar-nos a les set. Ara la Irina es desperta a les set i es queda al llit fins a les nou tocades pensant en no sé què. I fa una cara tan seriosa! (Riu.)

IRINA: Tu estàs acostumada a veure’m com una criatura, i trobes estrany que faci posats seriosos. Ja tinc vint anys!

TUZENBAKH: Anhelar el treball, Déu meu, com la comprenc! Jo no he treballat mai a la vida. Vaig néixer a Petersburg, una ciutat freda i ociosa, en una família que mai no va saber què era treballar ni va conèixer cap preocupació. Recordo que quan arribava a casa, venint de l’Acadèmia, el criat em treia les botes mentre jo feia el dropo, i la mare em contemplava extasiada i se sorprenia si els altres em miraven de cap altra manera. Em preservaven del treball. Però dubto que aconseguissin deslliurar-me’n, ho dubto! Ara ha arribat l’hora, s’acosta a tots nosaltres una cosa immensa, es prepara una tempesta poderosa i saludable que ja ve, que ja és a tocar i que aviat espolsarà d’una bufada la mandra de la nostra societat, la indiferència, els prejudicis contra el treball, l’avorriment putrefacte. Jo treballaré, i d’aquí a vint-i-cinc o trenta anys treballarà tothom. Tothom!

TXEBUTIKIN: Jo no treballaré.

TUZENBAKH: Vostè no compta.

SOLIONI: D’aquí a vint-i-cinc anys, gràcies a Déu, vostè ja no serà d’aquest món. Abans de dos o tres anys l’haurà dinyada, o si no m’emprenyaré i li fotré un tret al cap, àngel meu. (Es treu un flascó de perfum de la butxaca i es perfuma pit i mans.)

TXEBUTIKIN, riu: És veritat, jo no he fet mai res. D’ençà que vaig acabar els estudis no he fet ni brot, ni tan sols he llegit cap llibre, només diaris… (Es treu de la butxaca un altre diari.) Aquí en tenim un… Pels diaris, per exemple, sé que va existir un Dobroliúbov,[6] però d’allò que escrivia no en tinc ni idea… Aneu a saber!… (Se sent com piquen a terra des del pis de baix.) Vet aquí… Em criden del pis de baix… Deu haver vingut algú. Torno de seguida… Espereu-me… (Surt amb caminar apressat, pentinant-se la barba.)

IRINA: Això és que en prepara alguna.

TUZENBAKH: Sí. Ha sortit amb aires de triomf. Segur que d’aquí a un moment es presentarà amb un regal.

IRINA: Això no pot anar!

OLGA: Sí, és espantós. Però sempre les fa, aquestes ximpleries.

MAIXA: Al bosc fadat hi ha un roure verd, i una cadena d’or al roure… i una cadena d’or al roure…[7] (S’aixeca i cantusseja.)

OLGA: Avui et veig trista, Maixa. (La Maixa, cantussejant, es posa el barret.) On vas?

MAIXA: A casa.

IRINA: Ves què se t’acut…

TUZENBAKH: Anar-se’n de la festa!

MAIXA: Tant se val… A la tarda tornaré. Adéu, bonica meva… (Fa un petó a la Irina.) Et torno a desitjar bona salut i felicitat… En vida del pare, els dies de celebració venien a casa trenta o quaranta oficials, feien molt de soroll, i en canvi aquí no hi ha ni una ànima, i un silenci com si fóssim al desert. Me’n vaig… Avui estic moixa, trista, i no m’has de fer cas. (Rient entre llàgrimes.) Després ja parlarem, i ara adéu, preciosa meva, me n’aniré a qualsevol lloc.

IRINA, disgustada: Com ets!…

OLGA, plorosa: Jo t’entenc, Maixa.

SOLIONI: Si un home filosofa, la cosa serà filosofística, o potser sofística; si són una o dues dones les que filosofen, la cosa serà una cançó de l’enfadós.

MAIXA: Què vol dir amb això, personatge terrible?

SOLIONI: No res. No va tenir temps de dir ni amén, que l’ós se’l va cruspir completament.

(Pausa.)

MAIXA, a l’Olga, enfadada: No ploris més!

(Entren l’Anfissa i en Ferapont amb un pastís.)

ANFISSA: Passa cap aquí, senyor meu, passa, que no portes pas les soles enfangades. (A la Irina:) Del Zemstvo, de part d’en Protopòpov, en Mikhaïl Ivànitx. Es una panada.

IRINA: Gràcies. Dóna-li les gràcies. (Agafa el pastís.)

FERAPONT: Què?

IRINA, en veu més forta: Que li donis les gràcies!

OLGA: Teta, talla-li un tros de la panada. Ferapont, vés allà que te’n donaran un tros.

FERAPONT: Què?

ANFISSA: Vinga, senyor meu Ferapont Spiridònitx, anem… (Surt amb en Ferapont.)

MAIXA: No m’agrada, aquest Protopòpov. Aquest Mikhaïl Potàpitx o Ivànitx.[8] No l’hauríem de convidar.

IRINA: Jo no l’he convidat.

MAIXA: Ben fet.

(Entra en Txebutikin, i darrere seu un soldat que porta un samovar de plata; murmuris de sorpresa i de descontentament.)

OLGA, tapant-se la cara amb les mans: Un samovar! És increïble! (Se’n va cap a la taula de la sala.)

IRINA: Ivan Romànitx, estimat meu, però què fa?!

TUZENBAKH, riu: Ja els ho deia, jo!

MAIXA: Ivan Romànitx, se n’hauria de donar vergonya!

TXEBUTIKIN: Estimades meves, belleses meves, vostès per a mi són úniques, no hi ha res en aquest món que més apreciï. Aviat faré seixanta anys, sóc un vell, un solitari, un pobre vell… Jo no tinc res de valor, llevat d’aquest amor que sento per vostès, i si no fos per això ja faria temps que no seria d’aquest món… (A la Irina:) Bonica meva, nena meva, la conec des del dia que va néixer… la vaig portar en braços… Jo estimava la seva difunta mamà…

IRINA: No ens hauria de fer aquests regals tan cars!

TXEBUTIKIN, plorós, enfadat: Que jo faig regals cars… Ximpleries! (Al soldat:) Porta el samovar cap allà… (Escarneix:) Que jo faig regals cars…

(El soldat s’emporta el samovar cap a la sala.)

ANFISSA, travessa el rebedor: Un coronel que no coneixem, boniques meves! Ja s’ha tret l’abric, nenes, ve cap aquí. Arínuixka,[9] sigues amable i ben educada… (Sortint:) Ja comença a ser hora d’anar cap a taula… Déu ens guardi…

TUZENBAKH: Segur que és en Verxinin. (Entra en Verxinin.) Tinent coronel Verxinin!

VERXININ, a la Maixa i a la Irina: Tinc l’honor de presentar-me: Verxinin. Estic molt, molt content, de trobar-me finalment a casa de vostès. Com han canviat! Ai! Ai!

IRINA: Segui, sisplau. Ens sentim molt honorades.

VERXININ, alegrement: Quina alegria que tinc! Quina alegria! Però vostès eren tres germanes. Ho tinc present: tres nenes. De les cares ja no me’n recordo, però recordo perfectament que el seu pare, el coronel Pròzorov, tenia tres filles petites i que les vaig veure amb aquests mateixos ulls. Com passa el temps! Ui, ui, com passa el temps!

TUZENBAKH: L’Aleksandr Ignàtievitx ha vingut de Moscou.

IRINA: De Moscou? Vostè ha vingut de Moscou?

VERXININ: Sí. D’allà. El seu pare, que en pau descansi, hi va estar destinat de comandant de bateria, i jo vaig ser oficial a la seva brigada. (A la Maixa:) Potser de la cara de vostè encara me’n recordo una mica.

MAIXA: Doncs jo, de la de vostè, no!

IRINA: Olga! Olga! (Crida cap a la sala:) Vine aquí, Olga! (L’Olga entra al rebedor venint de la sala.) Resulta que el tinent coronel Verxinin ve de Moscou.

VERXININ: Així doncs, vostè deu ser l’Olga Serguèievna, la gran… I vostè la Màrya… I vostè la Irina, la petita…

OLGA: Diu que ve de Moscou?

VERXININ: Sí. Vaig estudiar a Moscou i vaig començar el meu servei a Moscou. M’hi he passat molt de temps, i finalment m’han donat el comandament d’una bateria, i, com veuen, m’he traslladat aquí. De fet no en tinc cap memòria clara, de vostès, només puc recordar que eren tres germanes. El seu pare sí que s’ha mantingut en el meu record, i si acluco els ulls el veig com si fos viu. A Moscou jo anava de tant en tant a casa seva…

OLGA: Jo estava convençuda que recordava tothom, i de cop i volta…

VERXININ: Em dic Aleksandr Ignàtievitx…

IRINA: Aleksandr Ignàtievitx. Vostè, de Moscou… Quina sorpresa!

OLGA: És que nosaltres ens hi traslladarem.

IRINA: Confiem que cap a la tardor ja hi podrem ser. És la nostra ciutat natal, allà vam néixer… Al carrer de Stàraia Basmànnaia…

(Riuen d’alegria totes dues.)

MAIXA: Sense esperar-ho hem trobat un compatriota. (Animadament:) Ara sí que em ve a la memòria. No te’n recordes, Òlia? A casa li deien: «El comandant enamorat». Vostè, en aquell temps, era tinent i estava enamorat de no sé qui, i tothom per fer broma li deia «comandant…».

VERXININ, riu: Exacte, exacte… El comandant enamorat, això mateix…

MAIXA: Només que en aquella època duia bigoti… Que gran que s’ha fet! (Plorosa:) Que gran que s’ha fet!

VERXININ: Sí, quan em deien el comandant enamorat encara era jove, i estava enamorat. Ara ja no és així.

OLGA: Però encara no té cap cabell blanc. S’ha fet gran, però encara no és vell.

VERXININ: Ja vaig camí dels quaranta-tres. Fa molt que van marxar de Moscou, vostès?

IRINA: Fa onze anys. Però per què plores, Maixa, beneita?… (Plorosa:) Mira que jo també acabaré plorant…

MAIXA: No és res. I a quin carrer vivia, vostè?

VERXININ: A Stàraia Basmànnaia.

OLGA: Nosaltres també…

VERXININ: Hi va haver un temps que vaig viure al carrer Nemètskaia. Des del carrer Nemètskaia anava a peu fins a la Caserna Vermella. Pel camí hi ha un pont fosc. A sota, l’aigua murmura. A les persones solitàries l’ànima se’ls omple de tristor. (Pausa.) Aquí el riu és tan ample, tan esplèndid! Un riu meravellós!

OLGA: Sí. Però fa fred. Fa fred i hi ha mosquits…

VERXININ: I ara! El clima és bo, saludable, autènticament eslau. El bosc, el riu… i també hi ha molts bedolls. Aquests bedolls humils i tan bonics, jo me’ls estimo més que cap altre arbre. S’hi viu bé, aquí. L’única cosa estranya és que l’estació de ferrocarril sigui a vint verstes… I ningú no em sap dir per què és així.

SOLIONI: Jo sí que ho sé, per què és així. (Tothom el mira.) Perquè si l’estació fos a prop, no seria lluny i, atès que és lluny, això vol dir que no és a prop.

(Un silenci incòmode.)

TUZENBAKH: És molt de la broma, vostè, Vassili Vassílitx.

OLGA: Ara sí que el recordo. Ara sí.

VERXININ: Jo coneixia la seva mare.

TXEBUTIKIN: Era molt bona dona, que Déu la tingui a la glòria.

IRINA: La mamà és enterrada a Moscou.

OLGA: A Novodèvitxi…[10]

MAIXA: Imagini’s que ja em començo a oblidar de la seva fesomia. De la mateixa manera tampoc es recordaran de nosaltres. Ens oblidaran.

VERXININ: Sí. Ens oblidaran. És el nostre destí i no hi podem fer res. Allò que avui ens sembla seriós i transcendent, importantíssim, arribarà un dia que serà oblidat o que semblarà faltat de tota importància. (Pausa.) I el cas és que no tenim cap manera de saber quina cosa serà considerada realment elevada i important, i quina altra mediocre i ridícula. El descobriment de Copèrnic, o el de Colom, no semblaven al principi coses innecessàries i ridícules? I unes ximpleries buides, escrites per qualsevol personatge estrafolari, no semblaven una gran veritat? I és possible que la nostra vida d’ara, que acceptem de bon grat, amb el temps sembli estranya, incòmoda, estúpida, insuficientment neta i potser fins i tot pecaminosa…

TUZENBAKH: Qui sap? I també és possible que diguin que la nostra vida va ser elevada, i que la recordin amb respecte. Ara no hi ha tortures, execucions, invasions, però alhora hi ha tant de sofriment!

SOLIONI, amb veu aguda: Piu, piu, piu… Si vols, deixa el baró sense menjar, però no el deixis mai sense filosofar.

TUZENBAKH: Vassili Vassílitx, li prego que em deixi en pau… (S’asseu una mica enllà.) Fet i fet, tot això és ben avorrit.

SOLIONI, amb veu aguda: Piu, piu, piu…

TUZENBAKH, a en Verxinin: Els sofriments que ara observem —i són tants!— demostren malgrat tot que la societat ja ha assolit un cert progrés moral…

VERXININ: Sí, sí que és cert.

TXEBUTIKIN: Vostè, baró, ha dit que la gent dirà que la nostra vida va ser elevada, però les persones no deixarem de ser baixetes… (Es posa dret.) Mireu si en sóc de petit, jo. Serà per consolar-me que diran que la meva vida haurà estat elevada, això és prou clar.

(Fora de l’escenari se sent un violí.)

MAIXA: És l’Andrei, el nostre germà, que toca.

IRINA: És el savi de la casa. Segurament serà professor. El papà era militar, i el seu fill ha triat la carrera de científic.

MAIXA: Com volia el papà.

OLGA: Avui li hem fet massa bromes. Em sembla que està una mica enamorat.

IRINA: D’una senyoreta d’aquí. Avui, segurament, vindrà a casa.

MAIXA: Oh, i com es vesteix! No és que vagi lletja o passada de moda, senzillament és que fa pena. Una faldilla llampant i estranya, d’un color esgrogueït, amb un vulgar serrellet al voltant, i una bruseta vermella. I aquelles galtes tan polides, tan polides! L’Andrei no n’està enamorat, jo no m’ho puc creure, fet i fet té bon gust, ell; no, només ho fa per fer-nos enrabiar, són beneiteries. Ahir vaig sentir dir que aquesta noia es casava amb en Protopòpov, el president del nostre Zemstvo. Seria perfecte… (A la porta del costat:) Andrei, vine aquí! Només un moment, estimat!

(Entra l’Andrei.)

OLGA: És el meu germà Andrei Serguèitx.

VERXININ: Verxinin.

ANDREI: Pròzorov. (S’eixuga la suor de la cara.) Què, aquí de comandant de bateria?

OLGA: Imagina’t, l’Aleksandr Ignàtitx, de Moscou.

ANDREI: Sí. Doncs el felicito, ara les meves germanetes no el deixaran en pau.

VERXININ: Em sembla que ja les he cansades prou, les seves germanes.

IRINA: Miri quin marc per a un retrat que m’ha regalat avui l’Andrei! (Li ensenya el marc.) L’ha fet ell mateix.

VERXININ, mira el marc i sense saber què dir: Sí… molt maco…

IRINA: I aquell altre que hi ha damunt el piano, també l’ha fet ell.

(L’Andrei venta l’aire amb la mà i s’aparta.)

OLGA: És el nostre científic, i toca el violí, i també fa marqueteria. En una paraula: és mestre de tots els oficis. No te’n vagis, Andrei! Té aquest costum, sempre se’n va. Vine aquí!

(La Maixa i la Irina l’agafen de bracet per banda i banda i, rient, el porten de retorn.)

MAIXA: Vine, vine!

ANDREI: Deixeu-me, sisplau.

MAIXA: Fas riure! A l’Aleksandr Ignàtievitx, temps enrere, li deien el comandant enamorat, i això no el feia enfadar gens.

VERXININ: Gens!

MAIXA: I a mi m’agradaria poder-te dir el violinista enamorat!

IRINA: O el professor enamorat!…

OLGA: Està enamorat! L’Andriúixka està enamorat!

IRINA, pica de mans: Bravo! Bravo! Bis! L’Andriúixka està enamorat!

TXEBUTIKIN, s’acosta pel darrere a l’Andrei i l’agafa per la cintura amb les dues mans: La natura ens ha fet néixer per res més que per l’amor![11] (Esclafeix a riure; no ha deixat anar el diari en tota l’estona.)

ANDREI: Au, va, prou, prou… (S’eixuga la cara.) No he dormit en tota la nit, i a hores d’ara, com si diguéssim, encara no hi sóc del tot. He estat llegint fins a les quatre, després m’he ficat al llit però no he pogut aclucar els ulls. Pensava en això, en allò, i mentre anava rumiant la llum de l’alba i el sol se m’han començat a ficar al dormitori. Aquest estiu, com que seré aquí, vull traduir un llibre de l’anglès.

VERXININ: Sap llegir en anglès, vostè?

ANDREI: Sí. El pare, que en pau descansi, ens va exigir molt amb l’educació. És ridícul i estúpid, però he de reconèixer que després de la seva mort vaig començar a pujar de pes, i que en un any m’he fet gras, com si el meu cos s’hagués alliberat d’una opressió. Gràcies al pare, jo i les meves germanes sabem francès, alemany i anglès, i la Irina també sap una mica d’italià. Però, si sabés la feinada que ens va costar!

MAIXA: En aquesta ciutat conèixer tres idiomes és un luxe innecessari. No és ni tan sols un luxe, és com un apèndix innecessari, com un sisè dit. Sabem masses coses inútils.

VERXININ: Aquesta sí que és bona! (Riu.) Diu que saben masses coses inútils! Em sembla que no existeix ni pot existir una ciutat tan avorrida i trista que faci del tot innecessària una persona intel·ligent i culta. Suposem que entre els cent mil habitants d’aquesta ciutat, segurament retrògrada i vulgar, de persones com vostès només n’hi hagués tres. És evident que no podrien vèncer la massa obscura que les envolta, que al llarg de la vida, de mica en mica, haurien de retrocedir i perdre’s entre aquesta multitud de cent mil, que la vida les ofegaria, però tot i així vostès no desapareixerien, no passarien sense exercir cap influència. Les persones com vostès, temps a venir, potser seran sis, i després dotze, i així de mica en mica fins que finalment acabin sent la majoria. D’aquí a dos-cents o tres-cents anys la vida a la terra serà inimaginablement bonica, meravellosa. L’home necessita una vida així, i encara que fins ara no hagi existit, l’ha de pressentir, esperar-la, somiar-la, s’ha de preparar per quan arribi, i per fer-ho ha de veure i ha de saber més d’allò que veien i que sabien el seu avi i el seu pare. (Riu.) I vostès es queixen que saben masses coses inútils.

MAIXA, es treu el barret: Em quedo a menjar alguna cosa.

IRINA, amb un sospir: La veritat és que tot això ho hauríem d’escriure…

(L’Andrei no hi és; ha sortit sense que ningú se n’adonés.)

TUZENBAKH: D’aquí a molts anys, diu vostè, la vida a la Terra serà bonica, meravellosa. És veritat. Però per participar-hi ara, encara que sigui de lluny, ens hem de preparar, hem de treballar…

VERXININ, es posa dret: Sí. Però, ara que m’hi fixo, quantes flors que tenen! (Mira al seu voltant.) I el pis és preciós. Els hi envejo! I jo que m’he passat la vida arrossegant-me per caus amb un parell de cadires, un sofà i unes estufes que sempre fumejaven. Sempre he trobat a faltar unes flors com aquestes a la meva vida… (Es frega les mans.) Ah! Què hi farem!

TUZENBAKH: Sí, hem de treballar. Segurament deuen pensar: aquest alemany ja s’ha posat sentimental. Però els dono la meva paraula d’honor que sóc rus, i ni tan sols el parlo, l’alemany. El meu pare és de fe ortodoxa…

(Pausa.)

VERXININ, es passeja per l’escenari: Jo, tot sovint, penso: i si tornés a començar la vida, d’una manera conscient? I si la vida viscuda vingués a ser, com si diguéssim, un esborrany, i després vingués la vida passada en net! Si fos així cadascun de nosaltres, crec jo, provaria en primer lloc de no repetir-se, o si més no es crearia un ambient de vida diferent, s’instal·laria en un pis com aquest, amb flors i amb molta llum… Jo tinc una esposa, dues filles, i a més a més la meva dona és una senyora que no gasta bona salut, i etcètera, etcètera, en fi, però si tornés a començar la vida no em casaria… No, no!

(Entra en Kuliguin amb un frac d’uniforme.)

KULIGUIN, s’acosta a la Irina: Estimada germana, m’has de permetre que et feliciti pel dia del teu sant i que et desitgi sincerament, i de tot cor, una bona salut i tot allò que es pot desitjar a una noia de la teva edat. I després que t’ofereixi aquest llibre com a obsequi. (Li dóna un llibre.) La història del nostre col·legi al llarg de cinquanta anys, escrita per mi. Un llibre sense cap valor, que vaig escriure perquè no tenia res més a fer, però de totes maneres llegeix-lo. Bona tarda, senyors! (A en Verxinin:) Kuliguin, mestre del col·legi d’aquesta ciutat. Conseller d’Estat. (A la Irina:) En aquest llibre hi trobaràs la llista de tots els qui han completat estudis al nostre col·legi aquests últims cinquanta anys: Feci, quod potui, faciant meliora potentes.[12] (Fa un petó a la Maixa.)

IRINA: Però per Pasqua ja me’n vas regalar un, de llibre d’aquests.

KULIGUIN, riu: No pot ser. Però si és veritat, torna-me’l, o encara millor: dóna’l al coronel. Agafi’l, coronel, potser algun dia se’l llegirà per passar l’estona.

VERXININ: N’hi estic molt agraït. (Es disposa a marxar.) Estic molt content d’haver-los conegut…

OLGA: Que se’n va? No, no!

IRINA: Es quedarà a menjar alguna cosa. Sisplau.

OLGA: L’hi demano!

VERXININ, fa una reverència: Em sembla que vostès celebren un sant. M’hauran de disculpar, jo no ho sabia, no l’he felicitada… (Surt amb l’Olga cap a la sala.)

KULIGUIN: Avui, senyors, és diumenge. Un dia festiu. Doncs descansem. Passem-ho bé, cadascun d’acord amb la seva edat i la seva situació. S’haurien d’amagar les catifes a l’estiu, i tenir-les desades fins a l’hivern… Amb naftalina i pólvores insecticides… Els romans eren saludables perquè sabien treballar, i també sabien descansar, mens sana in corpore sano. La seva vida fluïa dins unes formes sabudes. El nostre director diu: «La cosa més important de qualsevol vida és la seva forma»… Les coses que perden la forma s’acaben, i amb la nostra vida quotidiana passa el mateix. (Agafa la Maixa per la cintura rient.) La Maixa m’estima. La meva dona m’estima. I les cortines de les finestres, a desar-les, també, amb les catifes… Avui estic alegre. Estic de molt bon humor. Maixa, avui a les quatre hem de ser a casa del director. Ha organitzat una excursió amb els pedagogs i les seves famílies.

MAIXA: No hi aniré.

KULIGUIN, decebut: Maixa, estimada, per què?

MAIXA: Després ja en parlarem… (Enfadada:) Molt bé, ja hi aniré, però ara deixa’m, sisplau… (S’aparta.)

KULIGUIN: I després passarem la vetllada a casa del director. Malgrat la seva poca salut, aquell home procura ser sociable costi el que costi. És una persona excel·lent, brillant. Un home extraordinari. Ahir, després del consell, em diu: «N’estic cansat, Fiodor Iliïtx! N’estic cansat!». (Mira el rellotge de paret i després el seu.) Aquest rellotge va avançat de set minuts. «Sí», em diu, «n’estic cansat!».

(Se sent que toquen el violí fora de l’escenari.)

OLGA: Senyors, sisplau, vinguin a taula! Aquí hi ha la panada.

KULIGUIN: Oh, estimada Olga meva, estimada meva! Ahir vaig treballar des del matí fins a les onze de la nit, vaig acabar rebentat i avui em sento feliç. (Se’n va cap a la taula de la sala.) Estimada meva…

TXEBUTIKIN, es fica el diari a la butxaca i es pentina la barba: Una panada? Perfecte!

MAIXA, a en Txebutikin, severa: Vagi amb compte, avui no ha de beure res. Em sent? El perjudica, beure.

TXEBUTIKIN: I ara! Tot això ja ha passat. Fa dos anys que no he tingut cap accés de dipsomania. (Impacient:) Au, dona, que no passarà res!

MAIXA: De totes maneres, no s’atreveixi a beure. No s’atreveixi… (Enfadada, però de manera que el marit no la senti:) Redimoni, una altra tarda d’avorrir-me a casa del director!

TUZENBAKH: Jo, si fos vostè, no hi aniria… Ja veu si és fàcil.

TXEBUTIKIN: No hi vagi, bonica meva.

MAIXA: Que senzill, no hi vagi… Aquesta maleïda vida insuportable… (Se’n va cap a la sala.)

TXEBUTIKIN, darrere d’ella: No n’hi ha per tant!

SOLIONI, passa cap a la sala: Piu, piu, piu…

TUZENBAKH: Prou, Vassili Vassílitx. Deixi-ho córrer!

SOLIONI: Piu, piu, piu…

KULIGUIN, alegrement: A la seva salut, comandant! Jo sóc pedagog, i aquí en aquesta casa sóc un més, sóc el marit de la Maixa… Ella és bona, molt bona…

VERXININ: Beuré una mica d’aquesta vodka d’herbes… (Beu.) A la seva salut! (A l’Olga:) M’hi trobo tan bé, a casa de vostès!…

(Al rebedor només queden la Irina i en Tuzenbakh.)

IRINA: Avui la Maixa està de mal humor. Es va casar quan tenia divuit anys, i ell li semblava l’home més intel·ligent del món. I ara ja no ho veu així. Ell és el més bo, però no pas el més intel·ligent.

OLGA, impacient: Andrei, vine d’una vegada!

ANDREI, des de fora de l’escenari: Ara vinc. (Entra i s’apropa a la taula.)

TUZENBAKH: En què pensa?

IRINA: En res. No m’agrada aquest amic seu, en Solioni, em fa por. Només sap dir ximpleries.

TUZENBAKH: És un personatge estrany. A mi em molesta i m’irrita, però sobretot em fa llàstima. Em sembla que és un tímid… Quan estem sols, pot arribar a ser molt intel·ligent i tendre. Però en el tracte amb la gent és un home brusc i busca-raons. Esperi’s, que seguin, deixi’m estar al seu costat. En què pensa? (Pausa.) Vostè té vint anys, i jo encara no he arribat als trenta. Ens en queden molts per davant, una llarga, llarga renglera de dies plens del meu amor per vostè…

IRINA: Nikolai Lvòvitx, no em parli d’amor.

TUZENBAKH, sense escoltar-la: Jo tinc una set apassionada de viure, de lluitar, de treballar, i aquesta set es fon en la meva ànima amb l’amor que sento per vostè, Irina, i, com si fos fet expressament, vostè és bonica, i la vida em sembla d’una bellesa!… En què pensa?

IRINA: Diu que la vida és bonica. Sí, però i si només ho semblés! Cap de les tres germanes no l’hem coneguda, encara, aquesta vida bonica; a nosaltres la vida ens ha ofegat com la cugula al blat… Em cauen les llàgrimes. Això no està bé… (S’eixuga la cara ràpidament, somriu.) Hem de treballar, treballar. Com que no coneixem el treball no podem viure amb alegria, i per això contemplem la vida d’aquesta manera tan lúgubre. Vam néixer d’unes persones que menyspreaven el treball…

(Entra la Natàlia Ivànovna; porta un vestit rosa amb un cinturó verd.)

NATAIXA: Ja són a taula… He arribat tard… (Es mira ràpidament al mirall i s’arregla.) Em sembla que aquest pentinat no està malament… (En veure la Irina:) Estimada Irina Serguèievna, felicitats! (Li fa un petó fort i llarg.) Quants convidats que té, passaré molta vergonya, de debò… Bona tarda, baró!

OLGA, entra al rebedor: Mira, ja ha arribat la Natàlia Ivànovna. Bona tarda, estimada!

(Es fan petons.)

NATAIXA: Felicitats. Teniu tanta gent, em sento tan intimidada…

OLGA: No passa res, estem en família. (A mitja veu, espantada:) Un cinturó verd! Estimada, això no està bé!

NATAIXA: Que porta mala sort?

OLGA: No. Senzillament no lliga… i queda molt estrany…

NATAIXA, amb veu plorosa: Sí? Però no ho és ben bé, de verd, és d’un to opac. (Camina darrere l’Olga cap a la sala.)

(A la sala comencen a menjar; al rebedor no hi ha quedat ningú.)

KULIGUIN: Tant de bo que trobis un bon maridet, Irina. Ja tens edat per casar-te.

TXEBUTIKIN: I a vostè jo també li desitjo que trobi un bon promès, Natàlia Ivànovna.

KULIGUIN: La Natàlia Ivànovna ja en té, de promès.

MAIXA: Beuré una copeta de vi! Ah, aquesta vida no val rés, però ens en sortirem!

KULIGUIN: No fas gens de bondat, et poso un zero en conducta.

VERXININ: És bo, aquest licor. Amb què està fet?

SOLIONI: Amb escarabats.

IRINA, plorosa: Ecs! Ecs! Quin fàstic!…

OLGA: Per sopar hi haurà un gall dindi fregit i una panada dolça farcida de pomes. Gràcies a Déu avui m’hauré passat tot el dia a casa, i aquest vespre, també a casa… Senyors, torneu al vespre…

VERXININ: Permeti’m també a mi que torni al vespre!

IRINA: Faci’ns aquest honor.

NATAIXA: Aquí no fan compliments.

TXEBUTIKIN: La natura ens ha fet néixer per res més que per l’amor! (Riu.)

ANDREI, enfadat: Senyors, deixem-ho córrer! Que no en tenen prou?

(En Fedòtik i en Rodé entren amb una gran panera de flors.)

FEDÒTIK: Veig que tothom rosega.

RODÉ, en veu alta i guturalitzant les erres: Que roseguen? Sí, ja roseguen…

FEDÒTIK: Espera’t un moment! (Fa una foto.) Una! Un altre moment… (Fa una altra foto.) I dues! Ara ja està!

(Agafen la panera i van cap a la sala, on són rebuts sorollosament.)

RODÉ, en veu alta: Felicitats! Li desitjo tot el bo i millor! Avui fa un temps esplèndid, una autèntica meravella. M’he passat tot el matí de passeig amb els estudiants. Faig d’instructor a l’Institut…

FEDÒTIK: Bellugui’s sense por, Irina Serguèievna, ja pot fer-ho! (Fa la foto.) Avui la trobo molt interessant. (Es treu una baldufa de la butxaca.) Això, ja ho veu, és una baldufa… Fa un xiulet extraordinari…

IRINA: Que bonica!

MAIXA: Al bosc fadat hi ha un roure verd, i una cadena d’or al roure… i una cadena d’or al roure… (Amb veu plorosa:) Però què dic, jo? Des d’aquest matí que se m’ha enganxat aquesta frase…

KULIGUIN: Som tretze a taula!

RODÉ, en veu alta: Senyors, com pot ser que donin importància a aquestes supersticions?

(Riuen.)

KULIGUIN: Si som tretze a taula, això vol dir que entre nosaltres hi ha un enamorat. Qui sap si no és vostè, Ivan Romànitx…

(Riuen.)

TXEBUTIKIN: Jo sóc un vell pecador, però no entenc per què s’ha quedat tan desconcertada la Natàlia Ivànovna.

(Riuen fort; la Nataixa surt corrent de la sala al rebedor, i l’Andrei darrere seu.)

ANDREI: Deixi-ho córrer, no els faci cas! Esperi’s… no se’n vagi, l’hi prego…

NATAIXA: Estic avergonyida… Jo no sé què em passa, i ells es burlen de mi. El fet que me n’hagi anat de taula no està gens bé, però jo no puc, no puc… (Es tapa la cara amb les mans.)

ANDREI: Estimada, l’hi demano, l’hi prego, no es posi nerviosa. Li asseguro que estaven de broma, que ho han fet sense malícia. Estimada meva, bonica meva, tots són bona gent, són persones cordials, i m’estimen, i l’estimen a vostè. Vingui a prop de la finestra. Aquí no ens veuran… (Mira al seu voltant.)

NATAIXA: Estic tan poc acostumada a fer vida de societat!…

ANDREI: Oh, joventut, meravellosa, esplèndida joventut! Estimada meva, bonica meva, no es posi tan nerviosa!… Cregui’m, cregui’m… Em sento tan bé, tinc l’ànima tan plena d’amor i d’èxtasi… Oh, ells no ens veuen! No ens poden veure! Per què, per què m’he enamorat de vostè? Quan m’he enamorat? Oh, no entenc res. Estimada meva, pura, bonica, vulgui ser la meva dona! Jo l’estimo, l’estimo… com mai a ningú…

(Un petó. Dos oficials entren i, en veure una parella que es besen, s’aturen amb sorpresa.)

TELÓ

ACTE SEGON

El mateix decorat del primer acte. Són les vuit del vespre. Fora de l’escenari, al carrer, algú toca un acordió que gairebé no se sent. Foscor. Entra la Natàlia Ivànovna, abrigant-se amb una manteleta, porta una espelma, camina i s’atura al costat de la porta que dóna a l’habitació de l’Andrei.

NATAIXA: Què fas, Andriuixa? Llegeixes? No passa res, jo només… (Camina, obre l’altra porta i, després de mirar a l’altra banda, la torna a tancar.) Que no hi hagi cap flama encesa…

ANDREI, entra amb un llibre a les mans: Què passa, Nataixa?

NATAIXA: Mirava que no hi hagués cap llum encès… És temps de Carnaval i els criats sembla que s’hagin begut l’enteniment, has d’estar tota l’estona a l’aguait que no passi alguna cosa. Ahir a mitjanit passo pel menjador i em trobo una espelma encesa. Qui la va encendre!, no ho vaig poder esbrinar. (Deixa l’espelma.) Quina hora és?

ANDREI, mira el rellotge: Un quart de nou.

NATAIXA: I l’Olga i la Irina encara no són a casa. No han arribat. Tot el sant dia treballant, pobretes. L’Olga al Consell Pedagògic, i la Irina a Telègrafs… (Sospira.) Aquest matí jo li dic a ta germana: «Cuida’t», li dic, «Irina bufona». I ella, ni cas. Dius que és un quart de nou? Em fa l’efecte que el nostre Bòbik no està gaire fi. Per què està tan fred? Ahir tenia febre, i avui el trobo tan fred… Tinc tanta por!

ANDREI: No passa res, Nataixa. El nen està bé.

NATAIXA: Però de totes maneres val més que faci dieta. Tinc por. També he sentit dir que avui, pels volts de les deu, vindrien les màscares a casa, valdria més que no vinguessin, Andriuixa.

ANDREI: Jo no te’n sé dir gran cosa, però sí que els han convidat.

NATAIXA: Aquest matí el menut s’ha despertat, se m’ha quedat mirant i de sobte ha somrigut, això vol dir que m’ha conegut. «Bon dia», que li he dit, «Bòbik! Bon dia, estimat!». I ell, vinga a riure. Els nens ho entenen tot, ho entenen perfectament. De manera, Andriuixa, que els diré que no deixin passar els de les màscares.

ANDREI, indecís: Això ho han de decidir les meves germanes. A casa són les mestresses.

NATAIXA: També ho són. Jo ja els ho explicaré. Són tan bones noies… (Camina.) Per sopar he fet portar mató. El metge diu que només has de menjar mató, que si no, no t’aprimaràs. (S’atura.) En Bòbik està ben glaçat, tinc por que al seu quarto passi fred, potser. L’hauríem de canviar d’habitació, encara que només sigui fins al bon temps. Per exemple, la Irina té un dormitori que és perfecte per a una criatura: és molt sec, i té sol tot el dia. Li hauríem de dir que ara, potser, ella i l’Olga, en una sola habitació… De totes maneres no és mai a casa de dia, només ve a dormir… (Pausa.) Andriuxànxik, per què calles?

ANDREI: No res, pensava… I tampoc no tinc res a dir…

NATAIXA: Ara que me’n recordo… et volia dir una cosa… Ah, sí, que ha vingut en Ferapont del Zemstvo, i que pregunta per tu.

ANDREI, badalla: Fes-lo passar. (La Nataixa surt; l’Andrei, inclinat al costat de l’espelma que ella ha deixat, llegeix el seu llibre. Entra en Ferapont; porta un abric vell i ratat, amb el coll aixecat i les orelles tapades amb una bufanda.) Bona nit, amic meu. Què m’has de dir?

FERAPONT: El president li envia un llibre i no sé quin paper. Aquí ho té tot. (Li dóna el llibre i un sobre.)

ANDREI: Gràcies. Està bé. Però com és que has trigat tant a venir? Ja són més de les vuit.

FERAPONT: Què?

ANDREI, en veu més alta: Dic que has vingut tard, que ja són més de les vuit.

FERAPONT: Sí, tocades. He arribat quan encara no era fosc, però no em deixaven entrar. El senyor, em deien, està ocupat. Bé, què hi farem. Si està ocupat, vol dir que està ocupat, i jo no tinc gens de pressa. (Pensant-se que Andrei li ha fet alguna pregunta:) Què?

ANDREI: No res. (Mirant-se el llibre:) Demà és divendres, no tenim reunió però igualment passaré… Una cosa o altra he de fer. Quedar-se a casa és avorrit… (Pausa.) Ai, avi, estimat meu, quins canvis més estranys que fa la vida, com ens enganya! Avui m’avorria, no tenia res a fer, i he agafat aquest llibre. Unes conferències universitàries d’anys enrere, i ho he trobat tot tan ridícul… Déu meu, sóc secretari del Zemstvo, del mateix Zemstvo que presideix en Protopòpov. Sóc secretari, i la màxima cosa a la qual puc aspirar és a ser membre del Zemstvo. Ser membre del Zemstvo d’aquí, jo, jo que cada nit somio que sóc professor a la Universitat de Moscou, un científic famós, orgull de la terra de Rússia!

FERAPONT: No ho puc saber… És que no el sento bé…

ANDREI: Si em sentissis bé, potser no parlaria amb tu. Necessito parlar amb algú, i la meva dona no em comprèn, a les meves germanes, no sé per què, els tinc por, em fa por que es riguin de mi, que em renyin… No bec, les tavernes no m’agraden, però com m’agradaria trobar-me assegut a Moscou, al restaurant de Tèstov o bé al Bolxoi Moskovski, estimat meu.

FERAPONT: Al Zemstvo, no fa gaire, hi havia un contractista que parlava d’uns mercaders que menjaven blinis, i un d’ells, que se n’havia menjat quaranta, sembla que es va morir. No sé si van ser quaranta o cinquanta. No me’n recordo.

ANDREI: Tu t’estàs a Moscou, al gran saló d’un restaurant, i ningú no et coneix ni tu coneixes ningú, però al mateix temps no et sents estrany. I aquí, en canvi, coneixes a tothom i tothom et coneix, però ets un estrany, un estrany… estrany i solitari.

FERAPONT: Què? (Pausa.) I aquell mateix contractista deia, però potser era mentida, que de cap a cap de Moscou hi ha com una maroma estirada.

ANDREI: I per a què serveix?

FERAPONT: I jo què puc saber. Això ho deia el contractista.

ANDREI: Ximpleries. (Llegeix el llibre.) Has estat alguna vegada a Moscou?

FERAPONT, després d’una pausa: No hi he estat mai. El Senyor del Cel no m’hi ha volgut portar. (Pausa.) Me’n puc anar?

ANDREI: Te’n pots anar. Que Déu et faci bo. (En Ferapont surt.) Que Déu et faci bo. (Torna a llegir.) Demà al matí vindràs i recolliràs els papers… Vés-te’n… (Pausa.) Se n’ha anat. (Toquen la campaneta de la porta.) Vaja, vaja… (S’estira i va cap a la seva habitació sense pressa.)

(Fora de l’escenari, la mainadera canta per adormir la criatura. Entren la Maixa i en Verxinin. Mentre xerren, la criada encén el llum i les espelmes.)

MAIXA: No ho sé. (Pausa.) No ho sé. És clar que el costum hi fa molt. Després de la mort del pare, per exemple, vam tardar força a acostumar-nos a no tenir assistents. Però, deixant de banda el tema del costum, em sembla que en el fons de mi parla senzillament la justícia. És possible que als altres llocs no sigui així, però a la nostra ciutat els més honrats, nobles i ben educats són els militars.

VERXININ: Tinc set. Em vindria de gust un te.

MAIXA, mira el rellotge: Aviat el serviran. A mi em van casar quan tenia divuit anys i el meu marit em feia por, perquè ell era mestre i jo tot just acabava de sortir de l’Institut. En aquella època em semblava un gran científic, molt savi i important. I ara ja no és així, dissortadament.

VERXININ: Doncs… sí.

MAIXA: No parlo pel meu marit, a ell ja m’hi he acostumat. Però entre els paisans, en general, hi ha tantes persones grolleres, poc amables, mal educades. La grolleria em posa nerviosa, m’ofèn, pateixo quan veig que una persona no és refinada, que no és prou suau i amable; quan em toca estar amb mestres, amb els companys del meu marit, pateixo tota l’estona.

VERXININ: Sí… però a mi em fa l’efecte que tant se val un paisà com un militar, que són igual d’interessants, si més no en aquesta ciutat. Tant se val! Si escoltem una persona cultivada d’aquí, militar o paisà, dirà que n’està fins al capdamunt de la dona, fins al capdamunt de la casa, fins al capdamunt les terres, fins al capdamunt dels seus cavalls… Per a un rus el gènere de pensament elevat és un tret característic en grau superior, però digui’m, per què vola tan baix la vida? Per què?

MAIXA: Per què?

VERXININ: Per què n’està fins al capdamunt dels fills, la dona, i per què la dona i els fills n’estan fins al capdamunt d’ell?

MAIXA: Em sembla que avui està una mica de mal humor.

VERXININ: Podria molt ben ser. No he dinat, no he menjat res des del matí. La meva filia està una mica malalta, i quan les nenes se’m posen malaltes l’angoixa s’apodera de mi. La consciència em turmenta perquè tenen la mare que tenen. Oh, si l’hagués vista avui! Quina nul·litat! Ens hem començat a barallar a les set del matí, i a les nou he clavat cop de porta i me n’he anat. (Pausa.) No n’he parlat mai amb ningú de tot això, i encara que li sembli estrany només me’n queixo davant de vostè. (Li fa un petó a la mà.) No s’enfadi amb mi. Fora de vostè no tinc ningú, ningú…

(Pausa.)

MAIXA: Quin soroll que fa l’estufa. Una mica abans de la mort del pare també va ressonar la xemeneia. Igual que ara.

VERXININ: És supersticiosa?

MAIXA: Sí.

VERXININ: És estrany. (Li fa un petó a la mà.) Vostè és una dona excel·lent, meravellosa. Excel·lent, meravellosa! Estem a les fosques, però puc veure com llueixen els seus ulls.

MAIXA, va a seure en una altra cadira: Aquí hi ha més llum…

VERXININ: Jo l’estimo, l’estimo, l’estimo… Estimo els seus ulls, els seus moviments, els veig en somnis… És una dona magnífica, meravellosa!

MAIXA, riu feblement: Quan em parla d’aquesta manera, no sé per què, però he de riure. Encara que em faci por. No m’ho torni a dir, sisplau… (A mitja veu:) Però tant se val, digui-m’ho, m’és igual… (Es tapa la cara amb les mans.) M’és igual. Ve algú, parli d’alguna altra cosa…

(La Irina i en Tuzenbakh entren travessant la sala.)

TUZENBAKH: Jo en tinc tres, de cognoms. Em dic baró Tuzenbakh-Krone-Altxauer, però sóc rus, ortodox igual que vostè, ben poca cosa d’alemany em queda, potser només la paciència i la tossuderia que faig servir per amoïnar-la. Cada tarda l’acompanyo.

IRINA: Que cansada que estic!

TUZENBAKH: I cada dia la vindré a buscar a l’oficina de Telègrafs i l’acompanyaré fins a casa: deu anys, vint anys, fins que no em rebutgi… (En veure la Maixa i en Verxinin, amb alegria:) Són vostès? Bona tarda.

IRINA: Sort que ja sóc a casa. (A la Maixa:) Fa una estona se’m presenta una senyora, vol posar un telegrama al seu germà, a Saràtov, per dir-li que avui se li ha mort el fill, i no en pot recordar l’adreça de cap manera. I al final l’ha enviat tal qual, sense adreça, senzillament a Saràtov. Plorava. I jo, sense cap motiu, he estat molt brusca. «No puc perdre el temps», li he dit. Ha resultat tan absurd. Que tenim les màscares, avui?

MAIXA: Sí.

IRINA, s’asseu en una butaca: Descansar. Estic esgotada.

TUZENBAKH, amb un somriure: Quan torna de la feina se la veu tan encongida, tan poca cosa…

(Pausa.)

IRINA: Estic cansada. No, no m’agrada l’oficina de Telègrafs, no m’agrada.

MAIXA: T’has aprimat… (Xiula.) Se’t veu més jove i se t’ha posat cara de noiet…

TUZENBAKH: Això ho fa el pentinat.

IRINA: Hauria de buscar un altre lloc, aquesta feina no m’agrada. No té res d’allò que jo volia, que jo somiava. Treballar sense poesia, sense idees… (Piquen del pis de sota.) És el doctor, qui pica. (A en Tuzenbakh:) Contesti-li vostè, amic meu… Jo no puc… Estic cansada… (En Tuzenbakh pica a terra.) Ara pujarà. Hauríem de prendre algunes mesures. Ahir el doctor i el nostre Andrei van anar al club i van tornar a perdre. Diuen que l’Andrei va perdre dos-cents rubles…

MAIXA, indiferent: Què hi farem!

IRINA: Fa dues setmanes ja va perdre, al desembre passat va perdre. Tant de bo ho perdés tot d’una vegada, potser aleshores marxaríem d’aquesta ciutat. Déu meu Senyor, cada nit somio en Moscou, com si m’hagués tornat boja. (Riu.) Ens hi traslladarem al juny, i fins al juny encara queda… febrer, març, abril, maig… gairebé mig any!

MAIXA: Caldria que d’alguna manera la Nataixa no s’assabentés de la pèrdua.

IRINA: A mi em fa l’efecte que tant se li’n dóna.

(En Txebutikin, que s’acaba de llevar —feia la migdiada—, entra a la sala i es pentina la barba, després s’asseu a taula i es treu el diari de la butxaca.)

MAIXA: Ja el tenim aquí… Ha pagat el lloguer?

IRINA, riu: No. Fa vuit mesos que ni un copec. Segurament se n’ha oblidat.

MAIXA, riu: Quins posats més solemnes!

(Tots riuen. Pausa.)

IRINA: I vostè, Aleksandr Ignàtitx, com és que no diu res?

VERXININ: No ho sé. Em vindria de gust un te. Mitja vida per una tassa de te! Des d’aquest matí que no he menjat res…

TXEBUTIKIN: Irina Serguèievna!

IRINA: Què vol?

TXEBUTIKIN: Vingui aquí. Venez ici. (La Irina se’n va fins a la taula i seu.) No puc viure sense vostè. (La Irina fa un solitari.)

VERXININ: Doncs què? Ja que no serveixen el te, si més no podem filosofar.

TUZENBAKH: Entesos. Però sobre què?

VERXININ: Sobre què? Somiem una mica… per exemple sobre la vida que hi haurà després de nosaltres, d’aquí a dos-cents o tres-cents anys.

TUZENBAKH: I què passarà? Que després de nosaltres la gent volarà amb globus, les jaquetes canviaran de forma, potser es descobrirà el sisè sentit i la gent el desenvoluparà. Però la vida seguirà sent igual, difícil, plena de misteris, i feliç. D’aquí a mil anys, l’home continuarà sospirant: «Oh, que difícil que és viure!», i al mateix temps, igual que ara, tindrà por de la mort i no s’hi resignarà.

VERXININ, després de rumiar una mica: Què li podria dir? Em sembla que a la Terra tot ha de canviar de mica en mica, i que ja està canviant davant dels nostres ulls. D’aquí a dos-cents o tres-cents anys, o potser mil, el temps no té importància, vindrà una vida nova i feliç. Nosaltres ja no hi participarem, en aquesta vida, és clar, però per a ella vivim, treballem i patim. L’estem creant, i aquesta és l’única finalitat de la nostra existència i, si ho vol dir així, la nostra felicitat.

(La Maixa riu baixet.)

TUZENBAKH: Què passa?

MAIXA: No ho sé. Avui, des del matí, que no paro de riure.

VERXININ: Jo no he arribat tan lluny com vostè, no he anat a l’Acadèmia; llegeixo molt però no sé triar els llibres, i potser llegeixo coses inútils, i malgrat això com més visc més ganes tinc de saber. Els cabells se’m tornen grisos, gairebé sóc un vell, però sé ben poca cosa, tan poca cosa! I tanmateix em sembla que allò que és més important i substanciós ja ho sé, i que ho sé perfectament. I m’agradaria saber demostrar que la felicitat per a nosaltres no existeix, que no pot existir i no existirà… Només hem de treballar i treballar, i la felicitat és el destí dels nostres descendents llunyans. (Pausa.) Si no jo, que siguin els descendents dels meus descendents.

(En Fedòtik i en Rodé apareixen a la sala, s’asseuen i canten en veu baixa, tocant la guitarra.)

TUZENBAKH: Segons vostè, en la felicitat no hi podem ni somiar! Però jo sóc feliç!

VERXININ: No.

TUZENBAKH, alçant els braços i rient: És evident que no ens entenem. Com el podria convèncer? (La Maixa riu baix. Ell li ensenya el dit:) Au, rigui! (A en Verxinin:) No només d’aquí a dos-cents o tres-cents anys, sinó també d’aquí a un milió d’anys la vida continuarà sent la mateixa. No canvia, roman sempre constant seguint les seves pròpies lleis amb les quals vostè no hi té res a veure, o que si més no vostè no coneixerà mai. Les aus migratòries, les grues per exemple, volen i volen, i siguin quins siguin els pensaments que brollen al seu cap, tant si són elevats com si són insignificants, volen i volaran sense saber per què ni cap a on. Volen i volaran, amb independència de si apareix entre elles cap filòsof. Que filosofin tant com vulguin, però que volin…

MAIXA: I tot això, fet i fet, té algun sentit?

TUZENBAKH: Sentit?… Miri: neva. Quin sentit té això?

(Pausa.)

MAIXA: Em sembla que les persones han de ser creients, o que com a mínim han de buscar la fe, altrament la seva vida és buida, buida… Viure sense saber per què volen les grues, per què neixen les criatures, per què hi ha estels al cel… O bé saps per què vius, o bé tot són ximpleries i res no val res.

(Pausa.)

VERXININ: De totes maneres és una llàstima que la joventut hagi passat…

MAIXA: Gógol deia: que avorrit que és viure en aquest món, senyors!

TUZENBAKH: I jo diré: és difícil discutir amb vostès, senyors! Deixem-ho córrer…

TXEBUTIKIN, llegint el diari: Balzac es va casar a Berdítxevo. (La Irina cantusseja.) Fins i tot m’ho apuntaré a la llibreta. (Anota:) Balzac es va casar a Berdítxevo. (Llegeix el diari.)

IRINA, fent el solitari, pensativa: Balzac es va casar a Berdítxevo.

TUZENBAKH: La sort ja està jugada. Vostè ja sap, Màrya Serguèievna, que he demanat la retirada del servei actiu.

MAIXA: Ja ho he sentit. I no hi sé veure res de bo. No m’agraden els paisans.

TUZENBAKH: Tant se val… (Es posa dret.) Sóc lleig. Quina mena de militar podia ser? Però, fet i fet, tant se val… Treballaré. Encara que només sigui un dia de la meva vida, treballaré tant que quan arribi a casa al vespre em tombaré al llit exhaust i m’adormiré de seguida. (Sortint a la sala.) Els obrers segur que dormen profundament!

FEDÒTIK, a la Irina: A can Píjikov, al carrer Moskóvskaia, he comprat llàpissos de colors per a vostè. I també aquest tallaplomes…

IRINA: Té el costum de tractar-me com si fos una criatura, però ja he crescut… (Agafa els llapis i el tallaplomes amb alegria.) Quina meravella!

FEDÒTIK: I per a mi també m’he comprat un ganivet… miri… una fulla, una altra fulla, aquesta altra, això és per netejar-se les orelles, això són unes tisores, això per netejar-se les ungles…

RODÉ, en veu alta: Doctor, quants anys té?

TXEBUTIKIN: Jo? Trenta-dos.

(Riuen.)

FEDÒTIK: Ara li ensenyaré a fer un altre solitari… (Fa el solitari.)

(Serveixen el te; l’Anfissa, al costat del samovar. Al cap de poc arriba la Nataixa i també arregla coses a la taula; arriba en Solioni i, després de saludar tothom, s’asseu a taula.)

VERXININ: Quin vent que s’ha girat!

MAIXA: Sí, ja n’estic farta, de l’hivern. Ja ni me’n recordo de com és, l’estiu.

IRINA: Aquest solitari em sortirà, ja ho veig. Anirem a Moscou.

FEDÒTIK: No. No sortirà. Fixi’s, veu que aquest 8 s’ha posat damunt del 2 de piques? (Riu.) Això vol dir que no aniran a Moscou.

TXEBUTIKIN, llegint el diari: Tsitsikar. Diu que hi fa estralls la verola.

ANFISSA, acostant-se a la Maixa: Maixa, vine a prendre el te, vida meva. (A en Verxinin:) Sisplau, Excel·lència… disculpeu-me, senyor, he oblidat el vostre nom i patronímic…

MAIXA: Porta’l aquí, tata. No vull venir.

IRINA: Tata!

ANFISSA: Ja vinc!

NATAIXA, a en Solioni: Les criatures ho entenen tot perfectament. «Bon dia, Bòbik», que jo li dic. «Bon dia, menut!». I ell em mira d’una manera molt especial. Vostè deu pensar que parlo amb passió de mare, però no, no, l’hi ben asseguro, és una criatura extraordinària.

SOLIONI: Si aquesta criatura fos meva, jo la fregiria en una paella i me la menjaria.

(Camina amb el seu got cap al rebedor i s’asseu en un racó.)

NATAIXA, tapant-se la cara amb les mans: Groller, mal educat!

MAIXA: És feliç aquella persona que no nota si som a l’hivern o a l’estiu. Em sembla que si ara fos a Moscou, em seria completament indiferent el temps que fes…

VERXININ: Fa un parell de dies llegia el dietari que un ministre francès va escriure a la presó. Havia estat condemnat pel «cas Panamà». Amb quina emoció, amb quin èxtasi fa referència als ocells que veu per la finestra de la cel·la, i dels quals abans, quan era ministre, no feia ni cas. Segurament ara, que l’han deixat lliure, no en torna a fer cabal, igual que abans. De la mateixa manera vostè no veurà Moscou quan hi visqui. Per a nosaltres no hi ha felicitat ni n’hi pot haver. Nosaltres només la desitgem.

TUZENBAKH, agafa la capsa de la taula: Però on són els bombons?

IRINA: En Solioni se’ls ha menjat.

TUZENBAKH: Tots?

ANFISSA, servint el te: Una carta per a vostè, senyor.

VERXININ: Per a mi? (Agafa la carta.) És de la meva filla. (Llegeix.) Sí, és clar… Disculpi’m, Màrya Serguèievna, me n’aniré discretament. No em puc prendre el te. (S’aixeca nerviós.) Sempre amb aquestes històries…

MAIXA: Què passa? M’ho pot dir?

VERXININ, en veu baixa: La meva dona s’ha tornat a enverinar. Me n’he d’anar. Procuraré que no es noti. És tan desagradable, tot això. (Fa un petó a la mà de la Maixa.) Bona noia, estimada, bonica meva… Sortiré sense fer soroll… (Se’n va.)

ANFISSA: On va? Si ja he servit el te… Quin home!

MAIXA, enfadada: Calla! Sempre et tenim a sobre, no ens deixes mai en pau… (Camina cap a la taula amb la tassa a la mà.) Ja n’estic farta de tu, vella!

ANFISSA: Per què t’enfades amb mi? Bonica meva! (La veu d’Andrei: «Anfissa!». Ella l’escarneix:) Anfissa! Aquell s’ha ficat al seu cau, i… (Surt.)

MAIXA, a la sala, al costat de la taula, enrabiada: Deixeu-me seure! (Aparta les cartes que hi ha damunt la taula.) Ho heu ocupat tot amb les cartes. Preneu el te!

IRINA: Ets dolenta, Maixa.

MAIXA: Doncs si sóc dolenta, no m’adreceu la paraula. Deixeu-me tranquil·la!

TXEBUTIKIN, rient: Deixeu-la tranquil·la, deixeu-la tranquil·la…

MAIXA: Vostè té seixanta anys i és com si fos una criatura, no para de dir collonades.

NATAIXA, sospira: Maixa, estimada, per què has de fer servir aquestes expressions a la conversa? Amb el físic tan atractiu que tens, i en aquesta societat de persones nobles i educades, podries ser una noia preciosa, ja t’ho diré ben clar, si no fos per aquesta manera teva de parlar. Je vous prie, pardonnez moi, Marie, mais vous avez des manières un peu grossières.

TUZENBAKH, prova d’aguantar-se el riure: Doni’m… doni’m… això sembla conyac.

NATAIXA: Il paraît que mon Bobyk déjà ne dort pas, s’ha despertat. Avui el meu petit no es troba bé. El vaig a veure, disculpin-me… (Surt.)

IRINA: On se n’ha anat l’Aleksandr Ignàtitx?

MAIXA: A casa. A la seva dona li ha tornat a passar alguna cosa fora del corrent.

TUZENBAKH, s’acosta a en Solioni portant a les mans un flascó de conyac: Vostè sempre solitari, sempre rumiant, i ningú no sap què rumia. Au, vinga, fem les paus. Beguem conyac. (Beuen.) Avui em veuré obligat a passar-me tota la nit tocant el piano, i segurament hauré de tocar tota mena de bestieses… Tant se val!

SOLIONI: Per què hem de fer les paus? Jo no m’he barallat pas amb vostè.

TUZENBAKH: Sempre provoca una sensació com si entre vostè i jo hagués passat alguna cosa. Té un caràcter una mica estrany, vostè, tot s’ha de dir.

SOLIONI, recitant: Jo sóc estrany, i qui no ho és! No t’enfadis, Aleko![13]

TUZENBAKH: Què hi té a veure, l’Aleko?…

(Pausa,)

SOLIONI: Quan estic tot sol amb algú no passa res, sóc com qualsevol altra persona. Però en societat sóc tímid, trist i… dic tota mena de ximpleries. Però de totes maneres sóc més honrat i més noble que moltes, moltes persones. I ho puc demostrar.

TUZENBAKH: Jo m’hi enfado sovint, amb vostè. Sempre em busca les pessigolles quan estem amb gent, però malgrat tot em cau simpàtic, no sé per què. Tant se val, avui tinc ganes d’emborratxar-me. Beguem!

SOLIONI: Beguem. (Beuen.) Mai no he tingut res contra vostè, baró. Però tinc el mateix caràcter que Lèrmontov.[14] (En veu baixa:) Fins i tot m’hi assemblo una mica… això diuen… (Es treu de la butxaca una ampolleta de perfum i se’n posa a les mans.)

TUZENBAKH: Demanaré que em passin a la reserva. Ja n’hi ha prou! Durant cinc anys ho he anat sospesant i finalment m’he decidit. Treballaré.

SOLIONI, recitant: No t’enfadis, Aleko… Oblida’t, oblida’t dels teus somnis…

(Mentre parlen, l’Andrei entra amb un llibre, sense fer soroll, i s’asseu al costat de l’espelma.)

TUZENBAKH: Treballaré…

TXEBUTIKIN, camina cap al rebedor amb la Irina: I els plats també eren autèntics del Caucas: sopes amb ceba i, de plat fort, un rostit, txekhartmà.

SOLIONI: El txeremxà no és cap mena de carn, és una planta que s’assembla a les cebes d’aquí.

TXEBUTIKIN: De cap manera, àngel meu, el txekhartmà no és cap ceba, és un rostit de carn de xai.

SOLIONI: I jo li dic que el txeremxà és ceba.

TXEBUTIKIN: I jo li dic que el txekhartmà és carn de xai.

SOLIONI: I jo li torno a dir que el txeremxà són cebes.

TXEBUTIKIN: No té cap sentit que discuteixi amb vostè. Vostè no ha estat mai al Caucas i no ha menjat mai txekhartmà.

SOLIONI: No n’he menjat mai perquè em fa fàstic. El txeremxà fa la mateixa pudor que els alls.

ANDREI, suplicant: Prou, senyors! Els ho demano!

TUZENBAKH: Quan arribaran les màscares?

IRINA: Han dit que cap a les nou, és a dir ara.

TUZENBAKH, abraça l’Andrei i canta una cançó popular: «Ai, l’entradeta de casa, / el porxo nou que m’hi he fet»…

ANDREI, balla i canta: …«de fusta de faig tallada»…

TXEBUTIKIN, balla: …«i amb un reixat al carrer».

(Riuen.)

TUZENBAKH, fa un petó a l’Andrei: Redimoni, anem a fer un traguet, Andriuixa, brindem pel nostre tuteig. Saps, Andriuixa?, jo me n’aniré a Moscou amb tu, a la universitat.

SOLIONI: A quina? A Moscou hi ha dues universitats.

ANDREI: A Moscou n’hi ha una, d’universitat.

SOLIONI: Jo li dic que són dues.

ANDREI: Ni que fossin tres. Encara millor.

SOLIONI: A Moscou hi ha dues universitats! (Murmuris ofegats i veus de «Pssst!».) A Moscou hi ha dues universitats: la vella i la nova. I si no els ve de gust escoltar-me, si les meves paraules els irriten, puc callar, i fins i tot me’n puc anar a l’habitació del costat. (Surt per una de les portes.)

TUZENBAKH: Bravo! Bravo! (Riu.) Senyors, aneu fent, jo em posaré a tocar! Aquest Solioni és ridícul… (S’asseu al piano i toca un vals.)

MAIXA, balla el vals tota sola: El baró va gat, va gat, va gat!

(Entra la Nataixa.)

NATAIXA, a Txebutikin: Ivan Romànitx! (Diu alguna cosa a en Txebutikin i torna a sortir sense fer soroll. En Txebutikin tusta l’espatlla de Tuzenbakh i li diu alguna cosa en veu baixa.)

IRINA: Què passa?

TXEBUTIKIN: Ja és hora de marxar. Adéu-siau.

TUZENBAKH: Bona nit. Ja és hora.

IRINA: Com és, això?… I les màscares?…

ANDREI, avergonyit: No n’hi haurà, de màscares. El cas és, estimada meva, que la Nataixa diu que en Bòbik no es troba gaire bé, i per això… En una paraula, que jo no sé res i que tot m’és absolutament igual.

IRINA, arronsa les espatlles: En Bòbik no es troba bé!

MAIXA: Hem passat per situacions pitjors! Ens fan fora, doncs marxem. (A la Irina:) No és pas en Bòbik que no està bé, és ella… d’aquí! (Amb el dit es pica el front.) La burgeseta de mè!

(L’Andrei surt per la porta de la dreta cap a la seva habitació, en Txebutikin el segueix. A la sala tots es van acomiadant.)

FEDÒTIK: Quina llàstima! Jo comptava que passaríem bé la vetllada. Però si tenen la criatura malalta, és clar que… Demà li portaré alguna joguina…

RODÉ, en veu alta: Avui, havent dinat, he fet una bona migdiada per poder-me passar tota la nit ballant. I tot just són les nou!

MAIXA: Sortim al carrer i en parlem. Allà decidirem el què i el com.

(Se sent: «Adéu! Passi-ho bé!». Se sent la rialla alegre d’en Tuzenbakh. Surten tots. L’Anfissa i una criada recullen el que hi ha a la taula i apaguen els llums. Se sent la veu de la mainadera que canta. L’Andrei, amb abric i barret, i en Txebutikin entren sense fer soroll.)

TXEBUTIKIN: No he tingut temps de casar-me, perquè la vida m’ha passat volant com un llampec, i també perquè estava bojament enamorat de la teva mare, que ja estava casada…

ANDREI: No ens hauríem de casar. No ho hauríem de fer perquè és molt avorrit.

TXEBUTIKIN: Potser sí, però si no et cases és la solitud, i per més que vulguis filosofar, la solitud és una cosa espantosa, amic meu… Encara que, essencialment… és clar, tot és absolutament igual!

ANDREI: Marxem de pressa.

TXEBUTIKIN: Quin sentit tenen aquestes corredisses? Tenim temps.

ANDREI: Tinc por que la meva dona ens vulgui aturar.

TXEBUTIKIN: Aaah!

ANDREI: Avui no penso jugar, només miraré. No estic gaire fi… Què podria fer, Ivan Romànitx, per no ofegar-me?

TXEBUTIKIN: Quines coses de preguntar! No me’n recordo, amic meu. No ho sé.

ANDREI: Passarem per la cuina.

(Truquen a la porta, després tornen a trucar; se senten veus i rialles. Surten.)

IRINA, entra: Què passa?

ANFISSA, xiuxiuejant: Les màscares!

(Truquen a la porta.)

IRINA: Digue’ls que a casa no hi ha ningú, tata. Que ens disculpin.

(L’Anfissa surt. La Irina, pensativa, es passeja per l’habitació; està trasbalsada. Entra en Solioni.)

SOLIONI, sorprès: No hi ha ningú… On és tothom?

IRINA: Se n’han tornat a casa.

SOLIONI: És estrany. L’han deixada sola?

IRINA: Sola. (Pausa.) Passi-ho bé.

SOLIONI: Aquest vespre no m’he comportat amb gaire equilibri, m’ha faltat tacte. Però vostè no és com els altres, vostè és una persona elevada i pura, vostè sap veure la veritat… És l’única que em pot comprendre. Jo l’estimo profundament, infinitament, l’estimo…

IRINA: Passi-ho bé! Vagi-se’n.

SOLIONI: No puc viure sense vostè. (Camina seguint-la.) Oh, glòria meva! (Entre llàgrimes:) Oh, felicitat! Aquests ulls meravellosos, esplèndids, bellíssims, que no he vist mai en cap altra dona…

IRINA, fredament: Prou, Vassili Vassílitx!

SOLIONI: És la primera vegada que parlo del meu amor per vostè, i em sembla que no sóc a la terra sinó en un altre planeta. (Es frega el front.) Però tant se val. No pots obligar ningú a estimar-te, és clar… Però tampoc no hi ha d’haver rivals meus que siguin feliços… No n’hi ha d’haver… Li juro per la cosa més sagrada que mataré el meu rival… Oh, meravellosa!

(La Nataixa passa amb una espelma.)

NATAIXA, treu el cap per la primera porta i per la segona, i passa per davant de la porta de l’habitació del seu marit: Aquí hi ha l’Andrei. Deixem-lo que llegeixi. Disculpi’m, Vassili Vassílitx, no sabia que fos aquí, i per això vaig d’estar per casa…

SOLIONI: Tant se me’n dóna. Passi-ho bé! (Surt.)

NATAIXA: I tu, estimada, estàs tan cansada, pobrissona nena meva (Fa un petó a la Irina.) Hauries d’anar a dormir més d’hora.

IRINA: En Bòbik dorm?

NATAIXA: Dorm. Però no dorm tranquil. D’això, estimada, ja fa dies que vull parlar amb tu però no ets mai a casa i jo tampoc no trobo el moment… Em sembla que l’habitació on ara és en Bòbik és massa freda i humida. I la teva és tan bona per a una criatura… Estimada meva, bufona, et podries traslladar de moment a l’habitació de l’Òlia.

IRINA, sense entendre-la: On dius?

(Se senten els cascavells d’un carruatge que s’acosta a la casa.)

NATAIXA: Dic que de moment et pots estar a la mateixa habitació que l’Òlia, i la teva la deixarem a en Bòbik. És tan bufó. Avui jo li deia: «Bòbik, ets meu! Meu!». I ell em mirava amb aquells ullets. (Truquen a la porta.) Segurament és l’Olga. Si que arriba tard! (La criada s’acosta a la Nataixa i li diu alguna cosa a cau d’orella.) En Protopòpov? Quin ximple! Ha vingut en Protopòpov i em diu que surti a passejar amb ell amb la troica. (Riu.) Aquests homes són tan estranys… (Truquen a la porta.) Ha arribat algú més. Potser sí que sortiré a passejar un quartet d’hora… (A la criada:) Digue-li que ara surto. (Truquen a la porta.) Truquen… és l’Olga, segur… (Surt.)

(La criada surt corrent. La Irina està asseguda, pensativa; entren en Kuliguin, l’Olga i en Verxinin darrere seu.)

KULIGUIN: Ves per on. I deien que farien una festa.

VERXININ: És estrany. Jo me n’he anat no fa gaire, deu fer mitja hora, i esperaven les màscares…

IRINA: Se n’ha anat tothom.

KULIGUIN: I la Maixa també se n’ha anat? On se n’ha anat? I per què s’espera a baix en Protopòpov, amb la seva troica? Qui espera?

IRINA: A mi no em feu preguntes… Estic cansada.

KULIGUIN: Quin rampell…

OLGA: El Consell s’ha acabat no fa gaire. Estic esgotada. La nostra directora està malalta, i jo l’estic substituint. El cap, el cap em fa mal, el cap… (S’asseu.) L’Andrei, ahir, va perdre dos-cents rubles… jugant a cartes… Tota la ciutat en va plena…

KULIGUIN: Sí, jo també m’he fatigat amb el Consell. (S’asseu.)

VERXININ: A la meva dona se li ha acudit espantar-me. Ha anat de poc que no morís enverinada. No ha passat res de greu, i estic content. Ara descanso… I doncs? Això vol dir que hem de marxar? Si és així em permetran que els desitgi que ho passin bé. Fiodor Iliïtx, anem a algun lloc vostè i jo! Ara no me’n puc anar a casa, de cap de les maneres… Anem.

KULIGUIN: Estic cansat. No vindré. (Es posa dret.) Estic cansat. La meva dona se n’ha anat cap a casa?

IRINA: Segurament.

KULIGUIN, besa la mà de la Irina: Adéu. Demà i demà passat descansarem tot el dia. Passi-ho bé! (Camina.) Un te em vindria molt de gust. Confiava passar aquest vespre en bona companyia i o fallacem hominum spem![15] El cas acusatiu en una exclamació…

VERXININ: Doncs me n’hi aniré tot sol. (Surt xiulant amb en Kuliguin.)

OLGA: Em fa mal el cap, el cap… L’Andrei va perdre… Tota la ciutat en va plena… Me n’aniré a dormir. (Camina.) Demà tinc el dia lliure… Oh, Déu meu, això sí que és agradable! Demà lliure, demà passat també lliure… Em fa mal el cap, el cap… (Surt.)

IRINA, sola: Se n’ha anat tothom. No hi ha ningú.

(Al carrer toquen l’acordió i la mainadera canta una cançó.)

NATAIXA, amb un abric i un barret de pell camina travessant la sala i amb la criada darrere seu: D’aquí a mitja hora tornaré a ser a casa. Només faré un volt. (Surt.)

IRINA, es queda tota sola, angoixada: A Moscou! A Moscou! A Moscou!

TELÓ

ACTE TERCER

Habitació de l’Olga i de la Irina. A l’esquerra i a la dreta, els seus llits amagats darrere paravents. Són més de les dues de la matinada. A fora de l’escenari sona la campana que avisa d’un foc, d’un incendi que ja fa molt que ha començat. Es veu que la gent de la casa encara no han anat a dormir. Al sofà hi ha la Maixa ajaguda, vestida, com té per costum, amb un vestit negre. Entren l’Olga i l’Anfissa.

ANFISSA: Són a baix assegudes, a sota de l’escala… Jo els dic: «Feu el favor de pujar a dalt; us sembla bé quedau-se aquí?», i elles ploren. «No sabem», diuen, «on és el pare; Déu no vulgui que s’hagi cremat», diuen. Quins pensaments! I a fora al pati també hi ha gent, i van mig despullats.

OLGA, treu un vestit de l’armari: Agafa aquest que és gris… i aquest altre… i aquesta jaqueta també, i aquesta faldilla, tata… On vas a parar, Déu del cel! El carreró Kirsànovski segur que s’ha cremat tot… Agafa això… I això… (Li tira un vestit als braços.) Els pobres Verxinin han passat un bon trasbals… Una mica més i se’ls crema la casa. Que passin la nit aquí… no els podem pas deixar tornar a casa seva… Al pobre Fedòtik se li ha cremat tot, no li ha quedat res…

ANFISSA: Hauries de cridar en Ferapont, Òliuixka, jo sola no podré amb tot això…

OLGA, toca la campaneta: Ja puc anar repicant… (A la porta:) Veniu aquí, algú, qui sigui! (A través de la porta oberta es veu una finestra enrogida per la resplendor del foc. Se sent passar, per davant de la casa, el carruatge dels bombers.) Quin espant! I que farta que n’estic! (Entra en Ferapont.) Agafa això i porta-ho a baix… A sota de l’escala trobaràs les senyoretes Kolotilin… els ho dónes. I això altre també…

FERAPONT: A les seves ordres. L’any 12 Moscou també es va cremar. Déu meu Senyor! Els francesos estaven ben esverats.

OLGA: Apa, vés-te’n.

FERAPONT: A les seves ordres. (Surt.)

OLGA: Tata, estimada, dóna’ls-ho tot. Nosaltres no hem de menester res, dóna’ls-ho tot, tata… Estic cansada, gairebé no m’aguanto dreta… Als Verxinin no se’ls pot deixar tornar a casa seva… Les nenes, que se’n vagin a dormir al rebedor, i l’Aleksandr Ignàtitx que dormi a baix, amb el baró… En Fedòtik que se’n vagi també amb el baró, o potser que es quedi a la sala… El doctor està ben borratxo, és com si ho hagués fet expressament, està espantosament begut i no li podem pas enviar ningú. I la dona d’en Verxinin que vingui també al rebedor.

ANFISSA, esgotada: Òliuixka, estimada, no em facis fora! No em facis fora!

OLGA: Quines bestieses dius, tata? No et fa fora ningú.

ANFISSA, reposa el cap damunt el pit de l’Olga: Estimada meva, bonica meva, jo treballo, vaig fent coses… Si les forces m’obliden, tothom em dirà: «Vés-te’n»! I on podré anar, jo? On? Vuitanta anys. Ja he fet els vuitanta-un…

OLGA: Seu aquí, tata… Estàs cansada, pobrissona meva… (La fa seure.) Au, reposa. Quin color més trencat que tens!

(Entra la Nataixa.)

NATAIXA: Diuen que hauríem de crear amb urgència una associació per auxiliar els afectats per l’incendi. Doncs sí, és una bona idea. En general bé que hem d’ajudar la gent pobra, és una obligació que tenim els rics. En Bòbik i la Sòfotxka dormen i dormen, com si no passés res. En aquesta casa sempre hi ha tanta gent. Vagis on vagis, et trobes la casa plena. Ara hi ha una passa de grip a la ciutat. Tinc por que no l’encomanin als nens.

OLGA, sense escoltar-la: Des d’aquesta habitació no es veu el foc, aquí es pot estar tranquil…

NATAIXA: Sí… Segur que vaig molt escabellada. (Davant el mirall.) Diuen que m’he engreixat… i no és veritat! Gens ni mica! I la Maixa dorm, està esgotada, pobreta… (A l’Anfissa amb un to de veu fred:) No t’atreveixis a estar-te asseguda al meu davant! Aixeca’t! Fora d’aquí! (L’Anfissa surt. Pausa.) Per què no despatxes d’una vegada aquesta vella? No ho entenc!

OLGA, sobtada: Disculpa’m, però jo tampoc t’entenc…

NATAIXA: No hi fa res, a la casa. És una pagesa, i ha de viure al camp… què volen dir aquests capricis! A casa meva m’agrada l’ordre! No hi ha d’haver gent sobrera. (Li acaricia la galta.) Estàs cansada, pobrissona! La nostra directora està cansada! Quan la meva Sòfotxka es faci gran i vagi a l’Institut em faràs por…

OLGA: Jo no seré directora.

NATAIXA: Sortiràs elegida, Òlitxka, és cosa feta.

OLGA: Renunciaré al càrrec. No puc… És superior a les meves forces… (Beu aigua.) Has tractat la tata d’una manera tan grollera… Disculpa’m, però no sóc capaç de suportar… m’ho has fet veure tot negre…

NATAIXA, es posa nerviosa: Perdona’m, Òlia, perdona’m… jo no volia ofendre’t.

(La Maixa s’aixeca, agafa el coixí i surt enfadada.)

OLGA: Mira, estimada… potser estem educades d’una manera extravagant, però jo no ho puc suportar. Aquesta mena de tracte m’angoixa, em fa posar malalta… em fereix, senzillament!…

NATAIXA: Perdona’m, perdona’m… (Li fa un petó.)

OLGA: Qualsevol grolleria, per petita que sigui, només una paraula dita amb poca delicadesa, ja em trasbalsa…

NATAIXA: Tot sovint se m’escapen sortides de to, és veritat, però m’hauràs de reconèixer, estimada meva, que la vella podria viure al camp.

OLGA: Fa trenta anys que viu en aquesta casa.

NATAIXA: Però ara ja no pot treballar! O jo no entenc res, o ets tu que no em vols entendre. És incapaç de treballar, només dorm o està asseguda.

OLGA: Doncs deixa-la que segui.

NATAIXA, sorpresa: Què vol dir, deixa-la que segui? Si és una criada. (Plorosa:) No t’entenc, Òlia. Jo tinc una mainadera, una dida, tenim la cambrera, la cuinera… de què ens serveix, de més a més, aquesta vella? De què?

(Sonen campanades afora de l’escenari.)

OLGA: Aquesta nit m’he carregat deu anys a sobre.

NATAIXA: Ens hem de posar d’acord, Òlia. Tu a l’Institut, i jo a casa; tu els estudis i jo l’economia domèstica, i si jo dic alguna cosa respecte del servei, vol dir que sé què dic; que-sé-què-dic… I que demà mateix se’n vagi aquesta vella lladregota, aquesta vellardassa… (Pica de peus.) Aquesta bruixa! I no gosis irritar-me! No gosis! (Adonant-se d’allò que fa:) La veritat és que si no et trasllades a les habitacions de baix, ens passarem la vida barallant-nos. És espantós!

(Entra en Kuliguin.)

KULIGUIN: On és la Maixa? Ja podem tornar a casa. Diuen que el foc ja està controlat. (S’estira.) Només s’ha cremat un bloc de cases, i això que feia vent i de primer semblava que havia de cremar tota la ciutat. (S’asseu.) Estic cansat, Òlitxka, estimada… Sovint he pensat que si no fos per la Maixa m’hauria casat amb tu, Òlitxka. Ets molt bona persona… Estic esgotat. (Para l’orella.)

OLGA: Què?

KULIGUIN: Com si ho hagués fet expressament, el doctor té un atac de dipsomania i està completament borratxo… Com si ho hagués fet expressament. (S’aixeca.) Em sembla que ve cap aquí… No ho sents? Sí, ja ve… (Riu.) Ja sabeu com és, aquest… M’amagaré… (Se’n va cap a l’armari i s’amaga en un racó.) Un bon brètol.

OLGA: Feia dos anys que no bevia, i ara, de cop i volta, s’ha tornat a emborratxar…

(S’allunya cap al fons de l’habitació amb la Nataixa. Entra en Txebutikin, sense fer tentines, com si estigués serè. Travessa l’habitació, s’atura, mira, després s’acosta al rentamans i es comença a rentar les mans.)

TXEBUTIKIN, lúgubre: Que el diable se’ls emporti… Que se’ls emporti… Es pensen que sóc metge, que sé curar diverses malalties, i resulta que no sé res de res, que he oblidat tot allò que sabia, no em recordo de res, absolutament de res. (L’Olga i la Nataixa surten sense que ell se n’adoni.) Que el diable se’ls emporti. El dimecres passat, a Zàssip, vaig anar a visitar una dona; es va morir, i jo tinc la culpa que es morís. Això… Fa vint-i-cinc anys encara sabia alguna cosa, però ara no em recordo de res. De res. És possible que ni tan sols sigui una persona; només ho faig veure, que tinc unes mans, uns peus i un cap… és possible que no existeixi del tot, i que només tingui la il·lusió que camino, que menjo, que dormo. (Plora.) Oh, si pogués no existir! (Deixa de plorar. Lúgubre:) Rediable… Fa un parell de dies, una conversa al club; parlen de Shakespeare, de Voltaire… Jo no els he llegit, jo no he llegit res, però vaig fer la cara d’algú que ha llegit. I els altres van fer el mateix que jo. Vulgaritat! Misèria! I aquella dona que vaig deixar morir dimecres em va venir a la memòria… i tot em va venir a la memòria, i em vaig sentir tan lamentable, tan repulsiu, tan poca cosa… que me’n vaig anar i vaig començar a beure…

(Entren la Irina, en Verxinin i en Tuzenbakh. En Tuzenbakh va vestit de paisà, la roba és nova i tallada a la moda.)

IRINA: Ens podem quedar aquí. No hi vindrà ningú.

VERXININ: Si no hagués estat per la guarnició, tota la ciutat s’hauria cremat. Bravo! (Es frega les mans de satisfacció.) Són una gent esplèndida! Bravo!

KULIGUIN, acostant-se’ls: Quina hora és, senyors?

TUZENBAKH: Són més de les tres. Es comença a fer de dia.

IRINA: Tothom està assegut a la sala, no se’n va ningú. I aquest Solioni seu és allà… (A en Txebutikin:) Se n’hauria d’anar a dormir, doctor.

TXEBUTIKIN: No passa res… Molt agraït. (Es pentina la barba.)

KULIGUIN, riu: Quina bufa que porta, Ivan Romànitx! (Li tusta l’espatlla.) Bravo! In vino veritas, deien els antics.

TUZENBAKH: Volen que organitzi un concert a favor dels damnificats per l’incendi.

IRINA: Però qui podria…

TUZENBAKH: Es pot organitzar, si se’n tenen ganes. La Màrya Serguèievna em sembla que toca el piano meravellosament.

KULIGUIN: Toca meravellosament!

IRINA: Ja no se’n recorda. Fa tres anys que no toca… o potser quatre.

TUZENBAKH: Aquí en aquesta ciutat no hi ha ningú que entengui de música, ni un de sol. Però jo sí que hi entenc, i els asseguro i els dono la meva paraula d’honor que la Màrya Serguèievna toca extraordinàriament bé, gairebé diria que amb virtuosisme.

KULIGUIN: Té tota la raó, baró. Jo me l’estimo molt, la Maixa. És molt maca.

TUZENBAKH: Saber tocar tan esplèndidament, i alhora ser conscient que no t’entén ningú, ningú!

KULIGUIN, sospira: Sí, però estarà ben vist que participi en un concert? (Pausa.) Perquè jo, senyors, no sé què dir. Potser sí que estaria bé. He de reconèixer que el nostre director és un bon home, molt bo, d’allò més intel·ligent, però té uns punts de vista tan… És clar que això no és cosa seva, però de totes maneres, si vostès volen, potser que jo parlés amb ell.

(En Txebutikin agafa un rellotge de porcellana i es dedica a observar-lo.)

VERXININ: Amb l’incendi m’he ben emmascarat, no sé pas què semblo. (Pausa.) Ahir, de passada, em va semblar sentir com si volguessin traslladar la nostra brigada a un altre lloc. Uns diuen que al regne de Polònia, i d’altres que si a Txità.[16]

TUZENBAKH: Jo també ho he sentit. I què passarà? La ciutat es quedarà ben buida.

IRINA: Nosaltres també ens n’anirem!

TXEBUTIKIN, deixa caure el rellotge, que es trenca: Fet miques!

(Pausa. Tots es queden amoïnats i confosos.)

KULIGUIN, arreplega els bocins: Trencar una cosa tan cara, ai, Ivan Romànitx, Ivan Romànitx! Un zero en conducta! O ni això!

IRINA: És el rellotge de la difunta mare.

TXEBUTIKIN: Potser… si és de la mamà, és de la mamà. Potser no l’he trencat, fet i fet, i només ho sembla, que l’hagi trencat, potser nosaltres només sembla que existim, i en realitat no existim. Jo no en sé res, ningú no en sap res. (Al costat de la porta:) Què miren? La Nataixa s’ha embolicat amb en Protopòpov i vostès no se n’adonen… Vostès aquí, asseguts, sense veure res, i la Nataixa s’ha embolicat amb en Protopòpov… (Canta:) «Digui’m si voldria acceptar aquest dàtil…».[17] (Surt.)

VERXININ: Sí… (Riu.) Que n’és d’estrany, tot plegat! (Pausa.) Quan el foc ha començat, jo me n’he anat corrent cap a casa; m’hi acosto, miro: la casa no ha patit cap mal i no està en perill, però les meves dues nenes són al portal només amb la roba interior, la seva mare no hi és, la gent va tota trasbalsada, corren cavalls i gossos, i als rostres de les nenes hi ha angoixa, espant i súplica, no sé ben bé què. I el cor se m’ha encongit de veure aquells rostres. Déu meu, he pensat, aquestes nenes, quantes coses hauran de patir encara durant la seva llarga vida! Llavors que les agafo, me’n vaig corrent i només tinc una cosa al cap: tots els sofriments que els esperen en aquest món! (Se senten campanes; pausa.) Arribo aquí i veig que la seva mare ja hi és, que crida tota enfadada. (La Maixa entra amb un coixí i s’asseu al sofà.) I quan les meves nenes eren al portal, només amb la robeta interior, i el carrer era tot vermell del foc, i hi havia aquell soroll esfereïdor, m’ha passat pel cap que una cosa semblant passava fa molts anys, quan l’enemic atacava inesperadament, saquejava, incendiava… I tanmateix, de fet, quina diferència entre això d’ara i allò! I quan hagi passat una mica més de temps, potser dos-cents o tres-cents anys, també la nostra vida d’ara se la miraran espantats i se’n burlaran, i totes les coses d’ara semblaran pesades i malgirbades, i molt incòmodes i estranyes. Oh, i tant, quina vida ens espera, quina vida! (Riu.) Disculpeu-me, ja torno a fer filosofia. Deixin-me continuar, senyors. Tinc moltíssimes ganes de filosofar, me n’han vingut les ganes. (Pausa.) Sembla que tothom dormi. De manera que ja us dic quina vida serà aquella! Només us ho podeu imaginar… de persones com vosaltres, ara, a la ciutat només n’hi ha tres, però a les generacions que vindran n’hi haurà més, i més, i més, i arribarà un dia que tot canviarà, que tot serà de la manera vostra, que es viurà de la manera vostra, però després també us quedareu antiquades. Naixeran persones que seran millors que vosaltres… (Riu.) Avui tinc un sentiment molt especial, unes ganes boges de viure… (Canta:) «L’amor domina totes les edats / els seus impulsos són benefactors».[18]

MAIXA: Tra, la-ra-la…

VERXININ: …la-ra-la…

MAIXA: Tiru-ri-rà?

VERXININ: Tiru-ri-rà. (Riu.)

(Entra en Fedòtik.)

FEDÒTIK, balla: Tot cremat, tot cremat! Fins a l’últim drapet!

(Riuen.)

IRINA: No és pas cosa de broma. De debò que se li ha cremat tot?

FEDÒTIK, riu: Fins a l’últim drapet. No em queda res. S’ha cremat la guitarra, i la fotografia, i totes les meves cartes… I un quadern petit de notes que li volia regalar, també s’ha cremat.

(Entra en Solioni.)

IRINA: No, sisplau. Vagi-se’n, Vassili Vassílitx. No es pot entrar.

SOLIONI: Com és que el baró sí que pot, i jo no?

VERXININ: És veritat, hauríem de marxar. Què passa amb el foc?

SOLIONI: Diuen que ja va minvant. No, de debò que ho trobo estrany, com és que el baró pot i jo no? (Es treu un flascó de perfum de la butxaca i se’n posa.)

VERXININ: Tra, la-ra-la?

MAIXA: Tra, la.

VERXININ, rient, a en Solioni: Passem a la sala.

SOLIONI: Perfecte, en prenem nota. Discutiríem si són moltes o són poques; però val més no esvalotar les oques…[19] (Mira en Tuzenbakh.) Piu, piu, piu… (Surt amb en Verxinin i en Fedòtik.)

IRINA: Quina fumera que ha deixat aquest Solioni… (Sorpresa:) El baró s’ha adormit! Baró! Baró!

TUZENBAKH, reviscolant-se: És que estic molt cansat… La bòbila… No, no deliro. És cert que aviat me n’aniré a la bòbila i que començaré a treballar… Ja hem quedat entesos… (A la Irina, amb tendresa:) La veig tan pàl·lida, tan bonica, tan encisadora… Sembla com si la seva pal·lidesa foragités la foscor de l’aire, com una llum… Està trista. No està satisfeta de la vida… Oh, marxem plegats, anirem a treballar junts!…

MAIXA: Nikolai Lvòvitx, vagi-se’n.

TUZENBAKH, riu: Era aquí? No m’hi veig. (Fa un petó a la mà de la Irina.) Que li vagi bé, ja marxo… Me la miro, i em ve un record de fa molt de temps, d’un dia del seu sant que vostè, enèrgica i joiosa, parlava de les alegries del treball… I quina vida tan feliç que es prometia! On és aquesta vida? (Li besa la mà.) Té llàgrimes als ulls. Vagi-se’n a dormir, ja llostreja… comença el matí… Oh, si m’hagués estat permès donar la meva vida per vostè!

MAIXA: Nikolai Lvòvitx, vagi-se’n! A què treu cap ara…

TUZENBAKH: Ja me’n vaig… (Surt.)

MAIXA, s’estira: Que dorms, Fiodor?

KULIGUIN: Què?

MAIXA: Te n’hauries d’anar a casa.

KULIGUIN: Estimada Maixa meva bonica…

IRINA: Està esgotada. L’hauries de deixar descansar, Fièdia.

KULIGUIN: Ara me’n vaig… La meva dona bonica, preciosa… T’estimo, a tu, l’única…

MAIXA, enfadada: Amo, amas, amat, amamus, amatis, amant.

KULIGUIN, riu: De debò que és una dona sorprenent. Fa set anys que som un matrimoni, però sembla com si ens haguéssim casat tot just ahir. Paraula d’honor. No, de veritat, ets una dona sorprenent. Que, content, que content, que content que estic!

MAIXA: Ja n’estic farta, farta, farta… (S’incorpora i parla asseguda.) No puc deixar de pensar en aquesta història… És indignant, senzillament. Se m’ha ficat al cap com un clau, i no puc callar més. Parlo de l’Andrei. Ha hipotecat la casa, i tots els diners se’ls ha quedats la seva dona. Però si la casa no és seva, només, que és de tots quatre! Si fos un home honrat, ho hauria de saber.

KULIGUIN: Deixa-ho córrer, Maixa! Què hi vols fer? L’Andriuixa està endeutat amb tothom, doncs deixa’l.

MAIXA: En qualsevol cas, és indignant. (S’estira.)

KULIGUIN: Tu i jo no som pobres. Jo treballo, vaig a l’Institut i després faig classes… Sóc un home honrat. Senzill… omnia mea mecum porto,[20] com se sol dir.

MAIXA: Jo no necessito res, però la injustícia m’indigna. (Pausa.) Vés-te’n, Fiodor.

KULIGUIN, fent-li un petó: Estàs cansada. Reposa mitja horeta i jo t’esperaré assegut allà a fora. Dorm… (Camina.) Que, content, que content, que content que estic. (Surt.)

IRINA: Tens raó, com s’ha envilit el nostre Andrei, com s’ha debilitat i s’ha envellit al costat d’aquesta dona! Ell que es preparava per arribar a ser professor, ahir s’enorgullia d’haver aconseguit finalment ser membre del Zemstvo. Sí, és membre del Zemstvo, i en Protopòpov n’és el president… Tota la ciutat en parla, tothom se’n riu, i ell és l’únic que no sap res, que no veu res… Tothom se n’ha anat corrent cap a l’incendi, i ell s’està a la seva habitació i no en fa ni cas, només toca el violí. (Nerviosa:) És espantós, espantós, espantós! (Plora.) No puc, no ho puc suportar més!… No puc, no puc!… (Entra l’Olga i arregla les coses a la vora de la seva tauleta. Ella sanglota amb força.) Traieu-me d’aquesta casa, traieu-me’n, no puc més!…

OLGA, espantada: Què et passa? Què? Bonica meva!

IRINA, sanglota: On se n’ha anat tot? On? On és? Oh, Déu meu, Déu meu! Ho he oblidat tot, tot… Tot se’m barreja al cap… Ja no recordo com es diu en italià una finestra, o això altre, el sostre… Ho vaig oblidant tot, dia rere dia, i la vida passa i no tornarà mai més, mai, i mai no anirem a Moscou… Ara ja ho veig, que no hi anirem…

OLGA: Bonica meva, bonica…

IRINA, contenint-se: Oh, sóc tan desgraciada… No puc treballar, no treballaré. Prou, prou! Vaig estar a Telègrafs, ara sóc a l’Ajuntament, i odio i em fastigueja tot allò que em fan fer… He complert vint-i-tres anys, ja fa molt que treballo, i el cervell se m’ha assecat. M’he aprimat, m’he fet vella, lletja, i res, res, cap satisfacció, i passa el temps, i em sembla que cada dia m’allunyo més i més d’una vida autèntica i bella, cada vegada la veig més lluny, més lluny, fins que cau en una mena d’abisme. Estic desesperada i no entenc com puc ser viva encara, com és que encara no m’he matat.

OLGA: No ploris, nena meva, no ploris… Em fas patir.

IRINA: Si no ploro, no ploro… Prou… Ja està, ja no ploro. Prou… Prou!

OLGA: Estimada, t’ho dic com a germana, com a amiga, si vols fer cas del meu consell, casa’t amb el baró! (La Irina plora contingudament.) Tu el respectes, l’aprecies molt… És veritat que és lleig, però és tan honrat, tan net… Les persones no es casen per amor, només ho fan per complir el seu deure. Si més no jo ho veig així. Jo em casaria sense amor. Amb qualsevol que m’ho demanés, em casaria; tant se val, només miraria que fos un home honrat. Fins i tot amb un vell, em casaria…

IRINA: Jo anava esperant que ens traslladaríem a Moscou, i que allà trobaria l’home de la meva vida, somiava en ell, l’estimava… Però ha resultat que tot això són ximpleries, ximpleries…

OLGA, abraça la seva germana: Estimada germana meva, preciosa, és clar que t’entenc. Quan el baró Nikolai Lvòvitx va abandonar la carrera militar i ens va venir a veure vestit amb americana, el vaig trobar tan lleig que fins i tot em vaig posar a plorar… Ell em va preguntar: «Per què plora?». I què li havia de respondre, jo! Però si fos la voluntat de Déu que es casés amb tu, jo seria feliç. Perquè això és diferent, molt diferent.

(La Nataixa, sense dir ni una paraula, travessa l’escena des de la porta de la dreta fins a la de l’esquerra amb una espelma a la mà.)

MAIXA, s’incorpora: Es passeja d’una manera que sembla que hagi estat ella la qui ha encès el foc.

OLGA: Ets una ximpleta, Maixa, la més ximpleta de la família. Disculpa’m, sisplau.

(Pausa.)

MAIXA: Em vull confessar, estimades germanes. És un pes massa feixuc. Em confessaré a vosaltres, i després mai més ni una paraula, a ningú… Ara mateix us ho diré. (En veu baixa:) És el meu secret, però vosaltres l’heu de saber… No puc callar més. (Pausa.) Jo l’estimo, l’estimo… jo estimo aquest home… L’acabeu de veure… Ho diré sense embuts! En una paraula: estic enamorada d’en Verxinin…

OLGA, s’amaga darrere el seu paravent: Deixa-ho córrer. Jo igualment no he sentit res.

MAIXA: Què hi puc fer, jo! (Es posa les mans al cap.) Al principi em semblava estrany, després em feia llàstima… després me’n vaig enamorar… em vaig enamorar de la seva veu, de les seves paraules, de les seves desgràcies, de les seves dues filles…

OLGA, darrere el paravent: Jo igualment no sento res. Diguis les ximpleries que diguis, igualment no sento res.

MAIXA: Que n’ets de beneita, Òlia. Jo l’estimo, vol dir que és el meu destí. Vol dir que és el meu fat… I ell també m’estima. Tot això fa por. Oi? No està bé, això? (Estira la mà de la Irina i l’obliga a acostar-se.) Oh, estimada meva… Com viurem la nostra vida? Què serà de nosaltres?… Quan llegeixes una novel·la sembla que tot siguin coses molt antigues i molt fàcils d’entendre, però quan ets tu qui s’enamora t’adones que ningú no sap res i que cadascú ha de decidir per ell mateix… Estimades meves, germanes meves… M’he confessat amb vosaltres, i ara callaré… Ara m’estaré com el foll de Gógol… silenci… silenci…

(L’Andrei; darrere seu, en Ferapont.)

ANDREI, enfadat: Què vols de mi? No ho entenc.

FERAPONT, des de la porta, impacientant-se: Ja l’hi he dit deu vegades, Andrei Serguèievitx.

ANDREI: En primer lloc jo, per a tu, no em dic Andrei Serguèievitx, em dic Excel·lència!

FERAPONT: Els bombers, Vostrelència, demanen que els permeti passar pel jardí cap al riu. És que si no han de donar molta volta, i treuen el fetge per la boca.

ANDREI: D’acord. Digue’ls que d’acord. (En Ferapont surt.) N’estic ben fart. On és l’Olga? (L’Olga surt de darrere del paravent.) He vingut a demanar-te la clau de l’armari. La meva l’he perduda. Tu en tenies una de petita. (L’Olga li dóna la clau sense dir res. La Irina se’n va darrere el seu paravent; pausa.) Quin foc més enorme! Tot just ara ha començat a minvar. Rediable, aquest Ferapont m’ha fet enrabiar i li he dit una bestiesa… Excel·lència… (Pausa.) Com és que no dius res, Òlia? (Pausa.) Ja és hora d’acabar aquestes ximpleries i de no fer morros sense més ni més. Tu, Maixa, ets aquí; la Irina és aquí. Doncs perfecte: parlarem clar, d’una vegada i per sempre. Què teniu contra mi, vosaltres, què?

OLGA: Deixa-ho estar, Andriuixa. Ja en parlarem demà. (Nerviosa:) Quina nit més espantosa!

ANDREI, que està molt confós: No ens posem nerviosos. Jo us ho pregunto amb tota la fredor del món: què teniu contra mi? Digueu-m’ho de dret.

(La veu d’en Verxinin: «Tra, la-ra-la!».)

MAIXA, es posa dreta; en veu alta: Tiru-ri-rà! (A l’Olga:) Adéu, Òlia, que Déu et guardi. (Passa darrere el paravent i fa un petó a la Irina.) Que dormis bé… Adéu, Andrei. Vés-te’n, estan cansades… demà ja els ho explicaràs tot… (Surt.)

OLGA: Té raó, Andriuixa, deixem-ho fins demà… (Se’n va cap al darrere del seu paravent.) Ja és hora d’anar a dormir.

ANDREI: Només diré allò que he de dir i me n’aniré. Ara… En primer lloc, teniu alguna cosa en contra de la Nataixa, la meva dona, i d’això me’n vaig adonar des del dia mateix del meu casament. La Nataixa és una persona meravellosa, honrada, recta i noble, aquesta és la meva opinió. Jo, la meva dona, l’estimo i la respecto, ho enteneu? La respecto i exigeixo que els altres també la respectin. Ho tornaré a dir: és una persona honrada i noble, i tot el vostre descontentament, perdoneu-me, no són més que capricis. (Pausa.) En segon lloc, sembla com si estiguéssiu enfadades amb mi perquè no sóc professor i no em dedico a la ciència. Però estic al servei del Zemstvo, sóc membre del Consell, i aquest servei meu el considero tan sagrat i tan elevat com el servei a la ciència. Sóc membre del Consell del Zemstvo i n’estic orgullós, si ho voleu saber… (Pausa.) En tercer lloc… També us volia dir que… He hipotecat la casa sense demanar-vos permís… Això sí que és culpa meva i us demano que em perdoneu… Els deutes m’han obligat a fer-ho… Trenta-cinc mil rubles… Ja no jugo a cartes, fa temps que ho vaig deixar, però l’argument principal que puc donar per justificar-me és que vosaltres sou dones, cobreu una pensió i en canvi jo no tenia… ingressos, com si diguéssim…

(Pausa.)

KULIGUIN, traient el cap per la porta: No és aquí, la Maixa? (Alarmat:) Doncs on deu ser? És estrany… (Surt.)

ANDREI: No m’escolteu. La Nataixa és una persona excel·lent, honrada. (Es passeja per l’escenari sense dir res; després s’atura.) Quan em vaig casar pensava que seríem feliços… feliços tots plegats… Però Déu meu… (Plora.) Estimades germanes meves, benvolgudes germanes meves, no em creieu, no em creieu… (Surt.)

KULIGUIN, des de la porta, alarmat: On és la Maixa? No és aquí, la Maixa? Quina cosa més estranya. (Surt.)

(Campanades, l’escena és buida.)

IRINA, des de darrere del paravent: Òlia! Qui pica a terra?

OLGA: És el doctor Ivan Romànitx. Està borratxo.

IRINA: Quina nit més espantosa! (Pausa.) Òlia! (Treu el cap darrere el paravent.) No ho has sentit? S’enduen la brigada d’aquí, els traslladen lluny, no se sap on.

OLGA: Només són rumors.

IRINA: Aleshores ens quedarem soles… Òlia!

OLGA: Què?

IRINA: Estimada, bonica, jo respecto i aprecio el baró, és una persona meravellosa, em casaré amb ell, d’acord, però anem a Moscou! T’ho suplico, anem-hi! No hi ha res en el món millor que Moscou! Anem-hi, Òlia! Anem-hi.

TELÓ

ACTE QUART

El vell jardí de la casa dels Pròzorov. Una llarga avinguda d’avets al final de la qual es veu el riu. A l’altra banda del riu, un bosc. A la dreta, el porxo de la casa i una taula amb gots i ampolles; es veu que fa poc s’hi ha begut xampany. Són les dotze del migdia. Des del carrer cap al riu, travessant el jardí, passen transeünts de tant en tant; a pas ràpid travessen cinc soldats. En Txebutikin, amb un bon humor que no l’abandona durant tot l’acte, seu al jardí en una butaca i espera que el cridin, porta gorra i bastó. La Irina, en Kuliguin —amb una condecoració al coll i sense bigoti— i en Tuzenbakh, drets al porxo, s’acomiaden d’en Fedòtik i en Rodé, que baixen les escales; tots dos oficials porten l’uniforme de marxa.

TUZENBAKH, besa en Fedòtik: Vostè és una bona persona, hem estat bons amics. (Besa en Rodé.) Torno a dir el mateix… Adéu, amic meu!

IRINA: Fins a una altra!

FEDÒTIK: Fins a una altra no, adéu per sempre. No ens tornarem a veure!

KULIGUIN: Qui sap! (S’eixuga les llàgrimes, somriu.) Ja m’he posat a plorar.

IRINA: Potser algun dia ens tornarem a veure.

FEDÒTIK: D’aquí a deu o quinze anys? Però aleshores pràcticament no ens coneixerem, ens saludarem fredament… (Fa una foto.) Quiets… Per última vegada.

RODÉ, abraça en Tuzenbakh: No ens veurem mai més… (Besa la mà de la Irina.) Gràcies per tot, per tot!

FEDÒTIK, molest: No et moguis.

TUZENBAKH: Ens veurem, si Déu vol. Escriviu. No us n’oblideu.

RODÉ, mirant cap al jardí: Adéu, arbres! (Crida:) Eeeooo! Eeeooo! (Pausa.) Adéu, eco!

KULIGUIN: També podria passar que allà a Polònia us caséssiu… I aleshores la vostra dona polonesa us abraçarà i us dirà: «Kohane!».[21] (Riu.)

FEDÒTIK, mira el rellotge: Falta menys d’una hora. De la nostra bateria, només en Solioni anirà a la barcassa; nosaltres, en canvi, amb tota la impedimenta. Avui manaran tres bateries de la divisió. Demà tres més, i a la ciutat hi regnarà la calma i la tranquil·litat.

TUZENBAKH: I un avorriment espantós.

RODÉ: On és la Màrya Serguèievna?

KULIGUIN: La Maixa és al jardí.

FEDÒTIK: Li hem de dir adéu.

RODÉ: Adéu, hem de marxar, si no em posaré a plorar… (Ràpidament abraça en Tuzenbakh i en Kuliguin i besa la mà de la Irina.) Ens ho hem passat molt bé, aquí…

FEDÒTIK, a en Kuliguin: Això és per a vostè, com a record… un quadernet amb un llapis petit… Passarem per aquí cap al riu…

(Se’n van caminant, giren el cap tots dos.)

RODÉ, crida: Eeeooo!

KULIGUIN, crida: Adéu-siau!

(Al fons de l’escenari, en Fedòtik i en Rodé troben la Maixa i se n’acomiaden; ella se’n va amb ells.)

IRINA: Se n’han anat… (S’asseu al graó de baix de les escales del porxo.)

TXEBUTIKIN: S’han oblidat de dir-me adéu.

IRINA: I vostè què?

TXEBUTIKIN: Jo, no sé per què, tampoc me n’he recordat. De totes maneres els veuré aviat, demà també me’n vaig. Sí… Només em queda un dia. D’aquí a un any em retiraré, tornaré aquí i viuré els últims anys de la meva vida al costat vostre… Només em falta un anyet per retirar-me… (Es posa el diari a la butxaca i en treu un altre.) Vindré aquí, al costat vostre, i canviaré radicalment de vida… Seré entenimentat, benè… benèvol i un home com Déu mana…

IRINA: Sí que hauria de canviar de vida, amic meu! Hauria de canviar com fos.

TXEBUTIKIN: Sí. Ja ho veig. (Cantusseja en veu baixa:) Ta-ra-ra… bum bia… aquesta història…

KULIGUIN: És incorregible, Ivan Romànitx! Incorregible!

TXEBUTIKIN: Hauria d’anar a escola amb vostè. Aleshores sí que em corregiria.

IRINA: En Fiodor s’ha afaitat el bigoti. No me’l puc ni mirar.

KULIGUIN: Què passa?

TXEBUTIKIN: Jo prou que li diria què sembla, ara, la seva fesomia, però no goso.

KULIGUIN: Què hi farem! Ara s’estila així. És un modus vivendi. El nostre director s’ha afaitat el bigoti i jo, quan he arribat a inspector, també me l’he afaitat. No li agrada a ningú, però a mi tant se me’n dóna. Estic content. Amb bigoti o sense bigoti, igualment estic content. (S’asseu.)

(Al fons del jardí l’Andrei passeja una criatura adormida amb un cotxet.)

IRINA: Ivan Romànitx, amic meu, benvolgut meu, estic molt preocupada. Vostè, ahir, va ser al bulevard. Digui’m: què va passar?

TXEBUTIKIN: Què va passar? No res. Beneiteries. (Llegeix el diari.) Tant se val!

KULIGUIN: Vénen a dir com si en Solioni i el baró s’haguessin trobat ahir al bulevard, al costat del teatre…

TUZENBAKH: Deixi-ho córrer! De debò que… (Venta l’aire amb la mà i entra a la casa.)

KULIGUIN: Al costat del teatre… En Solioni va començar a burxar el baró, ell no es va poder aguantar, li va dir una cosa ofensiva…

TXEBUTIKIN: No ho sé. Tot això són beneiteries.

KULIGUIN: A no sé quin seminari, el mestre va escriure al costat de la composició d’un alumne: «beneiteries», i l’alumne va llegir «benedictus est»; es va pensar que estava escrit en llatí… (Riu.) Molt divertit. Vénen a dir que en Solioni s’ha enamorat de la Irina, i que per això detesta el baró… No costa d’entendre. La Irina és molt bona noia. S’assembla una mica a la Maixa i tot. És igual de reflexiva. Només que tu, Irina, tens un caràcter més suau, tot i que la Maixa també té molt bon caràcter. Jo l’estimo, la Maixa.

(Al fons del jardí, des de fora de l’escenari: «Eeeooo! He-hee!».)

IRINA, té un calfred: Avui és com si qualsevol cosa m’espantés. (Pausa.) Ja ho tinc tot a punt, havent dinat se m’enduran les maletes. Demà em caso amb el baró, demà mateix marxem cap a la bòbila i demà passat ja seré a l’escola: començaré una vida nova. Que Déu m’ajudi! Quan passava l’examen de magisteri em saltaven les llàgrimes d’alegria, de benaurança… (Pausa.) Després vindrà el cotxe a recollir l’equipatge.

KULIGUIN: És clar que és així, però no m’acaba de semblar del tot seriós. Només tens idees, i poca serietat. De totes maneres et desitjo de tot cor…

TXEBUTIKIN, emocionat: Bonica meva, que maca que ets… La meva noia d’or. Us n’heu anat molt lluny, vosaltres, ja no us podré atrapar. M’he quedat enrere, com un ocell de pas que s’ha fet vell i ja no pot volar. Voleu, estimats meus, voleu amb Déu! (Pausa.) No ho ha fet bé, això d’afaitar-se el bigoti, Fiodor Iliïtx.

KULIGUIN: Deixi-ho estar! (Sospira.) Avui se’n van els militars i tot tornarà a ser com abans. Diguin el que diguin, la Maixa és una dona honrada, bona, jo l’estimo molt i en dono gràcies al meu destí… Tothom té el seu destí… Aquí, a Finances, hi treballa un tal Kòsiriev. Va estudiar amb mi i el van fer fora de l’Institut quan feia cinquè perquè no podia entendre de cap de les maneres l’ut consecutivum. Avui la balla ben magra, està malalt, i jo, quan el veig, li dic: «Bon dia, ut consecutivum!». «Sí», em diu, «això mateix, consecutivum», i m’ho diu estossegant… Jo tota la vida he estat de sort. Sóc feliç. Fins i tot tinc aquesta condecoració de l’orde d’Estanislau de segona classe. I ara sóc jo el qui ensenya als altres l’ut consecutivum. És clar que sóc un home intel·ligent, més que molts, però la felicitat no té res a veure amb això…

(A dins de la casa toquen al piano la «Pregària de la donzella».[22])

IRINA: Demà al vespre ja no sentiré aquesta «Pregària de la donzella», i no veuré en Protopòpov… (Pausa.) En Protopòpov és a dins, assegut al rebedor; avui també ha vingut…

KULIGUIN: I la directora, encara no ha arribat?

IRINA: No encara. L’han anada a buscar. Si sabéssiu que difícil que se’m fa viure aquí tota sola, sense l’Òlia… Ella viu a l’Institut. N’és la directora. Està atrafegada tot el dia, i jo aquí, tota sola, m’avorreixo, no tinc res a fer i odio l’habitació on visc… De manera que he pres un determini: si no m’ha tocat la sort d’anar a Moscou, que així sigui, deu ser el meu destí. No hi ha res a fer… Tot és a les mans de Déu, és veritat. En Nikolai Lvòvitx va demanar la meva mà… I què? Doncs m’ho vaig rumiar i li vaig dir que sí. És un bon home, fins i tot em sorprèn de tan bo com és… I de sobte, com si m’haguessin crescut ales a l’ànima, m’he posat alegre, m’he sentit lleugera i m’han tornat a venir ganes de treballar, de treballar… Només que ahir va passar alguna cosa, i ara un misteri plana damunt meu…

TXEBUTIKIN: Benedictas est. Beneiteries.

NATAIXA, per la finestra: Directora!

KULIGUIN: Ha arribat la directora. Marxem.

(Entra a casa amb la Irina.)

TXEBUTIKIN, llegeix el diari i cantusseja: Ta-ra-ra… bum bia… aquesta història…

(La Maixa s’acosta; al fons l’Andrei travessa empenyent el cotxet.)

MAIXA: Mireu-lo ell, aquí assegut…

TXEBUTIKIN: Li fa res?

MAIXA, s’asseu: No… (Pausa.) Vostè estimava la meva mare?

TXEBUTIKIN: Molt.

MAIXA: I ella a vostè?

TXEBUTIKIN, després d’una pausa: D’això ja no me’n recordo.

MAIXA: Que corre per aquí, el meu? Anys enrere, la Marfa, la nostra cuinera, deia això quan volia parlar del seu municipal: «el meu». Que corre per aquí, el meu?

TXEBUTIKIN: Encara no.

MAIXA: Quan has collit la felicitat a bocins, a instants, i després la perds, com jo, et vas tornant de mica en mica més grollera, més rabiüda… (Assenyalant-se el pit:) Em bull, aquí… (Mira el seu germà Andrei, que passa empenyent el cotxet.) Aquí tenim el nostre Andrei, el meu germanet… Ja s’han perdut totes les esperances. Milers de persones alçaven una campana, s’hi van gastar molts diners i molta feina, i, de sobte, va caure i es va trencar. De sobte i sense més ni més. I l’Andrei, igual…

ANDREI: Quan pararan d’una vegada de fer soroll a casa? Quin guirigall!

TXEBUTIKIN: Aviat. (Mira el rellotge.) Tinc un rellotge antic que toca les hores… (Dóna corda al rellotge, el rellotge toca.) La primera bateria, la segona i la cinquena marxen a la una en punt… (Pausa.) I jo, demà.

ANDREI: Per sempre?

TXEBUTIKIN: No ho sé. És possible que d’aquí a un any torni. Encara que, vés a saber… tant se me’n dóna…

(Se sent que en algun indret llunyà toquen una arpa i un violí.)

ANDREI: La ciutat es quedarà buida. Serà com si la tapessin amb una campana de vidre. (Pausa.) Ahir, al davant del teatre, va passar alguna cosa; tothom en parla i jo no en sé res.

TXEBUTIKIN: No res. Ximpleries. En Solioni va començar a burxar el baró, aquest va esclatar i el va ofendre, i al final les coses es van posar d’una manera que en Solioni es va veure obligat a desafiar-lo a un duel. (Mira el rellotge.) Em sembla que ja és l’hora… A dos quarts d’una, al bosc comunal, aquest que es veu des d’aquí a l’altra banda del riu… Pim, pum. (Riu.) En Solioni s’imagina que és un Lèrmontov, i fins i tot escriu poesies, però, bromes a part, ja és el seu tercer duel.

MAIXA: De qui?

TXEBUTIKIN: D’en Solioni.

MAIXA: I el baró?

TXEBUTIKIN: Què, el baró?

(Pausa.)

MAIXA: Tot se’m barreja al cap… Trobo que no els ho hauríem de permetre. Pot ferir el baró, i fins i tot matar-lo.

TXEBUTIKIN: El baró és un bon home, però un baró més o un baró menys, quina diferència hi ha? Deixem-los fer! Tant se val! (Darrere del jardí, un crit: «Eeeooo! He-hee!».) Ja m’esperaràs. És l’Skvortzov que em crida, el padrí. Està assegut en una barca.

(Pausa.)

ANDREI: Em sembla que participar en un duel i presenciar-lo, encara que sigui en qualitat de metge, és senzillament una immoralitat.

TXEBUTIKIN: Tot són pures aparences. No hi som. No hi ha res al món. Nosaltres no existim. Només sembla que existim… I tot és igual.

MAIXA: I així es passen tot el sant dia, xerrant i xerrant… (Camina.) Suportar aquest clima, que quan menys t’ho penses es posa a nevar, i encara per postres aquestes converses… (S’atura.) No entraré a casa. No hi puc entrar… Quan vingui en Verxinin digueu-m’ho… (Se’n va pel camí dels avets.) I els ocells de pas ja volen… (Mira enlaire.) Cignes, o potser ànecs… Estimats meus, feliços vosaltres… (Se’n va.)

ANDREI: Quedarà buida, la nostra casa. Se n’aniran els oficials, vostè també se n’anirà, la meva germana es casarà i jo em quedaré a la casa sol.

TXEBUTIKIN: I la dona?

(Entra en Ferapont amb uns papers.)

ANDREI: Una dona és una dona. Ella és com cal, honesta, bona, en definitiva; però té a dins alguna cosa que la rebaixa a la condició d’un animaló petit, sec, aspre. En tot cas, no pas una persona. Això l’hi dic a vostè com un amic, com a l’única persona a qui puc obrir la meva ànima. Jo estimo la Nataixa, és així, però de vegades em sembla extraordinàriament vulgar i aleshores em perdo, no entenc la raó, per què l’estimo o, com a mínim, per què l’he estimada…

TXEBUTIKIN, s’aixeca: Jo me’n vaig demà, germanet. Potser no ens tornarem a veure mai més. De manera que aquest és el meu consell: saps què?, posa’t el barret, agafa un bastó i vés-te’n… vés-te’n i camina i camina sense girar-te enrere. I com més lluny te’n vagis, millor.

(En Solioni passa pel fons de l’escenari amb dos oficials; en veure en Txebutikin es gira cap al metge; els oficials continuen caminant.)

SOLIONI: Doctor, Ja és l’hora! Ja són dos quarts d’una. (Saluda l’Andrei.)

TXEBUTIKIN: Ara vinc. N’estic ben fart de tots vosaltres. (A l’Andrei:) Si algú demana per mi, Andriuixa, digues que de seguida torno… (Sospira.) Ahhhh!

SOLIONI: No va tenir temps de dir ni amén, que l’ós se’l va cruspir completament. (Camina amb ell.) Per què bufa d’aquesta manera, avi?

TXEBUTIKIN: Va, anem!

SOLIONI: Com anem de salut?

TXEBUTIKIN, enfadat: Qui gemega ja ha rebut.

SOLIONI: Pateix sense cap necessitat, avi. No em permetré gran cosa, em limitaré a clavar-li un tret com si fos un becadell. (Es treu el flascó de perfum i se’n posa a les mans.) Avui me n’he posat un flascó sencer, i no me’n puc treure aquesta olor. Fan fortor de cadàver. (Pausa.) Així doncs… Se’n recorda del poema? «Però, rebel, empaita el tràngol, com si al mal temps trobés la pau…».[23]

TXEBUTIKIN: Sí. No va tenir temps de dir ni amén, que l’ós se’l va cruspir completament.

(Surt amb en Solioni. Se senten crits: «He-hee! Eeeooo!». Entren l’Andrei i en Ferapont.)

FERAPONT: Aquests papers per firmar…

ANDREI, nerviós: Deixa’m! Deixa’m! T’ho suplico! (Se’n va amb el cotxet.)

FERAPONT: Els papers serveixen exactament per això, per firmar-los. (Se’n va cap al fons de l’escenari.)

(Entren la Irina i en Tuzenbakh amb un barret de palla. En Kuliguin travessa l’escenari cridant: «Eeeooo, Maixa, eeeooo!».)

TUZENBAKH: Sembla l’única persona d’aquesta ciutat que està contenta que els militars se’n vagin.

IRINA: És fàcil de comprendre. (Pausa.) Ara la nostra ciutat es quedarà ben buida.

TUZENBAKH, mira el rellotge: Estimada, tornaré ara mateix.

IRINA: On vas?

TUZENBAKH: He d’anar a la ciutat, i després… a acomiadar-me dels amics.

IRINA: No és veritat… Nikolai, per què estàs tan distret, avui? (Pausa.) Què va passar ahir, davant del teatre?

TUZENBAKH, amb un gest d’impaciència: D’aquí a una hora tornaré i estaré amb tu un altre cop. (Li besa les mans.) No em canso de mirar-te… (La mira a la cara.) Ja fa cinc anys que t’estimo, i encara no m’hi he pogut acostumar, i cada dia em sembles més meravellosa. Quins cabells més suaus, més preciosos! Quins ulls! Demà vindràs amb mi, i treballarem, serem rics, els meus somnis tornaran a reviure. Seràs feliç. Només hi ha una pega, només una: que tu no m’estimes!

IRINA: Això no està a les meves mans. Seré la teva dona, fidel i submisa, però d’amor no n’hi ha, què hi farem! (Plora.) No he estimat mai de la meva vida. Oh, hi he somiat tant, en l’amor! Fa tant de temps que hi somio, de dia i de nit, però la meva ànima és com si fos un piano car, tancat i amb la clau perduda. (Pausa.) Tens la mirada neguitosa.

TUZENBAKH: No he dormit en tota la nit. A la meva vida no hi ha res de temible, res que em pugui espantar, només aquesta clau perduda turmenta la meva ànima i no em deixa dormir… Digue’m alguna cosa. (Pausa.) Digue’m alguna cosa…

IRINA: Què? Què vols que et digui? Què?

TUZENBAKH: Qualsevol cosa.

IRINA: Prou! Prou!

(Pausa.)

TUZENBAKH: A la vida, de vegades, quines ximpleries, quins detalls més estúpids es tornen importantíssims, de sobte i perquè sí! Tu te’n rius, com abans, penses que són foteses, i malgrat això et llances i t’adones que no tens forces per aturar-te. Oh, no en parlem més, d’això! Em sento alegre, com si fos la primera vegada a la vida que veig aquests avets, aquests bedolls i aquests erables, i tot em mira amb curiositat i expectativa. Quina bellesa, aquests arbres, i, de fet, que bonica que podria ser la vida al seu costat! (Criden: «Eeeooo! He-hee!».) Me n’he d’anar, ja és l’hora… Aquest arbre s’ha assecat, però el vent igualment el belluga, com els altres. Per això em sembla que si em morís, igualment participaria de la vida, d’una manera o d’una altra. Adéu, estimada meva… (Li besa les mans.) Aquells papers que em vas deixar són a la meva taula, sota el calendari.

IRINA: T’acompanyaré.

TUZENBAKH, alarmat: No, no! (Camina ràpidament i s’atura a mig camí dels arbres.) Irina!

IRINA: Què?

TUZENBAKH, no sap què dir: Avui no he pres cafè. Digues que me’n facin… (Surt ràpidament.)

(La Irina es queda pensativa i després se’n va cap al fons de l’escenari i s’asseu en un gronxador. Entra l’Andrei amb el cotxet; entra en Ferapont.)

FERAPONT: Andrei Serguèitx, aquests papers no són cosa meva, són documents oficials. No me’ls he pas inventats jo.

ANDREI: Oh, què se n’ha fet del meu passat, on és aquell temps quan jo era jove, alegre, intel·ligent, llavors que somiava i pensava amb gràcia, llavors que el meu present i el meu futur estaven il·luminats per l’esperança? Com és que, tot just quan comencem a viure, ens tornem avorrits, grisos, deixatats, mandrosos, indiferents, inútils, desgraciats… La nostra ciutat ja fa dos-cents anys que existeix, té cent mil habitants, i ni un de sol que sigui diferent dels altres. Aquí no hi ha hagut cap sant, ni en el passat ni en el futur, cap científic, cap pintor, ni cap home mínimament notable que pogués provocar enveja o afany d’imitar-lo… Només mengen, beuen, dormen, i després es moren… En neixen d’altres que també mengen, beuen i dormen, i que per no tornar-se ximples de l’avorriment introdueixen alguna variació en la seva vida en forma de calúmnia miserable, de vodka, de cartes, de plets, les dones enganyen els marits, i els marits menteixen, fan veure que no veuen res, que no senten res, i la seva influència irremeiablement vulgar pesa sobre els fills, i l’espurna divina s’apaga en ells, i també es tornen miserables, morts, tots idèntics, igual que els seus pares i mares… (Enfadat, a en Ferapont:) Què vols?

FERAPONT: Què? Firmar els papers.

ANDREI: N’estic ben fart, de tu.

FERAPONT, passant-li els papers: El conserge de la cambra administrativa explicava… Deia que un hivern, a Petersburg, va fer una gelada de dos-cents graus.

ANDREI: El present és detestable, però quan penso en el futur em trobo tan bé! Em sento alleugerit, veig l’horitzó i una llum que es perfila a la distància, veig la llibertat, veig com jo i els meus fills ens alliberem de l’ociositat, del kvas,[24] de l’oca amb cols, de l’ensopiment d’havent dinat i d’aquest parasitisme miserable…

FERAPONT: Diuen que unes dues mil persones es van quedar congelades. I la gent, diu, estava esparverada. Potser va passar a Petersburg o potser a Moscou, ja no me’n recordo.

ANDREI, tocat per un sentiment tendre: Estimades germanes meves, meravelloses germanes meves! (Plorós:) Maixa, germana meva…

NATAIXA, per la finestra: Qui parla tan fort? Ets tu, Andriuixa? Despertaràs la Sòfotxka. Il ne faut pas faire du bruit, la Sophie est dormée déjà. Vous êtes un ours.[25] (Enfadada:) Si tens ganes de xerrar, deixa el cotxet i la criatura a algú altre. Ferapont, agafa el cotxet al senyor!

FERAPONT: A les seves ordres. (Agafa el cotxet.)

ANDREI, avergonyit: Parlava fluix.

NATAIXA, darrere la finestra, acariciant el seu fill: Bòbik! L’entremaliat d’en Bòbik! Que dolentot que és aquest Bòbik!

ANDREI, fulleja els papers: Molt bé, ja me’ls miraré, firmaré els que calgui, i te’ls tornaràs a endur al Zemstvo… (Entra a la casa llegint-se els papers; en Ferapont empeny el cotxet cap al fons del jardí.)

NATAIXA, darrere la finestra: Bòbik, com es diu la mamà? Ui, que bufó! Que bufó! I qui és aquesta senyora? És la tieta Òlia. Digues a la tieta: «Bona tarda, Òlia!».

(Dos músics ambulants, un home i una noia, toquen el violí i l’arpa; surten de la casa en Verxinin, l’Olga i l’Anfissa, i els escolten sense dir res durant un minut. Se’ls acosta la Irina.)

OLGA: El nostre jardí és com un camí de pas. La gent el travessa a peu i en cotxe. Tata, dóna alguna cosa a aquests músics!…

ANFISSA, dóna diners als músics: Aneu amb Déu, pobrics. (Els músics fan una reverència i se’n van.) Quina vida més amarga, aquesta gent. Si estiguessin ben tips, no tocarien. (A la Irina:) Bona tarda, Arixa![26] (Li fa un petó.) Ui, nena, si sabessis com visc! Quina vida! A l’Institut, en un piset de l’administració, estimada meva, al costat de l’Òliuixka —el Senyor m’ho ha volgut donar per a la meva vellesa—. D’ençà que vaig néixer, pecadora de mi, mai no havia viscut així… I el pis és gran, de l’administració, i per a mi tota una habitació sencera i un llitet. Tot de l’administració. Em desperto a la nit i oh, Déu meu Senyor, Mare de Déu, no hi ha cap persona al món més feliç que jo!

VERXININ, mira el rellotge: Marxem ara mateix, Olga Serguèievna. Me n’he d’anar. (Pausa.) Li desitjo tota mena de… On és la Màrya Serguèievna?

IRINA: És allà a baix, al jardí… La vaig a buscar.

VERXININ: Faci’m aquest favor, tinc pressa.

ANFISSA: Jo també l’aniré a buscar. (Crida:) Màixenka, eeeoooo! (Se’n va cap al fons del jardí amb la Irina.) Eooo, eooo!

VERXININ: Tot arriba a la seva fi. Ara ens toca separar-nos. (Mira el rellotge.) A la ciutat ens han ofert una mena d’aperitiu, hem begut xampany, l’alcalde ha pronunciat un discurs, jo menjava i escoltava però interiorment era aquí, a casa seva… (Recorre el jardí amb la mirada.) M’he acostumat a vostès.

OLGA: Ens tornarem a veure algun dia?

VERXININ: Segurament no. (Pausa.) La meva dona i les meves dues filles encara s’estaran un parell de mesos més aquí… Sisplau, si passés res, o si haguessin de menester alguna cosa…

OLGA: Sí, sí, és clar. Pot estar tranquil. (Pausa.) Demà a la ciutat ja no hi haurà cap militar. Tot esdevindrà record, i és clar que per a nosaltres començarà una nova vida… (Pausa.) Tot es fa contra la nostra voluntat. Jo no volia ser directora, i tanmateix ho he acabat sent. Això vol dir que no aniré a Moscou…

VERXININ: Doncs… Gràcies per tot… Disculpin-me si alguna cosa no ha anat tal com Déu mana… He enraonat massa, massa; també per això m’hauran de disculpar, i no conservin cap mal record de mi.

OLGA, eixugant-se les llàgrimes: Com és que la Maixa no ve?…

VERXININ: Què més els podria dir per acomiadar-me? Sobre què podria filosofar?… (Riu.) La vida és dura. Molts de nosaltres la veiem faltada d’esperança i sòrdida, però de totes maneres s’ha de reconèixer que cada dia que passa es fa més clara i més suportable, i segurament no és gaire lluny el temps que esdevindrà del tot lluminosa. (Mira el rellotge.) Me n’he d’anar, ja és l’hora! Abans la humanitat estava ocupada amb guerres, omplint la seva existència amb marxes militars, invasions, victòries, ara tot això ja ha passat avall i ha deixat al darrere un enorme espai buit que de moment no sabem omplir amb res; la humanitat ho busca apassionadament i segurament ho trobarà. Oh, que sigui aviat! (Pausa.) Comprenguin-me, si a la capacitat de treball es pogués afegir la cultura, i a la cultura les ganes de treballar… (Mira el rellotge.) Però tanmateix ja és l’hora…

OLGA: Aquí la tenim.

(Entra la Maixa.)

VERXININ: He vingut per acomiadar-me…

(L’Olga s’aparta una mica per no destorbar el comiat.)

MAIXA, mirant-lo a la cara: Adéu…

(Un petó llarg.)

OLGA: Prou, prou…

(La Maixa sangloteja intensament.)

VERXININ: Escriu-me… No m’oblidis! Deixa’m marxar… ja és l’hora… Olga Serguèievna, endugui-se-la, jo ja… és l’hora… ja faig tard… (Commòs, besa les mans de l’Olga, després torna a abraçar la Maixa i surt corrent.)

OLGA: Prou, Maixa! Deixa-ho estar, estimada…

(Entra en Kuliguin.)

KULIGUIN, confós: No passa res, que plori… Estimada Maixa meva, la meva bona Maixa… Tu ets la meva dona, i jo sóc feliç passi el que passi… No em queixo, ni et faig cap retret… L’Òlia també n’és testimoni… Tornarem a viure com abans, i jo no et diré ni una paraula, ni una sola al·lusió…

MAIXA, contenint el plor: Al bosc fadat hi ha un roure verd, i una cadena d’or al roure… i una cadena d’or al roure… M’estic tornant boja… Al bosc fadat… roure verd…

OLGA: Calma’t, Maixa… calma’t. Dóna-li aigua.

MAIXA: Ja no ploro més…

KULIGUIN: Ja no plora… ella és molt bona…

(Se sent un tret sord i llunyà.)

MAIXA: Al bosc fadat hi ha un roure verd, i una cadena d’or al roure… un gat verd… un roure verd… M’estic fent un embolic… (Beu aigua.) Una vida dissortada… ara ja no vull res… De seguida em tranquil·litzaré… Tant se val… Què és això d’aquest bosc fadat? Com és que se m’han ficat al cap aquestes paraules? Els pensaments se’m confonen.

(Entra la Irina.)

OLGA: Tranquil·litza’t, Maixa. Així, així està bé… Entrem a l’habitació.

MAIXA, enfadada: No hi vull entrar. (Sangloteja, però de seguida s’atura en sec.) Ja no hi entro mai, a aquesta casa, i ara no hi entraré…

IRINA: Doncs quedem-nos una estona aquí, totes juntes, assegudes. Encara que no tinguem res a dir. És que jo demà me’n vaig…

(Pausa.)

KULIGUIN: Ahir vaig requisar a un nen del tercer grau aquest bigoti i aquesta barba… (Es posa la barba i el bigoti.) Així m’assemblo al professor d’alemany… (Riu.) Oi que sí? No t’hi pots avorrir mai, amb aquests nens.

MAIXA: Sí que t’assembles al d’alemany.

OLGA, riu: Sí.

(La Maixa plora.)

IRINA: Ja n’hi ha prou, Maixa!

KULIGUIN: M’hi assemblo molt…

(Entra la Nataixa.)

NATAIXA, a la criada: Què? Amb la Sòfotxka s’hi queda en Protopòpov, en Mikhaïl Ivànitx, i en Bòbik que el passegi l’Andrei Serguèitx amb el cotxet. Aquestes criatures donen tanta feina… (A la Irina:) Irina, demà ja te’n vas, quin greu em sap, queda’t, encara que només sigui una setmana més. (En veure en Kuliguin fa un crit; ell riu i es treu la barba i el bigoti.) Quines coses que fa, m’ha espantat! (A la Irina:) Ja m’hi he acostumat, a tu, i et penses que ara no em serà difícil separar-me’n? A la teva habitació hi faré traslladar l’Andrei amb el seu violí —allà, que grinyoli tant com vulgui!— i a la seva habitació hi traslladarem la Sòfotxka. Una criatura magnífica, meravellosa! Quina nena! Avui m’ha mirat amb uns ulls així, i: «Mama!».

KULIGUIN: És una criatura preciosa, això és veritat.

NATAIXA: Així doncs, demà em quedaré sola. (Sospira.) Per començar faré tallar aquesta avinguda d’avets, i després aquest erable… A les tardes és tan lleig… (A la Irina:) Estimada, aquest cinturó no t’està gens bé… És de mal gust… T’hi aniria millor alguna cosa clareta. I faré plantar pertot arreu floretes i floretes, i farà una olor… (Amb severitat:) Què hi fa aquesta forquilla al banc? (Entra a la casa; a la criada:) Li pregunto què hi feia una forquilla damunt del banc? (Crida:) Calla!

KULIGUIN: Ja hi som!

(Darrere l’escenari l’orquestra toca una marxa; tothom escolta.)

OLGA: Se’n van.

(Entra en Txebutikin.)

MAIXA: Se’n van els nostres. Què hi farem! Que tinguin bon viatge! (Al seu marit:) Hauríem de tornar a casa… On son el meu barret i la manteleta?

KULIGUIN: Ho he entrat a la casa… Ara t’ho porto. (Entra a la casa.)

OLGA: Sí, ara ja podem anar cap a casa. Ja és hora.

TXEBUTIKIN: Olga Serguèievna!

OLGA: Què? (Pausa.) Què?

TXEBUTIKIN: No res… No sé com dir-l’hi… (L’hi diu a cau d’orella.)

OLGA, espantada: No pot ser!

TXEBUTIKIN: Ja… Però és així… Estic cansat, esgotat, i no tinc ganes d’enraonar més… (Irritat:) De totes maneres, tant se val!

MAIXA: Què ha passat?

OLGA, abraça la Irina: Avui és un dia terrible… No sé com dir-t’ho, estimada meva…

IRINA: Què? Digueu-m’ho de seguida: què? Per l’amor de Déu! (Plora.)

TXEBUTIKIN: Al duel, ara fa un moment, han matat el baró…

IRINA, plora contingudament: Ho sabia, ho sabia.

TXEBUTIKIN, s’asseu al banc del fons de l’escenari: Estic cansat… (Es treu el diari de la butxaca.) Que plorin… (Cantusseja en veu baixa:) Ta-rara-bum bia… aquesta història… Tant se val!

(Les tres germanes estan dretes fent-se costat l’una a l’altra.)

MAIXA: Oh, com sona la música! Ens deixen. I un se n’ha anat del tot, del tot, per sempre. Ens quedem soles per començar de nou la nostra vida. S’ha de viure… S’ha de viure…

IRINA, posa el cap al pit de l’Olga: Arribarà un temps que tothom sabrà de què ha servit això, per què tot aquest sofriment, no hi haurà cap misteri. I mentrestant s’ha de viure… S’ha de treballar, només treballar! Demà me n’aniré tota sola. Faré de mestra, i dedicaré tota la meva vida a les persones que potser la necessitin. Ara som a la tardor, aviat arribarà l’hivern, tot es cobrirà de neu. I jo estaré treballant, treballant…

OLGA, abraça les seves dues germanes: La música sona tan alegre, tan viva, que t’agafen ganes de viure! Oh, Déu meu! Passarà el temps i nosaltres ens n’anirem per sempre, ens oblidaran, oblidaran els nostres rostres, les nostres veus i quantes érem. Però els nostres sofriments es convertiran en l’alegria d’aquells que viuran després de nosaltres. La felicitat i la pau vindran a la terra, i la gent recordarà amb bones paraules i beneirà aquests que vivim ara. Oh, estimades germanes, la nostra vida encara no està acabada. Nosaltres viurem! La música sona amb tanta alegria, amb tanta joia, i sembla que una mica més i arribaríem a saber per què vivim, per què patim… Oh, si ho poguéssim saber, si ho poguéssim saber!

(La música es va afeblint cada vegada més; en Kuliguin, content, somrient, porta el barret i la manteleta; l’Andrei empeny el cotxet on hi ha en Bòbik assegut.)

TXEBUTIKIN, cantusseja: Ta-ra… ra… bum bia… aquesta… histò… ria… (Llegeix el diari.) Tant se val! Tant se val!

OLGA: Oh, si ho poguéssim saber, si ho poguéssim saber!

TELÓ

ANTON PÀVLOVITX TXÉKHOV (en rus: Антон Павлович Чехов; Taganrog, 1860 - Badenweiler, 1904) fou uns dels grans autors de la literatura russa: excel·lent narrador i remarcable dramaturg. Metge de professió, Txékhov es dedicà filantròpicament a la medicina i creà escoles per a infants camperols. Minada la seva salut per la tuberculosi, morí en el balneari alemany de Badenweiler.

En la seva activitat teatral cal destacar Ivanov (1887), el seu primer gran èxit, La gavina (1896), L’oncle Vània (1897), Les tres germanes (1901) i El jardí dels cirerers (1903), peces cabdals del teatre rus.

En la seva extensa obra de narrador, iniciada amb Contes de tots colors (1886), cal destacar En el capvespre (1887), Discursos innocents (1887) i Contes (1889). Txékhov, que va escriure vora mil relats, és reconegut com un mestre absolut d’aquest gènere, i com un dramaturg revolucionari i encara vigent.

Notes

[1] Es tracta, probablement, d’un «cognom parlant», és a dir que connota una significació relacionada amb el caràcter del personatge. El costum és freqüent a la dramatúrgia russa si més no des de Fonvisin. En aquest cas l’arrel sol s’associa amb la idea de bromes agres i pesades. <<

[2] Els zemstvo eren uns consells locals, elegits per vot censatari, amb competències en el manteniment dels camins, l’atenció mèdica i veterinària i l’ensenyament. Van ser creats per la reforma administrativa del 1864, però entre el 1890 i la revolució del 1905 van tenir un paper molt disminuït i tutelat estrictament pels governadors tsaristes. <<

[3] No tan sols perquè és de mala educació, sinó perquè, segons la creença popular, porta mal averany xiular a casa. <<

[4] Un pud és una antiga mesura de pes russa que equival a 16,38 kg. <<

[5] Un zolotnik equival a 4,266 g. <<

[6] N. A. Dobroliúbov (1836-1861). Escriptor i crític literari rus de la segona generació de revolucionaris del segle XIX. Paradigma de patriotisme crític. <<

[7] Citació una mica transformada d’un parell de versos de la introducció de Rustan i Ludmila, d’A. S. Puixkin (1799-1837). <<

[8] «Mikhaïl Potàpitx» o «Mikhaïl Ivànitx» són dues formes d’esmentar, sense anomenar-lo, l’ós, que per als russos antics era un animal totèmic el nom del qual era tabú. Qualificar un home d’ós és titllar-lo de groller i mal educat. <<

[9] Diminutiu d’Arina, forma popular d’Irina. <<

[10] És un monestir de Moscou on, per cert, hi ha enterrat Txékhov. <<

[11] Tonada d’una vella cançó francesa, «Els diables», adaptada al rus per P. Kobiakov i musicada. <<

[12] «He fet allò que he pogut; que qui pugui més, més faci». <<

[13] La citació és imaginària. El nom és el d’un personatge del poema de Puixkin «Les gitanes». <<

[14] El poeta Lèrmontov, de difícil personalitat i caràcter, havia esdevingut una mena de paradigma del caràcter colèric, un tarannà que propiciaria el duel que li va acabar costant la vida. <<

[15] «Oh, voluble esperança dels homes!». <<

[16] Ciutat del sud de Sibèria. La seva importància va augmentar a partir del 1900, quan va passar per la zona la via del tren. <<

[17] Segons Txékhov es tractava d’una cançó d’opereta. <<

[18] Citació de l’ària de Griomin de l’òpera Eugeni Oneguin, de P. I. Txaikovski (1840-1893), basada en el poema homònim d’A. S. Puixkin (1799-1837). <<

[19] Traducció lliure de la moralitat de la faula d’I. A. Krilov (1769-1844) «Les oques». <<

[20] «Tot allò que és meu ho duc amb mi». <<

[21] Transliteració d’estimat en polonès. <<

[22] Melodia per a piano de T. Badarzewska-Baranowska (1838-1862). <<

[23] Citació d’uns versos de M. I. Lèrmontov (1814-1841), del poema «La vela». <<

[24] Beguda refrescant de baixa graduació alcohòlica, feta amb aigua, cereals fermentats i poma. <<

[25] A l’original, en el mateix francès incorrecte. <<

[26] Un diminutiu d’Irina. <<