Drames rurals aplega dotze contes que articulen un mostrari representatiu de la sensibilitat de Víctor Català, propensa a mostrar, amb intensitat dramàtica, la cara fosca de la vida rural. És també una mostra de la seva creativitat, de la seva habilitat descriptiva i del seu domini de la llengua.

Cinc d’ells ja havien estat publicats individualment en la revista Joventut: «L’enveja», «L’explosió», «Agonia», «Idil·li xorc» i «La vella». En aquest últim, l’autora havia utilitzat com a subtítol el qualificatiu «drama rural», que dóna títol al seu primer recull. Des de la seva publicació, el llibre tingué un gran ressò. La primera edició es va exhaurir ràpidament i, abans d’acabar el mateix any 1902, en va sorgir la segona edició, en què es van incloure «Els judicis crítics», signats per algunes de les persones del món de la literatura més representatives de l’època.

Víctor Català

Drames rurals

ePub r1.1

Titivillus 28.05.2020

Títol original: Drames rurals

Víctor Català, 1902

Editor digital: Titivillus

ePub base r2.1

Prec

Oh tu, l’escaienta damisel·la ciutadana, de posat senyorívol, la de cos esllanguit i rostre pàl·lid, la d’ulls somniadors i llavis tristos! Oh tu, el lliri d’ombra que un raig de sol d’estiu mustigaria, perdona’m a mi, el pobre pelegrí de la terra aspra, que duu sobre la túnica la pols dels viaranys, dormits en les planúries soleiades, i que palpa amb la guaspa del bordó tot lo que troba en terra, recollint pedruscalls i flors boscanes per ensenyar-ho als homes així que és en poblat; perdona’m, oh tu, damisel·la ciutadana!, si per encert cau en tes mans de nacre, anèmiques i gràcils, aquest llibrot feixuc; perdona’m i deixa’l de seguida, puix no s’és fet per tu: s’és fet per a altres mans més coratjoses i per gustos més rúfols. Per tu els colors que té són massa crus, les ratlles massa negres: hi manquen mitges tintes, matisos esblaimats i corbes gracioses com espirals de fum d’un peveter.

Aquest és un aplec dels pedruscalls que et deia, de formes anguloses i endurides, invariables a través dels segles, i no et pot plaure a tu, que et mires la pedra adulterada pel cisell i per l’enginy dels homes, com tampoc te plauria el pom de flors silvestres, que guardo en mon sarró de romiatge, puix tot són flors senzilles, primitives; unes, inoloroses; les altres, de fragàncies extremades, que fan girar la cara al qui no hi està fet, i que repugnarien a ton nas fi, d’aletes tremoloses, acostumat a les olors discretes, i a tos ulls, que gaudeixen dels tirats neurastènics de les flors de saló i d’hivernacle.

No, no fan pas per tu, aquestes coses…

Mes, potser que algun dia, llevant-me les sandàlies, fetes a transitar per les terres resseques, i despullant-me del vestit de romeu, amb les carculles que fan pensar en lo que no mor mai, potser sí que t’escrigui un altre llibre més bonic que el present; un llibre de les coses que passen amb el buf del Destí, un llibre gai, de marquesets i reines, de boscs endormiscats i de caceres; un llibre pulcre i frèvol o com un país de vano o com un pom de balbes crisantemes, i aquell dia, oh esvelta damisel·la ciutadana de posat escaient i llavis tristos!, aquell dia, mon minúscul present serà per tu; puix llavors podré dir-te: «Agafa’l sense por, ben refiada, i teixeix amb son fil de fantasia ton retallet d’estofa de Penèlope…».

Mes ara plega, plega, que ni jo et vull ofendre ni tu deus ésser cap Isabel d’Hongria per recrear-te en l’esport divinal de veure llagues i acaronar la ronya que es troba tot corrent per la terra aspra, ben lluny de les grans urbs.

Plega, doncs, damisel·la ciutadana, creu-me, plega i somnia!

V. C.

1902

En Met de les Conques

El pobre Met havia vingut al món com per art d’encantament.

En un casalot mig enrunat, que només tenia baixos i que tufejava d’un tros lluny, hi vivien les Conques, mare i filla, amb anomenada de bruixes, l’una viuda, vella i malcarada, i l’altra fadrina, de trenta anys passats, xarxona i aspra, amb un plomall de bigoti a cada banda de llavi i una espatlla fora de lloc que la feia anar tota torta i entregirada. No se sabia que aquella minyona tingués ni hagués tingut mai festejador, i la gent estava en que així quedaria, puix no era de creure que s’hi arrimés cap home que tingués ulls a la cara.

La gent, amb tot, devia errar-se, perquè un dia, amb escàndol i sorpresa general, va saber-se que l’estrafet gallimarsot havia tingut una criatura. Els escolans contaren que, de nit negra, la més vella de les Conques havia anat a la rectoria i després a l’església, seguida del senyor rector, que li feia cara de ferro i no parava de marmotejar entre dents paraules d’enuig. Ella duia en braços un farcellet embolcat en un tros de davantal de cànem i llana, i dins del farcell un infant, nascut d’una hora abans, al que feren cristià.

Com a bordet i fill de pecat, el bateig s’enllestí a corre-cuita d’amagat de tothom, mig a les fosques i sense alegrois ni repics de campanes.

Només van posar-li nom de fonts i el de mare: de son pare, ni ell ni ningú no havia de tenir-ne esment ni sospita certa en la vida. Però com que elles —la mare i l’àvia— eren deixades per bruixes, no mancà qui, veient aquell fill eixit de trascantó, tan misteriosament, se persignés, sentint passar per son cervell, com un llampec atzarador, la idea de l’incubus.

I si mal mirades en públic i temudes en secret eren les Conques abans de nàixer aquella criatura, molt més ho foren després de tenir-la. Cap dona no s’atrevia a passar davant de casa d’elles sense dir entre dents: «Jesús, Maria i Josep!», tot forfollant en la butxaca de les faldilles en busca de les claus de la calaixera o del guarda-robes; perquè és cosa sabuda de bona tinta que, amb qui és amatent en tocar ferro, els maleficis de bruixes i esguerrats no hi poden res.

Mentre anà amb bolquers, quasi bé ningú no va veure el nen; però així que començà a caminar, la mare o l’àvia el treien al carrer, deixant-lo hores i hores xisclant o rebolcant-se al bat del sol, enmig de la pols resseca, com un cuc, amb les faldilletes remangades i reganyant el ventret inflat i les cuixetes primes, totes de pelleringues. La gent, al passar, se’l mirava de cua d’ull, sense arrimar-s’hi, com si fos un animaló empestat; i les mares, receloses, prevenien contra d’ell els seus fillets, inspirant-los fàstic i por envers la pobra criatura.

Quan fou una mica grandet i tractà d’acostar-se a les demés, aquestes l’escopiren, li feren llengots, li cridaren malnom, tirant-li fang o pedres tot fugint d’ell i guardant-se com d’escaldar-se de tocar-lo ni amb el cap del dit.

Les primeres vegades plorava desoladament; després s’hi acostumà, i al capdavall va trobar-ho una cosa natural.

Rebutjat de tothom, cresqué isolat en si mateix, sense companys, sense jocs, sense ocupacions, sense alegria. Com no tenia amb qui enraonar, no deia mai res, i sense ésser mut, ho semblava. No va anar a estudi ni aprengué cap ofici. Del matí fins al vespre, indiferent i sol, rodava quietosament d’una banda a l’altra mateix que un ca sense amo i mirant-ho tot de lluny, amb sos ulls inexpressius i clars com l’aigua corrent. S’hauria dit que tot davant d’ell seguia en l’espai el camí d’una llum que l’atreia vagament i que no vela ningú més.

Als catorze anys va morir-se l’àvia i aparegué per primera vegada enrotllat a son coll un tros de mocador de llana negra que mai més el desemparà. També fou aleshores quan va pegar aquella tremenda estirada que havia de deixar-li la figura despinguellada per la vida. En pocs mesos, de marrec escanyolit se convertí en un pal de gànguil, però la crescuda el deixà només que amb la pell i l’os, sense una filagarsa de polpa, esllanguit com una saca buida, amb el cap menut, menut, el cabell destenyit i escàs, les espatlles escorrent-se-li del coll d’ànec interminable, el pit ensorrat i l’esquena més planera que el palmell de la mà.

Sos moviments esdevingueren lents, sense gens de vivor, i els braços li penjaven com una cosa morta que es balancejava amb el vaivé del cos; la mirada vagarosa de sos ulls clars, sempre mansament oberts, perdé encara més la fixesa, i tan sols de veure’l s’endevinava, darrere aquelles ninetes encantades, de suau blau de cel, un cervell blanc i fred com un tros de marbre.

Aleshores començà a desprendre’s de tota sa figura un no sé què d’angelical mansuetud, un cert aire innocent i quietós de bestioleta inofensiva i sobrera en el món; i tant s’accentuà de dia en dia aquell aire, que la gent, a poc a poquet i sense donar-se’n compte, anà perdent-li la por a cosa maligna que li tenia. Ja ben tranquil·les, les mares, fingint esparverament, deien a les criatures rebeques:

—Si no fas bondat cridaré an en Met de les Conques que se t’enduga!

I el pobre Met, amb sa bastida desgarbada i espectral i ses passes incertes, llargues i silencioses com les d’una fantasma, esdevingué l’espantall llegendari de la canalleta del poble.

La mare seguia amb son malnom i tothom li feia la creu; però el fill podia anar a qualsevulla banda sense que el rebutgessin ni fugissin d’ell com abans. Fins les dones, quan passava vora dels horts, com no captava ni prenia res a ningú, li allargaven pebrots pansits o figues, i les més toves de cor arribaren a comprar-li els caragols i bolets que en temps d’humitat arreplegava en la muntanya.

En aquestes, un predicador de molta anomenada anà a fer els sermons de la Quaresma al poble.

Ja la primera nit de vetlla l’església s’omplí de gom a gom. Com que tothom hi anava i no feien pagar res d’entrar-hi, en Met de les Conques s’hi deixà dur per l’espessa riuada.

Trià lloc cap a sota la trona i va ajocar-se en terra, sobre un cap de mort gratat en la llosa d’una tomba. A son entorn s’agombolà la riuada en remoixell, i les dones, envestint-lo, trepitjant-lo, donant-li cops de cadira, el feren mig malbé; però ell seguí quietet sense perdre la serenitat ni la paciència; i quan la remenadissa s’apaivagà, va veure’s, immòbil i estirat, sobreeixir son coll blanc de la massa fosca.

Quan el predicador muntà a la trona, les darreres fresses i xiu-xius s’estroncaren en sec, se féu en l’església un silenci general, i totes les mirades, bajanotament encuriosides, convergiren cap a l’únic fitó.

El predicador foraster era un home de bon regent, entrat en anys, cap pelat, amb cara flonja i rosada i ulls somorts.

Començà el sermó: tenia un accionat ample i majestuós que semblava abraçar tot l’espai i una veu suau, manyagosa, amb inflexions d’una tendror imponderable, que feia pujar les llàgrimes als ulls.

Durant prop d’una hora parlà de les delícies del Paradís, de l’arbre del bé i del mal, de la feblesa de l’home i de sa caiguda, dels enemics del cos i de l’ànima, del càstig dels pecats i de la recompensa de les virtuts. Per acabament féu una descripció del cel i de l’infern amb paraula fàcil i sonorosa com refilets d’aucell i amb una claredat desordenada, rublerta de tots els llocs comuns de l’oratòria sagrada. Els períodes brollaven de sa boca esdentegada i plegadissa, dolçament, inestroncablement, com una deu d’harmonia que s’escampava vers tots els indrets de l’església, i queia sobre els fidels atapeïts, a manera de ruixat fresquívol que per primera volta estovava la sequedat de llurs vides meselles d’animalets feiners, endurides i petrificades en la inconsciència.

No entenien pas lo que deia el bon predicador; no eren pas capaços de seguir el fil de sos conceptes; mes, tant se valia! Ells sentien l’eixam de paraules belles voleiar graciosament entorn de sos caps, pessigollejar en llurs orelles, eixorivir i escalfar com munions de guspiretes de tots colors llurs cors entumits en la quietesa de la fosca inexpressiva; ells fruïen d’aquella cosa bona que se’ls donava de franc i en treien un goig profund, inexpressable, que mai no havien conegut i que els feia tremolar quelcom a dintre i plorar a llàgrima viva, sense saber per què, amb un gran desconhort alegre que donava vida i els feia tornar bons i liberals i caritatius, curant-los l’esperit de les crostes ronyoses de petits egoismes, petites rancúnies, petites concupiscències.

Quan el sermó acabà, quan va estroncar-se la deu sanitosa, regnà un minut de silenci, i després tota la massa humana tingué un sobresalt, com si l’haguessin despertada sobtadament enmig d’un somni deliciós; una mena d’esglai, d’astorament poruc, féu regirar tots els esguards d’una banda a l’altra, com en seguiment de quelcom que els fugia per sempre més…, i una sorpresa desencantada se pintà en tots els rostres. Homes i dones se miraren pestanyejant, i després la massa sencera se remogué. Tosseigs esquerdats, sospirs de desfogament, fressa de cadires, i aquella mar d’ombra onejà lentament, mansament, fins a la porta, oberta de bat a bat, i s’expandí vers els quatre punts de la vila.

Ja tothom era fora de l’església, plena únicament d’un baf espès que s’arrapava a la gargamella i feia coure els ulls, i encara en Met de les Conques s’estava assegut en terra, el cul sobre la calavera de la llosa, les dues cames estretament abraçades, estirat el coll, les ninetes fixes i la boca entreoberta, talment enartat, com si encara escoltés el sermó.

Havien apagat ja els ciris, i un escolanet, que aplegava les poques cadires de lloguer que havien quedat escampades, el tocà de l’espatlla. En Met girà el cap i d’esma va posar-se dret; se palpà les anques, més gebrades que la pedra, s’espolsà com un gat quan se deixonda, sentint que tot rodava a son entorn, s’encaminà cap a la porta tintinejant, amb pas incert de somnàmbul.

D’aquella vetlla enllà en Met no conegué més que un anhel: escoltar el sermó vinent. Ell, que era tan mansoi, tan indiferent a tot, sentia llavors un neguit, una impaciència turmentosa, i hauria volgut saltar dies i nits per arribar més prompte a les de prèdica.

Ell era el primer en fer cap a l’església, ajocant-se sempre, com la primera vegada, en la llosa de la calavera.

Enlaire, quasi bé damunt seu, la trona s’arrapava com un gran caragol a la pilastra de l’altar, i dins de la trona es veien els inquiets braços negres, el pit, blanc com el d’un colom, i la cara rosada i fresca, del predicador foraster. Quan aquest movia els llavis, modulant el seguit de belles paraules, en Met les veia materialment caure, aquelles paraules, com una pluja de roses que es capbussaven i feien joguillosos tomballons, expandint entorn núvols de flaire. Quan el sacerdot estenia els braços amb el gest ample i vagarós que semblava abraçar tot l’espai, el pobre bord sentia el calfred venturós d’una manyaga, mateix que si una mà suau i tèbia passés pel front, li amoixés les galtes…, i quan aquella veu de bresques anomenava oïdors «fills del cor», «ceguets de l’ànima», «germans caríssims», «tristes ovelletes esgarriades», «assedegats d’amor», en Met creia que tots aquells qualificatius afectuosos anaven per ell: tan de dret se li ficaven al cor esponjat i derritint-se en sa gran ventura, la ventura d’ésser volgut i compadit, la ventura de trobar una ànima amorosa que deixava arrimar-se sense desdeny ni mofa a sa pobra animeta desemparada i solitària que inconscientment pidolava conhort i escalfor; i un devessall de llàgrimes de goig humil i fervent li anegava els ulls, i degotant seguit, seguit, se li escorria cara avall.

Entre tota la Quaresma el predicador explicà la vida sencera de Jesús, d’ençà de sa miraculosa vinguda a la terra fins que se’n pujà al cel no menys miraculosament, procurant fer entendre a la ramada somorta que l’escoltava el significat portentós d’aquella vida i passió de l’Home-Déu, soferta per a redimir-nos i purgar-nos del pecat original, per a exalçar els humils i mesquinets, per a rebaixar els poderosos i ensuperbits, per a sembrar llavors de caritat, d’humilitat i de germanor en el cor de la roïna nissaga d’Adam.

Amb son aspecte venerable i amb el to amical i corprenedor de la seva veu, semblava talment un pare que contés una llarga i meravellosa rondalla a sos fillets, analitzant-ne i comentant-ne cada pas, per a extreure’n la mel de l’exemple i endolcir amb ella l’amargantor de totes les penes i tribulacions dels homes.

Amb pèls i senyals, mateix que si ho tingués davant dels ulls, descrivia les escenes, els llocs, els herois de la sacra llegenda: el romiatge i miracles del Mestre, la fe dels deixebles, la duresa de cor d’escribes i fariseus, l’enartament de les generacions, la dolçor i puresa de Maria, el penediment de la Magdalena, la bondat de Sant Joan, la traïdoria de Judes de Keriot…

A sa màgica evocació, el món d’ombra de l’església s’omplia d’aparicions enlluernadores, que encisaven els ulls i feien bategar de confusió els cors commosos. Però, entre tots, l’oient que rebia l’espolsada més ferma i la més vibrant impressió era el pobre Met, que veia obrir tot davant de ses ninetes aturades horitzons i més horitzons que se succeïen i eixamplaven infinitament, plens de llum i de bellesa, pels que passava i traspassava Jesús de Natzaret, lentament, amb el cap alt i la mirada trista, remolcant la llarga corrua d’apòstols i seguidors, per a anar teixint, pas a pas, la vida poemàtica i la redemptora mort. I el veia aixecar el braç, envolt en l’ampla mànega, per a maleir i corsecar a la figuera eixorca, de la mateixa manera —deia el predicador— que seran maleïts i corsecs en l’altre món tots aquells homes que, superbs i pensant sols en vanes pompes, no donin son fruit saborós en la vida eterna; el veia en l’Hort de Getsemaní, agenollat en terra, lo posat humil i la cabellera sobre els ulls, fent sa darrera oració, tot amarat de claror de lluna; el veia lligat al pilar de tortura i vergassejat per mà de botxí; el veia camí del Calvari, amb la creu a coll, empassegant i caient, suant llàgrimes de sang sota les punxes de la corona d’espines; el veia després en la crucifixió dolorosa, amb la llançada crudel, el fel i vinagre humitejant els llavis ressecs, essent la riota de la gent follona; finalment, veia la mort i el davallament i la sepultura i la baixada de l’àngel de blanca vestimenta que feia caure bocaterrosa els centurions guardadors, arraconant la pesanta llosa, deixava volar espais en amunt el Senyor, ressuscitat, enmig d’una gran lluminària…

Acabats els sermons de la Quaresma, començaren les funcions de Setmana Santa com una reproducció viva de les escenes evocades. En tots aquells dies en Met no deixava l’església fins que l’en treien per a tancar. Sa mare el renyava asprament perquè no compareixia a l’hora de dinar; però en Met, que sempre li havia tingut basarda i sens replicar, aleshores s’hauria dit que no la sentia. Tant, que el dijous no féu cap a casa ni per a dinar ni per a sopar. Una vegada acabat el picament dels Fasos i demés cerimònies de la tarda, encara eixordat dels xiulets i dels cops de maces i tenebres, se quedà per veure los preparatius de la processó; davallar dels altars les imatges que havien de sortir, disposar la col·locació de les Maries, fer provatures de les vestes, posar la tovallola nova al Sant Crist… Quan tot va estar a punt i començaren a acomboiar-se dins de l’església penitents i angelets, anyells i cucurulles, endolades i portadors d’atxes, aleshores en Met sortí per a cercar, de cantonada en cantonada, quina li agradaria més per a guaitar el pas de la processó. Indecís rodava, rodava d’una banda a l’altra sense saber on quedar-se, i tant va rodar que quan tothom cridà que la processó estava a prop, ja no va trobar lloc buit. Pels primers carrers del curs, els badocs, expectants, s’apinyocaven estretament al llarg de les aceres, com marges de carn, per entre els que s’escolaria la riuada de misteri desolat. En Met provava d’encabir-se quietament, sense amoïnar a ningú, en qualsevol indret; però sempre es trobava amb esquenes que li barraven el pas mateix que portes de ferro, amb colzes que el rebutjaven com punxes de glavi, amb mirades esquerpes i reptadores que semblaven empènyer-lo enfora. Tothom estava ben possessionat de son lloc i el volia defensar resoludament; però en Met, a la fi, impacient i mogut per una certa rabior que sentia a dins, envestí sens miraments rompent la muralla, s’entasconà enmig de la maror. La seva dèria era passar ben endavant; mes de cop quedà enclòs enmig de dues parets resistents que el privaren d’avançar i de recular. Al crit de que ja es veia, els conglomerats humans s’havien espesseït com argamassa.

Al capdavall del carrer Llarg, en quina meitat superior se trobava en Met, apuntaven tres o quatre piquets bellugosos que semblaven cuquetes de llum. De seguida es vegé la taca negra d’un penó i l’ombra llargaruda de les cucurulles. La processó començava a girar la cantonada, però amb la catxassa que duia trigaria més d’una hora a passar tot el carrer.

Avançava molt lentament, amb pausa d’agonia llarga, precedida per una fresseta somorta d’arrossegament de peus, de bleixos continguts, de ferums de cera i de gemecs ploraners de flautes llunyeres.

Vista en conjunt, semblava un gran llenç antic, ple de grops de fosca intensa i de viva claror, tot constel·lat d’espurnes d’or.

Per entremig de caps de formes perverses i de colls estirats que reganyaven els nervis tibants, en Met veia passar la llarga visió, tètrica i corprenedora com un somni crudel, com un fruit de perdement, del misteriós més enllà, que eixia d’un riu d’ombra per a ficar-se dins d’un altre cau no menys ombrívol. A cada vora tremolava una renglera de flametes insegures com gotes de foc d’un gran ruixat apocalíptic, i enmig de les dues rengleres, els angelets de rossa cabellera i aletes argentades, els armats relluents i seriosos, els portadors d’imatges i de ciris, tots se movien amb rítmic balanceig, d’una monotonia marejadora. I la processó anava passant, passant, arrossegant-se amb mandra hieràtica, atiada de tant en tant pel cop sec que donaven sobre l’empedrat els llargs bastons de les cucurulles.

Esguardada fixament i durant estones, aquella fluctuació imparable de l’extensa corrua acabava per ullprendre i atuir. En Met, oprès de tots costats per la mar de carn que l’enrondava, perdia l’alè i suava com si es trobés al bat del sol en una migdiada xafogosa. Una dona grassa i alta encastava contra son pit de pell i d’os els replecs tous d’unes grans espatlles carnoses, que exhalaven un baf calent, de boca de forn, mentre amb la cua del mocador del cap li fregava sens parar la barba; a son costat, un colze sec, més dur que un bastó mig partit, se li clavava a les costelles, i darrere seu una mena de tauló li aplanava l’esquena fins aixapar-li. Arribà un punt en què en Met sentí que se li esborrava el pensament com si li hi passessin una esponja, i la bravada calenta li encengué les galtes com una foguerada; espolsà el cap —l’únic que pogué moure—, com per a llençar-ne la terbolina, i mirà cap avall.

Ratllant l’ombra de la nit amb la grogor d’una soca llampferida enmig d’una boscúria, s’adreçava a pocs passos el Sant Crist, tot repenjat de la creu. Colossal, de més alçària que un home, emergia feréstegament, dominant l’espai, com la senyera d’un exèrcit de fantasmes. El minyonàs espatllut o herculi que duia la creu s’hauria aclofat sota son pes si una dotzena de companys, armats de llargues forquetes de ferro, no l’hi haguessin sostinguda, suspenent-la per sota els costats del travesser i privant-la de batzegar endavant i endarrere. Amb tot, el minyonàs eixancarrava les cames contretes, i sos peus descalços, amb els dits eixamplats com urpes, grataven la terra abans de desclavar-se’n per a avançar de mica en mica. Amb el cap enlaire, vetllant sempre les balançades d’aquell tronc gegantí per a emparar-les, panteixava fadigosament, i per la cara congestionada, pel coll de brau, a punt d’esclatar i per l’ample tòrax espitregat, la suor hi baixava en regalims, talment com si plorés. Aquell devot minyó, que s’esclafava sota el pes del Crist, era en Rufic, un taverner que havia fet una prometença quan va tenir un infant a les portes de la mort. L’infantet s’havia salvat miraculosament, segons dita del metge, i d’aleshores ençà el pare, venturós, amb el coratge de la fe, passejava cada any, pel Dijous Sant, la imatge portentosa del Salvador a la veneració de tot el poble. La llarga cabellera de dona partida en clenxa i esfilagarsant-se com un vel de dol sobre la trista cara, la barba lassa reposant contra el pit nu, les mans enclavades que gotejaven sang i els genolls nafrats, el Crucificat pesava de tot son pes de vint segles d’angoixa i tortura sobre l’eixam espaordit. Entorn de la blanca tovallola guspirejava un serrellet daurat amb vivor intermitent i trista.

L’aparició del Crist, passant reposadament, tètrica i brandant d’esquerra a dreta i de dreta a esquerra com un gran pèndol, fou llarga, llarga… A en Met va semblar-li que se li quedava estampada per arreu al fons de les ninetes, punyenta i dolorosa com aquell colze que li fendia les costelles i el feia venir en basca. Hauria volgut desclavar-se d’aquell lloc de tortura, per a poder respirar lliurement, però el tauló de l’esquena i les espatlles carnoses del davant el tenien aparedat com en un nínxol. I passaven fantasmes negres, arrossegant la cua i brandant la llarga cucurulla, i passaven atxes i homes i dones que les duien, i passaven encara Sants Joans de faldilletes estufades sembrades d’estels d’or, i passaven vells descalços que arrossegaven llargues cadenes, i la processó mai més s’acabava… Com un etern lament, les flautes gemegaven, encara al lluny, l’Stabat Mater, i les veus solemnials dels capellans commovien la fosca amb notes greus, que ressonaven trèmules, com un plor contingut.

En Met semblava que tenia els peus sobre agulles, i l’havia reprès per tres o quatre vegades un fort xiulament d’orelles; però sos parpres, de bat a bat oberts, semblaven empedreïts. S’acostava un dels darrers misteris; les vuit endolades que el duien, a la senya d’una cucurulla, s’aturaren a reposar amb els pals del baiard sobre l’espatlla. Dalt del baiard, la Mare de Déu, vestida de riquíssim vellut negre i amb una toca de randa blanca, obria tristament els braços i aixecava cap al cel la faç desolada, com per a mostrar al Pare celestial el cos llatzerat i nu d’aquell diví Fill, arrupit a sos peus, amb el deixament de la mort. Els ulls esmaltats de la Mare relluïen mateix que ulls vius enllagrimats, i sobre les carns del Màrtir, la claror de les atxes hi posava grogors de mort veritable. El trau sagnant de la mamella ressortia com llavis encesos d’una boca que esclafia muda i esparveradora rialla.

Tantost el misteri tornava a posar-se en moviment, trencà la quietud un gemec ofegat, i sobre l’acera es féu un remoixell de gent i després una clariana. En Met de les Conques s’havia esvaït, quietosament, sense cap rebombori, com un pollet quan mor.

Passada la Setmana Santa a en Met va quedar-li un gran enyorament. Una ànsia infinida l’acorava i no sabia per què la tenia, aquella ànsia: hauria volgut quelcom que no sabia què era, però que li feia tanta falta que, de no tenir-ho, se’n posava malalt, i els ulls se li omplien de llàgrimes. Perdé la son i la gana, que mai havien sigut gran cosa, i una ditada carminosa se li pintà sota els ulls, i les orelles se li aprimaren com orelles de gat.

Sa mare, un dia, mirant-se’l de reüll, li digué asprament.

—Què tens, beneitó? Sembla que t’hagen desmamat!

En Met, ullerós i trist, eixí de casa sense tornar resposta. Se posà a rodar distretament d’una banda a l’altra, però ja no trobava cap gust en aquells passeigs sense objecte i sense direcció. Rodant, rodant, s’encertà a passar per davant de l’església: sortien d’ella unes dones velles, totes encorbades, amb els rosaris penjant de les mans tremoloses: foren com una revelació per en Met. No es recordava que també podia anar-s’hi a l’església, fora de Setmana Santa i de les nits de prèdica.

Traspassà tímidament la porta, llevant-se la gorra: un calfred li angullejà pel cos, i una alenada de fresca tranquil·litat invadí la seva ànima.

Aquella església no semblava la mateixa que ell havia vist les altres vegades. No hi havia ni una ànima, no s’hi sentia el més lleu remor: fins l’atmosfera pareixia amortallada dins d’un palau de gel, i l’únic signe de vida el donava la llàntia del Santíssim, quina faroneta petita i quieta relluïa en la penombra com una oliveta de llum. La immensa volta de la nau semblava fer-se enlaire a mida que l’empenyien les mirades, i, sobre la nuesa de les pedres fosques, mirotejaven com voladúries de papallones de tots colors, els reflexes dels finestrals envidrats, que el sol atravessava amb ses espases d’or.

En les místiques alcovetes dels altars, les imatges, ensopides en sa quietesa, feien la dormida de segles, cobertes d’un lleu polsim de relíquia i perfumades amb olors d’encens, de cera cremada i de floridura. Sobre els retaules negrencs, les tovalles estenien sa blancor freda i crua de roba emmidonada, i els daurats de sacres i candelers eren fumats i terrosos, sense una espurna.

En Met anava fent a poc a poc el torn de l’església, les ninetes encantades i esflorant suaument les lloses, sense remor, com si tingués els peus de borra: tan sols les seves calces de pana vella cigalejaven de tant en tant amb un ziu-ziu especial, que semblava remor de resos en boca esdentegada.

Quan eixí de l’església, al cap de molta estona, ja no sentia tristesa ni enyorament: una pau dolça i lleugera omplia son ésser, distenent-lo com si fos la pell de seda d’un globus.

Des d’aquell jorn quelcom definitiu semblà precisar-se en aquella vida incerta i fluctuant; tal volta era el floriment atàvic d’una llavor espiritual misteriosa que havia germinat, per atzar, en terrer impropi.

Dematí i tarda, en Met s’encaminava decidit cap a l’església, i enforatat en algun racó d’altar, de cul en terra, amb les cames abraçades i els ulls fixos, deixava escolar mansament les hores. Més d’un surt passaren les rates d’església abans d’acostumar-se a sa presència muda i solitària; però, a la fi, arribaren a considerar-lo com un de tants objectes inamovibles de la casa.

Corresponents als dies aquells, les nits, per en Met, no eren pas com per l’altra gent, sinó lapses de claredat que periòdicament, cada tantes hores, anaven succeint-se. Tantost enfosquia, s’estirava tot lo llarg que era en el jaçot pudent, ajustava les cames, creuava els braços sobre el pit ensotat, i en aquella positura, immòbil i amb els parpres oberts, començava a passar revista al seguit de visions que se li presentaven.

A poc a poquet, el sostre vell, de canyes, i les parets plenes de xacres i pegats s’esfondraven i desapareixien, i el niu de cambra i tot l’espai s’omplien de llum i de belleses que el mesquinet no es sadollava de contemplar.

Tantost era la seva animeta que en forma de papallona blanca passava i traspassava pel mig dels raigs de lluna que entraven pels traus i escletxes de la finestra consumida; tantost era Jesús, el cap voltat de resplendor i el vestit tot brodat d’or, que guspirejava com les casulles noves de l’església; tantost era Judes de Keriot, caminant a llargues gambades silencioses, la perruca esborrifada i la traïdoria als ulls; tantost eren voladúries d’àngels, que pujaven i baixaven de la terra al cel i del cel a la terra, refrescant l’aire amb el batre de les llargues ales blanques…

Fins cap a la matinada no li venia son, i després sa mare havia de cridar-lo si volia que es llevés.

Una nit sentí gemecs al fons del cambró del costat; ell escoltà, escoltà una estoneta, amb sorpresa tota encantada, però el cor no li donà per a moure’s ni per a dir res: els gemecs s’estroncaren i al cap d’una mica tornaren a ressonar més forts i planyívols. A la fi, una veu tota feble i trasmudada cridà en Met. Aleshores en Met va aixecar-se i entrà en l’altra cambra. Sa mare estava malalta, sentia un caliu al païdor que no li deixava repòs. En Met anà a cercar llum, i a l’entrar de nou vegé a sa mare amb una cara tan diferent que no semblava la mateixa. Al preguntar-li què tenia li contà que el vespre abans, com ell no havia volgut sopar, ella s’havia menjat tots els bolets i que es pensava que li haurien fet mal. Amb les mans al ventrell se retorcia com un cuc, pregant a son fill que li fes aigua de malves; que li donés quelcom, per a apagar aquella roentor que la consumia. Però en Met se la mirava ben espaordit, amb l’angúnia en els ulls clars. No sabia de què li parlaven, no les havia fetes mai, aquelles coses. Llavors sa mare, amb ahucs de follia, li demanà que tan sols corrés a cercar-li al metge, que ella sentia que se n’anava a morir.

Sempre mans, sempre creient, en Met anà a complir les ordres de sa mare. Al traspassar la porta, la fredor de la nit li travessà les carns com agulles d’acer.

Arribat a casa el metge, trucà tímidament, però devien dormir fort quan ningú no féu esment de sentir-lo. Esperà estona i estona i es decidí a trucar de nou; sos pics feien retintinar els vidres de les cases de la vora: dues o tres finestres s’obriren, però a cal senyor metge tot seguí barrat. Una veu encadarnada davallà de les tenebres, just al darrere d’en Met.

—Què hi ha de nou, bon home?

—La mare, que està malalta —respongué en Met, girant-se i mirant cap al cel.

—Mala herba mai mor… —i una finestra invisible va tancar-se. Amb la veu l’havien conegut.

Al cap d’una mica, veient que no volien fer-li cas, trèmul i enfredorit, se’n tornà a casa.

Sa mare semblava folla; el verí que li rosegava les entranyes l’havia tota desfigurada. Enmig d’udols i extremituds, xiulant com una vibra, li digué que tornés a casa el metge i que estellés la porta fins que li responguessin; que ella se recremava i no podia aguantar més.

I en Met, gambades fosca enllà, i truca que trucaràs de nou. A la fi, girà amb fúria una barralleba de balcó, i un espinguet cremat ferí l’espai, ràpid com una falconada.

—Qui hi ha?

—Jo…

—Qui…?

—En Met de les Conques. La mare es troba molt malament.

—El senyor metge està refredat i no pot llevar-se: ja l’anirà a veure demà.

I la barralleba s’encabí, grinyolant, en son encaix.

Fosca enllà, fosca enllà, en Met tornà cap a casa: lo primer que vegé a l’entrar en la cambra fou uns forats de nas molt negres i uns ulls girats en blanc. La flameta del llum pampalluguejava com si tingués por.

A l’endemà de matí, quan entrà el metge, tot malagradós i amoïnat —en aquella casa ningú pagava la iguala— trobà la Conca ja freda i enrampada.

Tenia els talons enfonsats en les anques i la barba enmig dels genolls. Amb els ulls en blanc i la boca badada i de gairell, semblava fer una ganyota de mofa.

Les dones que, dominant la basarda, amb heroica curiositat, però duent els dits en creu dins de les butxaques, entraren en la casa, no s’atreviren a passar de la porta de la cambra.

—Jesús, Maria, Josep!

—Sembla una cosa horrenda!

—Com que tot just l’han desemparada…

—No podia pas fer bona fi.

Per l’estil foren totes les oracions que se li resaren.

I com que en Met no s’havia cuidat de cloure els ulls de la morta ni d’estirar-li cames i braços mentre era calenta, quan el senyor rector envià una persona piadosa perquè vestís el cadàver, i el fuster perquè li fes la caixa, se van trobar amb que no hi havia qui pogués desencaixar-li els ossos contrapuntats, ni treure-li la mala positura. Després de mitjançar correus fent consultes i més consultes, no es trobà altra solució que embolcallar el cadàver amb les mateixes robes del llit i, fet una pilota, dur-lo en un carretó fins al fossar, després de cantar-li les absoltes a corre-cuita.

La mala fi de la Conca deixà memòria en el poble, i sempre més se retragué com un exemple de que mal anar no pot durar.

Un cop solet, en Met acabà d’esllavissar-se. No menjava res calent perquè no hi havia qui ho cogués, ni ell tenia ganes de fer-ho; però com sa mare era una garsa que tot ho arreplegava, ell li trobà una gran provisió de figues seques, de tomates en aigua-sal, de rebuig d’arengada, de tota mena de porqueria estantissa i a mig podrir…, i d’aquell fons tirà per tot manteniment. Mes així que havia mastegat quatre bocins de desperdicis i begut una embostada d’aigua en la font, com si quedés més afamat d’aire pur i més assedegat de llum retornadora, sortia del poble i se n’anava lluny, lluny, camps a través, d’ací d’allà, sense idea fixa, com temps enrere. Així que estava cansat, allà on veia un pagès que llaurava o una colla fent beguda, s’hi asseia a prop i se’ls guaitava dolçament. Creient-lo un captaire vergonyant, molt sovint el convidaven a una tirada o li allargaven un crostó; ell ho prenia tot sense pressa ni desdeny, donava distretament les gràcies i es posava a menjar amb indiferència, com si fes una cosa que no li anava ni li venia.

A lo millor, quan més distret estava, el sobtaven les visions, i ell somreia, somreia amb satisfacció senzilla de benaventurat, i son pas incert feia unes grans esses, com si estigués begut.

A entrada de fosc, sense donar-se’n compte, emprenia la volta, i, arribat a casa, queixalejava les podridures i s’estirava sobre el jaç. Moltes nits, així que anava a condormir-se, sentia un trepig matusser, i sense moure el cap veia a sa mare que, amb una sabata a cada mà, per a no fer fressa, s’acostava al llit, i, creient que ell dormia, per despertar-lo, li bufava l’orella amb una bufera freda, freda, que gebrava el cor i el feia tremolar com en aquella nit que anà a trucar al metge. Ell tenia son, una son pesada, com si sos parpres fossin lloses de plom que no podia alçapremar; però aquella bufera de la seva mare li privava d’acabar d’adormir-se. Amb tot, com que era tan pacient, no deia res; mes sa mare, amb el geni inquietador que havia tingut sempre, li posava el dit segon de la mà dreta sobre la post del pit i pitjava, pitjava porfidiosament, fins a trobar la molla de la tos.

En Met feia un ensurt violent, la tos se li engegava i tot era tossir, tossir durant estones i més estones, amb ressò profund, com si tingués la caixa del pit de fusta, i regalant-li del front una suor gebrada que li feia venir esgarrifances.

La seva mare, aleshores, amb la ganyota de mofa del dia que es va morir, se n’entornava de puntetes cap a sa cambra i s’arrupia, com un cabdell, sobre el llit, amb els talons encastats en les anques i la barba enmig dels genolls ressecs.

Les nits de tos no hi havia més visions per al pobre Met que les vírgules de tots colors que li ballaven davant dels ulls, en la foscor que el voltava. Nostre Senyor i la Mare de Déu, la figuera maleïda i els sants Apòstols s’estaven amagadets, potser porucs d’aquella fressa que ell feia i que retrunyia en tota la casota. Només allà, al fons de l’altra cambra, veia a sa mare tota cabdellada i fent sempre la ganya estrambòtica.

Acabava les provisions quasi al mateix temps que començà a no poder jaure perquè s’ofegava.

Un dia que havia menjat encara menys que de costum, va quedar-se ensopit sota d’un arbre i vegé, com enmig d’una boira, a Jesús, que venia de lluny, tot solet, amb el cap baix i els braços penjant, amagats dins de les amples mànegues. Jesús semblava que llisqués sobre la terra, i quan arribà junt a l’arbre, posant una mà en el cap d’en Met i mirant-se’l fixament, amb aquella mirada dolça de què havia parlat tantes vegades el predicador foraster, convidà el fill de la Conca a pujar a dalt de la muntanya i a restar-hi nit i dia per a fer penitència. An en Met se li esponjà el cor d’alegria, i amb aquella seva senzillesa tan humil i quietosa respongué de seguida que hi aniria a fer penitència; i li semblà que feia molts anys que no tenia altre pensament que aquell. Llavors Jesús, fent una mitja rialla i donant-li les bones tardes, s’allunyà, anant-se’n de dret, de dret, cap al blau del cel com si volgués passar de l’altra banda de món. Al perdre’l de vista, en Met sentí que uns ditets fresquívols li teclejaven sobre la cara; va girar-la i es despertà. Feia estona que plovia a bots, i en Met se trobà amb les cames ben xopes: els ditets frescs no eren sinó les gotes de la pluja que traspuaven de la brancada de l’arbre. Xapotejant pel fang, sense mirar on se ficava, en Met se dirigia cap a casa. No pensava sinó en la conversa que acabava de tenir amb Jesús i amb la manera d’anar-se’n de seguida a fer penitència. Ell havia sentit dir que els penitents duien un gros sarró a l’esquena, i se n’arribava a casa només que a cercar el que sa mare li havia fet per a recollir-hi bolets i caragols. L’aigua queia del cel com a preu fet i ell sentia amb estranya delícia que li entrava pel coll balder de la camisa i se li escorria esquena i pit avall. Xop, espeuatat, rendit, debategant, espenyé la porta ajustada i es deixà caure al sòl, sense bleix. No se sentí amb prou coratge per a emprendre de nou la via a pluja batent. Apilonà quatre brocs que encara tenia allà del temps de sa mare, hi calà foc, i després, traient-se la roba molla, l’estengué perquè s’eixugués vora les alegres flamarades. Camanú i embolcallat el cos amb un paltó esfilagarsat que temps enrere van donar-li, esperà, consumit per un neguit quietós.

Cosa de mitjanit seria quan plegà de ploure. En Met palpà la roba estesa: encara regalava, però ell no tenia espera. Què en pensaria Jesús d’aquella tarda seva? Calia marxar de seguida… Com no tenia altres calces que les molles, decidí posar-se-les. La mullena les havia encongides i no podien entrar-li; així és que, al tenir-hi les cames dins, se les trobà opreses com si les dugués totes embenades. S’endossà el paltó vell, prengué el sarró dels bolets, i deixant el gec vora el foc, que feia les darreres revifalles, sortí de casa.

L’ombra se serrà contra d’ell com una fumera espessa i negra que no deixava veure senyals de cosa alguna; però, amb tants anys de transitar-los, en Met sabia trobar d’esma tots els camins i tirà de dret cap al de la muntanya. Camina que caminaràs, deixà els carrers del poble, adormits pesadament en la fosca, i començà a pujar costes en amunt, entremig de vinyes que no es veien; ara ficava els peus en un bassal, ara envestia un caire de paret, ara havia d’anar palpa que palpa per a no perdre el camí. La terra exhalava un tuf aspre i desagradós de budellada calenta que feia bufar per a rebutjar-lo. An en Met, les cames estona feia que no el podien dur; però ell, atiat per son neguit, anava pujant sempre, arrossegant-se i empenyent l’ombra atapeïda. Ja era molt amunt, quan de cop relliscà i caigué de cara a terra, enmig d’un toll de fang argilós. Sense virior per a moure peu ni cama, allà va quedar-se, sentint que l’esperit se li desfeia com una mitja que s’escorre. Passaren llargues estones; estès enmig del camí com un gripau, a ell li semblava vagament que volava pels aires, lleuger com una volva, amb una rapidesa esfereïdora. Aquell vol desenfrenat li feia perdre el cap i tractava d’arrapar-se a qualsevol banda; però, per més que manassejava en l’espai, no podia atrapar res i seguia volant, volant, volant… De sobte, envestí de pit contra un obstacle invisible que li barrava el pas, i el cop fou tan fort que li semblà que el migpartia; un accés de tos violent se li abraonà a la gorja com si volgués escanyar-lo, quelcom li donà una batzegada a dintre, i una onada xardorosa li eixí per la boca impetuosament: aixecà el cap sense alè, ofegant-se…

«Tinc basques…», pensà amb una engruna de pensament tot tèrbol, paladejant un llot dolcenc que li havia quedat en la boca. I es quedà com ensopit en un gran defalliment.

Les albes el trobaren encara ajaçat al mateix lloc. De mica en mica el cel anà aclarint-se com si es cobrís de suaus vels de color de cendra, i la claror deixondí una engruna an en Met, qui, sentint-se amb més forces, se disposà a seguir son camí de penitència. Al tractar d’asseure’s vegé sota seu una gran taca musca, i la guipà de prop. Les seves basques havien estat unes grans basques de sang.

«És clar!», se digué en Met amb indiferència. «Com no tenia res més a dins…!».

Posant-se dret, les cames semblaven anguilejar-li, i allargà el braç per a aguantar-se amb un matoll: sobre la foscor de la bardissa, sa mà llarga i esblaimada era talment una mà de cera de les que duia la gent a la capella de les prometences: de tan blanca, fins feia una mena de resplendor difús.

La nit abans havia arribat al cim de la carena: amb quatre ranquejades la traspassà. Un ample coll davallava cap a la plana, i en la fi de tot, ran mateix de la terra, una gran hòstia de foc estava suspesa en la buidor. En Met s’hi embadalí: tanmateix era una cosa ben bonica el sol ixent! Darrere seu, en l’espessitud llunyana de la boscúria, la xerradissa dels aucells deixondia els aires encalmats com un tritlleig de festa. La solitud de la muntanya se poblava de remors i de flaires suaus que es bressaven entre terra i cel.

En Met, encarant-se amb l’espai, obrí ben bé la boca i els narius: semblava com si, sentint que sa pròpia vida s’extingia, volgués engolir d’un tret, en son revetllament, aquella altra vida immensa, la vida universal… Però sa gran aspiració s’estroncà a la meitat talment com si una mà invisible li hagués tapat la boca; i el pobre Met, en lloc de sentir dins del pit una deu d’aire fresc, hi sentí el cruiximent dolorós d’una cosa tibada fins a esqueixar-se.

Abans de reprendre el camí, guaità de nou el sol: s’enfilava a poc a poc, com una bomba encesa, espargint en rodó milers d’agulles que fendien la blavor neta del cel i fixant-se tan fermament en la retina, que, al girar la cara, en Met veia sobre tota cosa munions de rodelles verdes, voltades d’un cèrcol d’or.

Bon seguidor d’una nit de tempesta, el jorn era càlid i esplendorós; però a mida que anava badant-se com una rosa de llum, en Met sentia que ell se posava més malalt. Feia vint-i-quatre hores que no havia tastat res, i les ninetes se n’hi anaven cap amunt, com si volguessin donar el tomb, i els parpres se li abaixaven com una cortina d’ombra, ensems que ses forces s’esvaïen dolçament, com un perfum esventat: son esperit tan sols, de company amb el jorn, restava serè, tranquil.

Arribà un punt en què les cames se li aturaren, negant-se a donar un pas més, i quedà arrambat al marge pedregós d’un olivar. Suor de gebre li rosava el front, i en les conques blaves i enfonsades relluïen els ulls amb lluentor de febre alta.

El nas aprimat eixamplava els narius tremolosos, i els llavis moradencs s’entreobrien anhelosament, i tot el bust se tirava endavant per a copsar l’aire, que a cada aspiració semblava fer-se més enrere.

Al veure’s tan atuït agafà por de no poder arribar a la bauma de la torrentera.

Molt temps enrere, en una de les seves rodades a la ventura, l’havia descoberta, aquella bauma, amagada pel brostam que l’enrondava; com que ell sabia que els que fan penitència cal que s’encauin en algun amagatall ben lluny del trànsit dels homes, així que Nostre Senyor el convidà a viure en la muntanya se li presentà a la memòria el racó aquell que hauria emprendat al sant més feréstec. I, justament, aleshores que el tenia com qui diu a dos trets de fona, li donava l’entelament de la vista i una fluixesa de cames tan estranya, que semblava que les hi buidaven de carn i d’os, omplenant-li la pell de vent. Volia tenir coratge i no sabia com fer-ho. D’esma palpà el sarró, tot encrostat de fang, però el sarró penjava mústic i arrugat com una bossa buida, i no hi trobà a dins ni una trista engruneta: mirà lànguidament a son entorn i no obirà més que còdols pelats, matolls i oliveres…

Defallit, mastegà l’escorça blanca que li eixarreïa la boca.

Quan de nou se posà a la via, fent tentines i arrapant-se pels marges, ja només l’arrossegava aquella anhelant voluntat d’arribar a terme; però, aturant-se a cada quatre passes i alenejant sorollosament, avançava sempre amb heroisme de màrtir; fins, quan caigué de genolls, seguí avançant a quatre grapes.

Mitja tarda devia ésser quan arribà a la torrentera.

Una rampa desigual, plena de roques i arbrissalls, baixava fins a trobar el torrent sec, a uns cinquanta pams de fondària, i cap a la meitat d’aquesta rampa, entre el torrent i el pla terrer, s’obria un trau negre, que des del cim semblava una boca de pou enrondada d’argelagues i romegueres. Al caire de la rampa, un roure decantava cap a l’abim sa dura soca, i la brancada queia a plom sobre per sobre de la cova: una llarga arrelassa descarnada eixia de la terra, caragolant-se com una serpent.

En Met, no veient-se amb prou coratge per a baixar per son peu, decidí servir-se d’aquella arrel providencial. Se tirà el sarró a l’esquena, s’arrimà ben bé al caire de la rampa i, agafant-se tot lo ferm que li donà el delit, se deixà caure dins del buit. Suspensa la llarga figurassa d’aquelles tristes manetes de cera i amb el coll torçat com si el tingués romput arran de nou, balancejava enlaire, mateix que el cadàver d’un penjat. Relliscà una mica al llarg de l’arrel; però, de sobte, el cap se n’hi anà, els febles dits se desclogueren i en Met caigué com una pedra dins de la cova. Sa caiguda aixecà un gran esvoletec de mussols que envestien astorats i de rates-penades que voleiaren com esmaperdudes.

A l’obrir els ulls, dues coses l’estranyaren: la fosca que el voltava i un dolor viu i constant que sentia en les pales de les espatlles i en la cama dreta. Rumiant, amb una engruna de pensament confós, que dormia en son jaç i que havia pres mala positura, tractà de girar-se de banda; un ahuc llastimer s’escapà de sos llavis. Sentí com si acabessin d’esgavellar-li tots els ossos, esmicolant-los i foradant amb els esquerdalls les carns per mil indrets distints; el sofriment li féu venir basqueig i tremolor i regirà, esglaiat, l’esguard per les tenebres. Eren tan espesses que s’haurien pogut tallar amb un sabre: buscà les escletxes i traus de la finestra; buscà el trepament del sostre de canyes, que a trossos semblava unes coladores: tot s’havia tapiat completament i no es veia rastre de claror. En Met comprengué que era fora de casa seva i es preguntà per què n’era fora i on se trobava; però son pensament, més espès encara que les tenebres, no li contestà la pregunta amb cap record precís. Aleshores deixà d’esforçar-se per a comprendre i permanesqué immòbil, sentint-se bressat per un brandeig somort i silenciós, talment com si surés sobre una mar negra sense començ ni fi. Tantost tractava de fer moviment, centenars d’espases invisibles el fiblaven i el dolor de les espatlles i de la cama es feia més intens; s’hauria dit que aquell dolor era l’únic que en ell vivia, rosegant seguit, seguit, com una llima sorda i fent-li venir un cori-mori angoixós que li muntava i baixava de la boca del cor fins a la gola i de la gola fins a la boca del cor.

Així passà llarga estona. De sobte, sobre una mà que tenia apartada del cos sense notar-ho, hi sentí el contacte d’una cosa freda, de fredor metàl·lica.

«La bufera de la mare…», pensà en Met, ensopit en son sofriment. I, sense moure el cap, guaità d’aquella banda: el vel d’ombra no li deixà veure res.

El contacte fred, després d’atravessar el llom de la mà, com la fulla d’una eina que volgués mig partir-la, cessà, deixant sobre la pell un lleu rastre de gebror que produïa an en Met una sensació estranya, fent-li recordar, a pesar seu, que tenia aquella mà apartada del cos.

Passà una altra estona. De cent en quaranta, una remor gairebé imperceptible trencava amb prou feina la quietud i feia donar una batzegada als nervis d’en Met: era una remor suau, inquietant com el refrec d’un cos flonjo contra un altre cos més dur: llavors l’infelicet, sense manejar-se gota, llançava a l’entorn mirades receloses i sentia por de no sabia què; d’ànimes, de morts que retornaven al món, de fantasmes, de coses feréstegues; i se li presentaven, amb netedat de records frescos, escenes de la infantesa, successos vistos i sentits molts anys enrere.

Entre altres recordava, per exemple, una baralla entre sa mare i la seva àvia. Ell encara duia faldilletes; era fosc, de nit, a porta barrada; al fons de la cuina, un foc de llenya verda repetellejava, omplint-ho tot de fum. Elles dues, cara a cara, com dos galls a punt d’envestir-se, se deien paraules que ell, tan menudet, no les entenia pas, però que l’omplien d’esglai. Quan la llenya esclatava, una flamarada les enroentia de cap a peus i pareixien dimonis, aquelles dues dones, una seca i esdentegada com una aparició dolenta, i l’altra amb el gep a l’esquena, que l’ombra estirava Déu sap què. De prompte, la jove havia agafat d’un bot el podall que penjava de la paret i, aixecant-lo enlaire, d’un altre bot, s’havia llançat sobre la vella. Aquesta, amb un xiscle espantós, aixecà el braç, el podall caigué, i en Met va veure eixir, d’aquell braç com una estella, un borboll de sang, a quina vista sa mare havia reculat fins a la paret. La vella, acostant-se als fogons, s’omplí el braç de cendra, fins que la sang fou estroncada: a l’endemà hi duia un mocador lligat, banda avall de la mànega curta del gipó. Un altre dia, ja més grandet, també en la cuina i també de nit, havia vist que l’àvia s’escalfava quelcom en una cassoleta sobre la fogaina. Sa mare traficava per allà. Tot d’una, l’àvia va entrar-se’n a la cort, i sa filla, esquerpa, mirant cap a la porta, pegà grapada en un cabàs que hi havia en terra, i amb rapidesa de llamp, anà a tirar quelcom a la cassola i donà una remenada. Tornà l’àvia, i al cap d’un minut treia la cassoleta del foc i es posava a menjar tranquil·lament. Aquell cabàs d’en terra sabia en Met que era el cabàs de la calç viva… Encara tenia present una altra escena, aquesta a ple sol, en un camp erm. Hi havia un home, una dona i un cavall; el cavall anava al davant d’una arada; l’home, al darrere; la dona, en peu i doblada pel mig, se cordava les espardenyes. L’home renegava i burxava amb l’agullada al cavall; aquest enrampava les cames endarrere i estirava el coll endavant, amb totes ses forces, però no podia desencallar l’arada. El sol, batent-lo de ple, li marcava amb ratlles negres totes les costelles, com si no tingués pell, i el camp era envinagrat i dur com una era. De sobte, l’home digué quelcom a la dona, la dona se li girà d’esquena… Ell deixà l’arada, se li acostà amb el pal de l’agullada enlaire i començà a pegar-li rabiosament; la dona tractava de fugir, cridant malediccions, però ell la perseguia, atrapant-la sempre sota el pal. A la fi, la dona estengué els braços, com demanant clemència, i l’home abaixà el pal. Tragueren del fato una corda llarga, al cap de res, la dona, lligada al davant del cavall, estrebava també fortament per a arrabassar l’arada del glever. L’home agullonava al cavall i a ella…

Mentres estava entretingut amb aquests miratges d’altre temps, dues o tres notes clares, netes, trèmules, vibraren de sobte en la fosca, per damunt del cap d’en Met, que es quedà ert d’esglai. Passà un minut de silenci i les notes se repetiren més fermes, més altes, més nombroses. En Met reconegué el cantar d’un aucell, i son cor, repentinament tranquil·litzat, bategà d’alegria. Llavors, escorcollant novament la fosca amb la mirada i girant força enrere les ninetes, descobrí, amunt, amunt, un gran disc indecís, d’una foscor blavosa, menys densa que el rest. Escampades pel disc relluïen algunes espurnetes. Era el cel! Repentinament, els records se presentaren estalonant-se, i en Met se féu càrrec de lo que havia passat. L’únic que no escatí fou a on havia anat a parar en sa caiguda: si a baix de la torrentera o en algun regalze de la margenada. Però tant se valia: estava prop del terme, i això el feia tremolar de ventura, d’una ventura més dolça que la mateixa mel. Cert que patia de debò amb aquell dolor vivíssim que li asserrava la cama i li clavetejava els ossos de les espatlles, però ell no havia pas pujat a la muntanya per a fruir-hi, sinó per a fer penitència. Tots els rastres de por se van esvair, i el mesquinet recobrà sa placèvola i angelical tranquil·litat.

Del que passés o deixés de passar, no havia pas de cuidar-se’n: ell havia complert la paraula donada a Jesús, i feia penitència tot solet i ben lluny dels homes.

El rossinyol, en tant, amagat en la brancada de l’arbre, refilava passades i més passades, i la rodella blava se feia poc a poc més precisa i transparent, com un gran safir vist contraclaror.

Escoltant el rossinyol i mirant al cel, en Met arribà a distraure’s de sos sofriments i a quedar-se mig ensopit altra volta en una dolça languidesa feta de defalliment i de resignació.

La lluna anava aixecant-se, i el safir se convertia en turquesa.

Quan en Met tingué un altre moment de mitja consciència, li semblà que aquell tros blau-verdós era un pedaç rodó i esqueixalat de les vores, clavat sobre una roba bruna; fins veia les grans puntades negres tot l’entorn, fetes amb les fulles i brins de les herbes i la llarga arrel descarnada que migpartia el pedaç com una desigual costura. Aquella arrel, aleshores, fou el darrer raig de llum que esclarí els confosos records, i en Met endevinà, a la fi, on se trobava; però estava tan malalt que aquell gran descobriment ja no tingué prou virtut per a revifar-li l’alegria… Noves angoixes l’aturmentaven.

Enmig de les boires cendroses que bressaven son cervell, pareixia-li que ell era fet de pasta de flequer i que mans invisibles l’anaven estirant, estirant imparablement, i que a mida que s’estirava devenia prim com un tel de ceba, i els braços i les cames, fets uns cordons, se retorcien sens parar, amb dolors insofribles d’esmicolament, i el cos s’inflava com una gran bombolla a punt d’esclatar. I ell, en Met, sabia que no podia moure’s gens ni mica, perquè, si no, vindria l’esclat i s’acabaria tot; i nous terrors l’invadien i hauria volgut poder fugir o cridar o aturar el retorciment crudel de ses extremitats… El vent de què estava plena la bombolla feia un remor estrany; remor d’aigua quan bull, retorcent-se i caragolant-se per dins, com cremat de no poder eixir al defora i provant de fer-ho amb petites batzegades i amb bufarades calentes que abrusaven la gorja d’en Met, i quan podien escapar-se per la boca, enroentien l’aire de l’entorn.

Pujant sempre, la lluna arribà fins al mig del tros de cel que tapava la boca de la cova, aleshores ja tot argentat, i allà va aturar-se, com la nineta atònita d’un gran ull misteriós, que llançà a plom son esguard esblaimat al fons de la cova per a veure de prop aquella agonia trista. Un gran vel de claredat difusa s’estengué sobre d’en Met, com mortalla ideal, fent parir al cervell fredoric ses darreres visions lluminoses. Jesús tornava a ésser-ne mestre, d’aquell pobre cervell, i es passejava dolçament, lentament, al llarg d’un pont de cristall que d’improvís s’havia estès per sobre d’en Met, i, a l’anar i venir, els cinc dits de cada peu, com si fossin martellets de metall, donaven copets suaus, despertant munions de notes argentines, d’un gran encís de somni.

En Met, amb els ulls fixos i mig vidriats, seguia atentament aquells passeigs, i, contraclaror, veia a Jesús esquivant amb la mà totes les estrelletes del cel, que, semblants a voladúries de mosquits d’argent, l’enrondaven i el seguien a tot arreu. Com dos poms de roses, apareixien i desapareixien a cada punt, els dos peus, a través del cristall del pont, i, tantost s’acostaven, en Met sofria un minut d’afrosa tortura, tement que un d’aquells peus tan bells rellisqués, passant per sobre d’ell i amb la punta només de la ungleta d’ivori toqués la gran bombolla, que, de tan tibanta, semblava un espill i reflectia tot lo de sa vora. Però Jesús passava, i la bombolla, en lloc de rebentar-se, creixia, creixia sempre, sens parar.

De sobte, un gran esbatec d’ales omplí l’espai amb remor de moltes músiques juntes, i en Met veié baixar del cel tot d’àngels blancs com a glops de llet, amb els baixos de les túniques caragolats mateix que les dels àngels de l’església, i també com ells, duien palmes verdes a les mans i corones de llum damunt del front. Les ales eren fetes una ploma d’or i l’altra d’argent i a cada esbatec resplendien com milers de sols i de llunes al plegat. Tot l’espai semblava un llampegueig. La parella més petita d’aquells àngels —uns angelets menuts com coloms— davallaren més cap a la terra, i, agafant d’una mà cada un a Jesús, tornaren a volar poc a poc cap amunt, emportant-se’l.

En Met, ple d’esglai, volia cridar a Jesús que no se n’anés; però, així que aixecà la veu, en el tel de ceba de la bombolla s’hi féu un petit esquinç, i en Met, horroritzat, sentint que se li escapava el vent de dintre, callà sobtadament. I amb desconhort vegé com Jesús li fugia, de la mà dels dos angelets, i enrondat de tots els àngels grossos, que quasi bé l’amagaven.

En Met ja no veia més que els dos poms de roses i els baixos de la túnica, on s’havien clavat tots els estels voladors, mirotejant com una franja brodada de lluentines.

La lluna, com que tenia tanta feina i n’havia de veure tantes, d’agonies, d’un cap de nit a l’altre, també se n’anà, tota esblaimada, cap a l’altra banda de món.

I després encara vingué un altre dia sencer i una altra nit i un altre dia a vetllar aquell traspàs lentíssim.

Costa tant d’acabar-se un home…!

Una partida de caçadors a quins sobtà la pluja arran del torrent, baixant per la mateixa arrel que havia baixat en Met, se refugiaren dins de la cova. I van trobar-hi, amb no poca sorpresa, l’ossamenta d’una calavera llarguíssima, enmig de parracs podrits; el tibi i el peroné de la cama dreta estaven trencats per la meitat, i tota la despulla coberta d’excrements de ratapenada. Per entre l’enreixat de les costelles hi corrien dotzenes de dragons i sargantanes.

Els caçadors van fugir de la cova així que van poder, i no resaren a ningú de la troballa, de por d’ésser cridats a declaracions.

Idil·li xorc

L’estol de captaires professionals baixava lentament per la rampa de la carretera, com una riuada mansa que, a rodolons i a empentes, aniria a desembocar a la vila.

Era un escamot de l’exèrcit de la misèria i de la ganduleria, que passejava alegrement la desfeta, llançant flastomies o grunys de bèstia inconscient, esventant ferums de cort i de pa negre, i ensenyant, a tall de creus i medalles arreplegades en el camp de batalla, rastelleres de llagues, crostes purulentes, ossos retorts, membres atrofiats, cotnes de femsa i vivers de polls; totes les xacres de la pobresa i de la brutícia; tots els estigmes de la fam i de la bascosaria.

La majoria eren vells, éssers fora de sexe, pellofes humanes espremudes, fulles esgrogueïdes i despreses, que el sol i la pols ressecaven, que les gebrades i la gana consumien, i que, rodant sempre a la intempèrie, el temps les empenyia mandrosament cap a la mort sense que se’n donessin ben bé compte, inconscients de les injustícies del destí, malmirades pels fills gasius, escarnides pel proïsme indiferent, arrambades per tothom fora de dret, com brossa inútil de la vida.

Al davant de tots, a tall-de-cap-de-colla, la Gonya trontollava el cossarregàs, com una saca de carnassa que traspués greixina, amb una estrassa al cap en comptes de caputxa, el gaiato a la mà, i cantant una corranda desvergonyida.

Darrere d’ella seguia la barrija-barreja d’homes i dones, vestits de pellingotes i robes donades plenes de quera, i vinclats, qui més qui menys, quasi tots, com sota el pes d’una càrrega feixuga que duguessin a l’esquena. A primer rengle feien com un aplec petit dins del gros els captaires més antics, els que feia més temps que anaven acomboiats: la Xica Llosca, amb el cap ficat entre les espatlles i guipant a terra com qui cerca agulles; sempre rondinant entre dents i sempre tirant amb totes ses forces, com una mula de carretó feixuc, de son cistellàs de canya, al que anava arrapat en Queló, el beneitet, rient tot sol i guaitant-se de tots costats la brusa nova i la gorreta de col·legial, amb el galó d’or entorn, tan remenuda que no li tapava mitja closca. En Queló tenia vint-i-cinc anys, era barbamec, com una noia, i per una punta de cigarret hauria fet l’arbreforc una hora seguida. A prop d’ell hi solia anar el Nen del Bec, un homenassàs de nou pams d’ossamenta amb sos vuitanta anys i sa ferum de mala peça a coll. Fort com un roure, dret com un pi, tot estella, aquell home anava a captar per deport, per costum, per ganduleria, per espargiment i per profit: per tot, menys per necessitat, puix tenia diners a rèdit, havia casat quatre filles amb el dret de mil lliures a cada una, i encara se sospitava que tenia un picotí d’unces amagat en el carcanyol d’una volta. La gent se’l mirava de mal ull perquè es deia que havia sigut espieta d’una partida de facinerosos que envestien masies i carreters, de nit i amb la cara emmascarada. Els companys no l’haurien volgut en l’aplec, perquè quan ell hi era en les cases posaven mala cara i no els deixaven reposar per les entrades; però ell se ficava pertot; com feia basarda, ningú gosava dir-li res, fora el ceguet de Pla de Juli, que tantost se’l sentia prop ja cridava amb regany: «Put a sofre! Put a sofre!», i per a fugir de vora seva empenyia el bastó travesser que aguantaven ell d’un cap i de l’altre son nét, en Jaumet, un bon Jesús bonic, bonic, tot ple de caca.

Aquell cec, poca cosa i denerit com una palla, era la damnació del gegantàs, que quan el veia apartar-se d’ell amb aquells mals modos tremolava de ràbia i sentia desig d’enfonsar-li d’un cop de puny el caparrot esborrifat dins de la carcanada estantissa, però s’aguantava i no feia res, perquè el cec, amb tot i no veure-hi, havia flairat quelcom molts anys enrere i tenia memòria i la llengua trempada, i ell, el Nen del Bec, volia passar en pau els darrers anys de vida i no fer la mala fi de companys d’altre temps.

No lluny del cec, però a reressaga de tothom i arrossegant els peus i disputant eternalment, solien marxar les xaruguetes de la colla, la Llúcia i la Conilla, dues velletes remenudes i bufones totes netetes i endreçades, amb faldilles de bordets, davantals de cànem i llana, els giponets apedaçats, les mitges blaves ben sargides, les espardenyes de vetes sense cap forat i les caretes, seques i grogues com cigrons, amagadetes dins de la caputxa de baieta negra lligada al coll. S’hauria dit que eren germanes, sempre tan semblants i de costat; mes no eren sinó consogres: el fill de l’una s’havia casat amb la filla de l’altra, i vivien plegats tots. L’hereu les estimava, la noia també, i elles dues eren com les criatures d’aquell matrimoni, que no en tenia d’altres. Tremoloses de mans, curtes de vista i flaques de cames, no eren bones per a res: si volien rentar un plat, el trencaven; si volien fer mitja, escorrien els punts; si volien engegar les oques, les deixaven negar; si el porc fugia i volien aturar-lo, queien i es feien malbé. Però totes dues eren treballadores, no podien estar quietes i es duien malícia; totes dues volien fer quelcom i fer-ho cada una millor que l’altra; i l’hereu i la noia, perquè es divertissin i no destorbessin per la casa, les atipaven bé i les deixaven captar. Per això se les veia a tot arreu sempre plegades, sempre amb sos cistellets i sos bastons, sempre empassegant amb les faldilles i sempre disputant. Això del disputar ho duien en la sang; disputaven per tot i per res: perquè a l’una li havien donat un tall més de tomata que a l’altra; perquè la Conilla havia dit «verra» a la Llúcia, que menjava amb els dits; perquè la Llúcia havia donat una empenta a la Conilla quan passaven la porta; perquè els havien posat massa pa al cistell; perquè no els n’hi havien posat gaire; perquè l’una anava massa de pressa; perquè l’altra massa a poc a poc… Era cosa de sentir-les sempre:

—Ets una trapassera que goites tot lo que menjo.

—Dret hi tinc, que les figues són nostres.

—La noia me les ha donades.

—Són de la figuera del noi.

—Ella les va collir.

—I jo vaig enfilar-les!

—Mentida!

—Tu!

—Que sí!

—Que no!

—Me’n vaig, i si caus, aixeca’t!

—Vés-te’n, mellor, que sempre m’envesteixes!

O bé:

—Era una peça de cinc i han dit que la partíssim.

—I ja te n’he donada una de xica!

—Però t’has quedat la grossa.

—I bueno?

—I jo en tinc la meitat de la grossa.

—Goita, aquesta!

—I la vull!

—Doncs torna’m l’altra!

—Ja me l’has donada, l’altra, i qui dóna i pren va a l’infern.

—Tu hi aniràs, per rabiosa!

—I tu per lladre!

—Jo lladre?

—Sí, que m’has robat la peça!

—I tu la meva!

—I te n’hauràs de confessar…

—I dòs l’hi xerraré tot, al senyor rector.

—Xerra-l’hi! Després diràs que no ets xerraire!

—Bueno: mellor per mi.

—Oi…

Però en aqueixes un vailet endiastrat allargava un bastó per fer caure la Conilla, i aquesta i la Llúcia, al plegat, se giraven cremades i li deien tots els fàstics, o bé la Llúcia s’ennuegava amb un bocí d’orellana i la Conilla se posava a plorar, cridant gent; i no podien viure ni un moment separades, i fins, per a tenir pau, les havien de fer dormir en un mateix llit.

De sobte, enmig de la remor d’eixam que feia l’estol, la veu gargaixosa i mofeta de la Gonya, deixant de cantar la corranda desvergonyida, cridà allà, al davant de tot:

—Ai, llamp! Goiteu a on és aquella mala oruga!

—Cullera! —botzinà la Llosca—. La podíem ben esperar dalt de la rampa!

—Goiteu-los, que atrafegats estan…! Ai, llamp! Déu me mati si no festegen!

De totes les boques s’aixecà, en cor, un gargamelleig de rialles esquerdades.

—Ai, llamp! Els tinc de fer veure els ulls verds… Deixeu-los per mi… —i rient, se n’anà de dret cap a un home i una dona que estaven asseguts en un clot de marge, conversant i parant el sol. D’un tros lluny ja els cridà:

—Tu, Laia, arrastrada! Què hi fas ací tan arraulida?

—Que et demana tracte el Tit? —féu la Farriola, una pallardassa desgarbada amb aire de garsa i que patia de mal de Sant Pau.

El Nen del Bec també hi digué la seva, amb sa veu ronca, de contrabaix destrempat.

—Ei, vosatros? Quin dia vos tiren trona avall?

—El dia dels Innocents! —féu una veu esgarriada.

—O per Sant Ximplici! —afegí un altre, rient.

—Mos donareu confits? —digué, a son torn, la Marfuga, una dona tinyosa que sempre gratava, i que duia un gec d’home en comptes de gipó.

—Sí, de pota de mosca, te’ls darà! —va contestar-li amb una ganyota descarada el Gravat, un geperut més lasciu que un simi i amb la cara verda, feta unes torradores, de la pigota.

Els del marge no deien res; però, quan vegeren la companyia a prop, van aixecar-se. Eren en Tit i la Laia, dos captaires del poble. Així que els assoliren, tothom els va enrondar fent la sardana i xisclant i rient com bojos.

La Gonya duia el compàs, tocant una canya per flabiol i picant el cistell en comptes de tabalet. Els dos, sorpresos, de primer estaven tots avergonyits; després l’home començà a enfurismar-se per a fugir del cercle que el voltava i a vomitar injúries; però els altres se’n reien pla bé, i com més despacientats els veien, més creixia la bulla i les rialles; fins les dues xaruguetes s’hi feien, agafades per la mà i rient com unes beneitones.

Tan sols el ceguet de Pla de Juli havia protestat, cridant amb regany:

—Jaquiu-los estar, verros, més que verros! Sembleu escurçons!

—Ai, llamp! Calla tu, rot, que ets més malagradós que una garbinada —li havia respost la Gonya, amb sa veuassa mofeta.

I el cec, tot cremat, se n’havia anat carretera avall, bellugant el caparrot esborrifat i empenyent amb aspresa el bon Jesuset, que es girava cap amunt, amb recança de deixar la festa.

I la gatzara continuà: tothom estava empenyat en que en Tit i la Laia fessin bracet fins a la vila, com una parella de senyors quan tornen de casament; els demés els farien de seguici, cantant i gatejant.

Els pagesos que plegaven de la junta, tornant darrere el parell, amb l’agullada a l’espatlla, s’aturaven tots estranyats, i quan entenien el perquè de la gresca se trencaven a riure, com la pobretalla, deixant anar un gavadal d’acudits gruixuts.

I aquells dos infeliços, enmig de son grotesc corteig de bruixes i diastres que tantost els cantava les absoltes o la marxa reial, semblaven dos malfactors que menen a la forca.

Ell tenia cap a seixanta anys; ella, cinquanta-tres.

Ell era petitó, rabassut, amb un cap grossàs, com una bola carminosa, tota mascarada d’ací d’allà per la pelussera mal llevada amb dos ullets grisos amagats sota la garba de les celles, com dos palets menuts sota unes mates d’esbarzers, un nas boterut, vermell, ple de pèls testos com les punxes d’un eriçó, i un morro fluix i penjant que regalimava sempre, com la molsa dels ombradius. Amb prou feines podia caminar, ajudant-se amb dos bastons i balandrejant el cos d’ací d’allà com un bergantí mal estibat. A un pam del sòl hi tenia els genolls, i les cames se li eixamplaven a banda i banda com un parell de rems que xapotegessin pesadament i sense ritme. De menut li havia passat pel cim un carro ple de grava que l’havia aixafat tot. Donant-lo per mort, quasi bé ningú l’assistí; però ell, que era per a la vida, guarí guapament i quedà esguerradet.

Ella «no hi era tota», segons la dita del poble. Alta i primeta, tota enrampada, semblava que tingués rovell a les frontisses: els tumors freds, arrapats a sa persona com hòsties a la roca, se la menjaven viva. De joveneta tenia la cara escaienta, i algun beneit va fer-l’hi entendre: d’aleshores li venia l’entonament i l’afany de presumir. Tots els dinerots que arreplegava els esmerçava en mocadors de pita i en flocs virolats que es lligava al coll, sobre l’enfaixament dels pegats i untures. Fins una temporada que va poder anar sense res al cap s’havia comprat una agulla groga per al monyo, en comptes de boixet. Mes, en canvi d’aquests luxes, solia anar descalça estiu i hivern i reganyar els colzes punxeguts pels estrips del gipó.

Tots dos eren fadrins: ell, onclet en una casa en què hi havia tanta canalla com puces; i ella, pubilla d’una barraca de tàpia que se n’anava al sòl, i sense pare, ni mare, ni amic, ni parent als seus entorns.

Tots dos tenien ofici: ell guardava els garrins de tot el poble en un clos del comú, i a tres quartos per cap cada mesada; ella criava conills dins de casa seva; i tots dos, un parell de vegades per setmana, aplegats a l’estol de fariseus de l’encontrada, anaven a captar a vila.

Però com que el Tit no podia caminar de pressa i tenia de sortir més aviat que els altres per a arribar a l’hora, i a ella uns senyors li van dir que si hi anava abans que la colla li donarien un plat de vianda cada dissabte, i ella es va aixecar més de matí per a aprofitar-ho, heus aquí que quan el sol s’aixecava, van trobar-se tots dos per la carretera, ella enrampada com un ciri, ell sacsejant i regalimant baves.

—Hola, Josep! Vós per aquí?

—Què tal, Laia?

—Ja hi anem?

—Què s’ha de fer?

I es posaren de parella, l’un vora l’altre.

Feia un dia d’àngels, que no semblava de tardor; les herbetes del marge, totes espurnades de rosada com de volves de cristall, aixecaven escotorides ses fulletes cap al cel, com si volguessin fer manetes al sol ixent; i la terra humida i moradenca exhalava un baf calent i sanitós.

—Vos hi heu fet de matinet, Josep.

—De les quatre que filo, Laia.

—Devia fer frescor, amb el griso de la matinada!

—De la fred, rai! Me’n flosco! Ja sé que no em pot inquietar sinó a l’hivern. Les consagrades cames és lo que… De seguida em canso: veus-ho aquí…

—Com que és d’horeta, si voleu reposar una estona, us faré companyia.

—Ben enginyat, a fe…! Dòs, seiem-hi…

I en el primer clot del marge que vegeren que hi donava el sol se van asseure.

El Tit posà els bastons a la vora, i el sarró de cotolina enmig dels genolls retorts; la Laia deixà el cistellet de vims, llargarut i estranyot com ella, al seu costat, i s’adobà el tros de mocador d’abric que duia a les espatlles.

El Tit maldava per posar bé una cama que li havia quedat entregirada, i la Laia l’hi arranjà.

—Déu vos ho pac, a fe… —i com vegés que ella bellugava les espatlles sota l’emboç del mocador, afegí—: Jo crec que teniu fred…!

—No vos penseu, que…

—Ai, conxo! Jo no en sento mai. Goiteu com vaig! —i s’espitregà el pellingot de camisa, tota humida de baves, reganyant un pit ferreny, de color de vi, tot ple de pelussera. La dona s’estremendí, aclucant els ulls.

—Uix! Tapeu això, borrango, que em feu venir pell de gallina.

Ell esclafí una rialla grassa, tremolosa, com el glu-glu d’un gall dindi que tingués la gola embussada.

Després parlaren de les seves misèries.

La Laia duia una mà tota embenada, i el Tit li preguntà com li anaven els mors freds.

—Ja podeu comptar! Me crucifiquen! Tinc el coll com un podrimener, amb cada forat que s’hi ficaria el dit gros. Si els volia creure serien un censal de draps.

—Encara el coll rai, que no s’ha de menester per a res… Bé és pitjor la mà!

—Ja teniu raó… Sinó que el coll…, sabeu?, desgracia.

—No vos hi heu fet donar ni cap vista?

—Ja ho crec que sí, borrango! Pel metge de la vila… Me va donar una medecina perquè en begués mitja xicra cada dia, i una altra perquè me’n posés draps xopats sobre els bonys.

—I vos va anar bé?

—Què dieu, bé! Pensava que d’aquella em moriria! No vos en recordeu, que em varen combregar…? Dòs era aleshores.

—Si els metges…, què voleu que vos diga…! Me sembla que…

—Ai, sí! Jo també sóc d’aquest parer… Mireu: quan hi vaig tornar i va veure que l’havia errada, encara me’n va dir de totes, i pensava que em pegaria.

—Ai, conxo! I per què?

—Va pretenir que jo havia canviat les medecines: que m’havia begut la que havia de posar als bonys i que m’havia posat als bonys la que m’havia de beure… I, enc que fos així, dieu: què més té? Elles haguessin sigut ben bones!

—I ca, dona! Si jo crec que aqueixa gent se flosquen de tothom! Jo, de vós, més m’estimaria provar la mà del mort, que diuen que va tan bé.

—Prou que ho he fet! I no penseu: és amb lo que m’hi he conegut més. Així que algú està si passa o no passa, ja me’n vaig a veure’l; i com la gent coneix per què hi sóc, al punt que fina em diuen: «Au, Laia, aprofiteu-ho, ara que és calent». I jo vinga a passar-me amunt i avall la mà per les xacres. Al mancos me n’hi he passades més de trenta.

—Ai, quina sort el qui pot anar per ses cames! Fa lo que vol! Però jo, veieu?, tot tinc de menester que m’ho facen, per culpa d’aqueixes reconsagrades…

—Però vós teniu els vostres, Josep, i jo estic desemparada.

—Què conxo en grato dels meus si no me’n puc refiar en res? La bacona de la jove només pensa en arreplegar-me els quartos i en cobrar les mesades, i no em vol donar pa ni un pedaç de tricot per a amagar-me les carns, enteneu? Només és bona per a xalar-se-la i menjar-se les figues, com les guineus… Ara ja no em volen pujar al llit ni ella ni el nebot i tinc de dormir a la cort, sobre del jaç, que un dia m’hi rebentarà l’ase, com hi ha Déu…! I encara al vespre ve a burxar-lo la canalla per fer-li tirar coces, i riuen quan veuen que m’espanto i que no puc córrer. I sabeu per què m’han tret del llit? Perquè l’han de menester per a la mossa gran, aquella fleuma, que ara diu que està espatllada i no pot servir.

—Espatllada…, espatllada… Jo he sentit altres veus…

—I bé ho sé prou, dona! Si és més bacona! Enlloc la voldran… La seva mare és la que la perd, enteneu? Arreplega tot lo que li porta. L’altre dia va traginar unes estisores que semblaven de plata: un s’hi podia emmirallar. Jo li vaig dir si volia deixar-me-les una engruna per a esquilar-me la barba, i em va dir que llogués barber. Pararà a galeres, la reconsagrada! I, ara, sabeu com me tinc de netejar la cara? Socarrant-me amb un lluquet…

—Caracu, borrango! I no vos escaliveu?

—I dòs, com voleu que ho flosqui? Si tinc aquestes bardisses tan espesses que sembla que me les hi sembren sobre de les carns! Si no me les llevés, el bestiar no em deixaria viure… Com que ella no em vol rentar la roba, me s’hi fan com el gram i no tinc repòs… Pels de davant, encara, ja m’escateixo: tot parant el sol, ne faig uns esclafeigs! Los trebais són pel darrere, que no hi abasto. L’altre dia me van encetar tota l’esquena, i jo vinga rautar al caire d’una roca, fins que em va venir sobrecor de tant de bo que hi trobava. Però arribant a casa van ésser els gemecs, que em van floscar bastó perquè m’havia estripat el gec. Si són més lladres i més…! Ah! Jo em vegés amb forces per a cobrar les vint-i-cinc lliures de dret que tinc a la casa, no me les farien pas aquestes coses; però com veuen que no em valc, ni sóc bo per a res, m’estoven a garrotades i em maten de fam… Repareu què em donen per tot el dia, els reconsagrats!

I el pobre esguerrat ficà dins del sarró de cotolina, negre com el sutge, sa manota quadrada, amb dits rabassuts i clapejats com salsitxes. Forfollant, forfollant, en va treure una cosa com un roc, de color d’esca: era un crostó de pa de segle.

La Laia el gratà amb l’ungla.

—Caracu! És com un os…! Pitjor que el que donen a vila.

—Ja ho podeu ben dir, Laia! Si és més…! I encara diu que mal profit me faça…! Sort del que arreplego; però els dies que no hi ha capta, esteu-se de sol a sol sense tastar res més…! Sinó que tinc més vida que els lluerts i que m’hi van avesar de menut, a cantar els goigs de Sant Prim, anys ha que m’hauria candit, com hi ha Déu, Laia!

I les pedretes grises de sota les celles semblaren humitejar-se de tristesa, i tota la bola carminosa s’enfosquí com si hi passés per dintre una nuvolada negra.

La Laia sentí mitges temptacions d’oferir-li una mica del recapte que duia al cistell; però era gasiva com un diastre i es penedí de seguida d’aquella mala idea. Ella no en patia, de fam: entre la capta, algun conillot que venia a mercat i l’engruna de cosa que feia córrer dels horts quan arreplegava herba, sempre li sobrava per a la minestra: ara un tros de bacallà sec, ara un escaldum de farina, ara un plat de cols amb xuies, ara una torrada fregada amb un gra d’all… Fins, com que era més llaminera que una fura, hi feia passar algun ou sovint; i quan ningú podia reparar-ho se comprava paperines d’anissos, que es menjava recatadament d’un en un, darrere una paret, o en la solitud d’un redós fora de trànsit.

Prou que ho sabien les altres pobres, que, rosegades per l’enveja, malparlaven d’ella dient que les llaminadures li feien perdre la salut. Però totes pensaven amb malícia que, si fossin pubilles com la Laia, també peixerien la còrpora com ella la peixia.

—I encara —tornà a fer el Tit, amb veu migranyosa—, pel menjar, com aquell, m’enteneu? Lo que em fa pertenir és la set! No em volen donar una gota de vi, enc que vegin que me’n vaig del món; i per aigua, diuen que m’amorri als recs de les feixes… I un dia que m’hi vaig amorrar, a l’Uial de la Teula, com que no podia repenjar-m’hi, hi vaig caure de cap, que, si no és el mulater de l’Escurada, que passava i me’n va treure, allà m’hauria quedat… I ella, al saber-ho, va dir que baldament aixís s’hagués trencat les mans el mulater… Reconsagrada! Ah! Si jo pusqués cobrar les vint-i-cinc lliures i trobés una dona per a casar-me…!

En aquell punt, com una pedra caiguda del cel, ferí el cervell de tots dos, a la vegada, una mateixa idea. Se miraren de reüll, i la Laia baixà el cap tota vergonyosa; adobant-se els plecs del mocador d’abric, va fer:

—Dones, rai…! Bé en trobaríeu prou, si vós volguéssiu!

La bola carminosa s’entregirà i els peluts de les celles se li estarrufaren. Tornà a mirar la Laia de regord, i dins del pit s’hi va sentir com un cori-mori, una llei de cosa dolça que li semblava era alegria.

«Conxo!», va pensar. «Bé té prou vista, encara…! I és pubilla…!», i a tall de provatura, digué, com qui no hi toca:

—Ja ho dieu vós…! No pas les que a mi m’agradarien, podé…

La Laia s’esponjà tota sota el mocador d’abric, i el cor se n’hi anà a fer un punt de generosa. Sense dir res, tragué del cistell una torradassa de llesca amb dues arengades estenallades a sobre, totes amarades d’oli. Les pedretes grises relluïren sota les bardisses, i el pobre Tit pegà una encanyonada com si tingués un os travesser en la gargamella. Llavors ella li va dir:

—Voleu esmorzar, Josep, que ens ho partirem?

Volia contestar que no, per modos; però li mancà coratge i allargà ses dues mans cap a la Laia. Els dits li tremolaven, i el cor també. Va rebre aquella mitja torrada amb la companyia fent un estrany barboteig, com si trenqués a riure o a plorar, i les baves se li escorregueren pitrera avall com una pluja de goma líquida.

—Déu vos ho pac, Laia, a fe…! Més de dos anys que no n’he tastades…

I la mirà enternit: aquell bon cop li havia tocat el cor.

Se posaren a la feina: ella tota melindrosa, pessigant de bocí en bocí; ell a mossades que l’engargussaven, com si tingués por que el sol se li havia de beure el present. De sobte, s’aturà de mastegar, amb la boca plena i els ulls pipellejants, barbossà, sense poder estar-se’n:

—Veieu? Una dona com vós és lo que em convindria.

Ella s’empassà un mos de pressa i digué, sense fer-hi embuts.

—Això rai! Si vos agrado…

—Reconxo, si m’agradeu, Laia! —i girà els ulls en blanc, entusiasmat.

—Dòs, vós també m’agradeu a mi.

En acabant d’esmorzar ja ho tenien tot palomejat. Se casarien així que tinguessin diners arreplegats per a pagar les llicències, a mitges. Com que a ell els nebots el registraven venint de la capta i li prenien els diners, cada dia, a la tornada, donaria la meitat de lo que fes a la Laia…, per lo que manqués, ella es vendria algun conillot.

—I el que diu per casa i parament, no n’hem pas de passar ànsia, gràcies a Déu —va fer la pubilla, tota cofoia.

—I jo —digué ell, que no volia passar per miserable—, així que sigui fora d’allà, diré al secretari si em pot fer cobrar les vint-i-cinc lliures: no vos sembla?

—Ja ho crec, borrango! I en podrem comprar un porcell.

—Ja els floscaré jo, an aquells reconsagrats!

Mes, així que acabava de grunyir de satisfacció aquella amenaça, s’atalaià de l’escamot de captaires que s’acostaven, negrejant com un mosquer sobre la grogor de la carretera, i en un girant d’ulls se li esvaí el coratge.

—Laia —féu a la seva promesa— no en diguem res d’això, si us plau, perquè si aquells ho ensumen ho diran a casa i me’n veuré trebais… Per les mesades i la capta, sabeu?

Mes ja havia fet tard per a la precaució, puix la Gonya els havia reparat i els començava a prendre pel seu compte.

—Bandolera. Sentiu? —grunyí el Tit així que entengué el baladreig—. Ja l’hem ben feta, Laia! —I la bola carminosa s’enfosquí de nou, com si hi passés per dintre una altra nuvolada negra.

Poc que s’havia errat. Tantes els ne feren veure aquells endiastrats, que el pobre home plorava de ràbia i sos bastons voleiaven furiosament d’una banda a l’altra per arreplegar a la caterva desvergonyida, i sa boca no parava de vomitar atrocitats verinoses que provocaven altres atrocitats regositjades de tota la colla. Quan tornaven al poble, tenia els ulls com el puny i no se l’entenia de rogall.

L’endemà al matí, la Laia se n’anà al clos del comú per festejar una mica i va veure el Tit assegut a terra, amb el cap baix, entremig dels garrinets que modegaven, s’envestien uns als altres enjogassats i es rebolcaven voluptuosament sobre la terra roja. La Laia estava tota alegre i cofoia d’ésser promesa; però el pobre Tit, moix i abatut, li va declarar que no podien pas casar-se, perquè ell no hi volia tornar més a captar amb aquells mals esperits; i si se n’hi anaven ells dos sols, essent fadrins, el poble tindria que dir.

La Laia se l’escoltà tota consirosa, mes, de cop i volta, fent el cor fort, declarà que se les pagaria ella sola les llicències, encara que s’hagués de vendre tota la conillada; i que fins aquell vespre, si a ell li estava bé, anirien a la rectoria perquè les despatxessin.

A ell, ja ho crec que va estar-n’hi de bé!, com que fins va plorar d’alegria. I ella aquell vespre mateix, complí la promesa trempada com un all.

El senyor rector no se’n sabia avenir de la pensada; condolgut, provà de treure-l’hi del cap; mes aleshores la Laia, tota agraviada, li va dir:

—Ell ja té l’edat i jo també; i si mos volem casar, ningú no n’ha pas de fer res.

El senyor rector, llavors, hi rigué filosòficament i li va dir que tot s’arreglaria; mes d’aquell en avall, cada dia la tingué allà a veure com anaven els papers.

De seguida va ésser-ne un bum-bum i una riota en tot el poble. Les dones els escridassaven, i la canalla, així que els veia, picava de mans i es posava a cantar la cançó del poll i la puça:

El poll i la puça

se volen casar,

volen fer gran festa

i no tenen pa.

Quan els nebots del Tit ho van saber se posaren folls i li clavaren tal tunda que els veïns s’hi van haver de ficar; després, a trompades i grapats, el tiraren al mig del carrer.

Tot ensagnantat i ple de bossogues, sense bastons i arrapant-se a les parets, se n’anà fins a casa la seva promesa, i amb un sanglot que trencava el cor li va dir:

—Laia: goiteu com m’han posat…! M’han tret de casa…, no sé on recollir-me…! Me voleu replegar per aquesta nit?

La Laia li donà entrada i, feta una vespa, se n’anà a contar-ho tot al senyor rector, i el senyor rector, per evitar escàndols i tragèdies, li va dir que l’endemà al matí els casaria. La majordona va sentir-ne fum; morta de riure, ho contà a les veïnes: al vespre semblava que n’havien feta una crida en tot el poble, i la quitxalla i força grandassassos, espessos com els cabells al cap, s’aplegaren al carreró dels nuvis, armats de perols dolents, esquelles dels bous, bots plens de vent, corns de pastor i xiulets d’aquells que esberlen el tel de l’orella. Els esquellots duraren fins cap a les nou. Ni el Tit ni la Laia eren viudos, però eren el Tit i la Laia, i amb això ja n’hi havia prou per a moure brega.

—Demà, demà, quan sortirem! —gemegava el pobre home, tot consirós i arrupit a la vora del foc.

Però a les quatre de la matinada, quan va traure amb precaució el cap a la porta, no va veure ànima vivent en tot el carrer.

—Laia, Laia, no hi ha ningú! —cridà alegrement a ella, que es posava la caputxa vora la pastera.

I eixiren tots trempats: ell, per tot presumir, amb bastons nous que s’havia arranjat el vespre abans; ella, lluint tota la pobresa de la caixa: un gipó de columbriana que li havia donat la dona de l’alcalde anys enrere, les faldilles de percala de l’aranya, i, sota la caputxa, un mocador de pita com un llençol, color de xacolata, amb franja verda tota vora i enrampat com roba de casulles.

Ell estava alegre com un gínjol: el vespre abans havia menjat un platàs de cols i mitja truita d’ous, i encara se’n sentia el ventrell calent de la festassa. Ella anava tot entonada, testa com un ciri i sense girar el cap ni per un caire de pesseta.

Se n’anaven solets cap a casar-se perquè no havien volgut convidar a ningú.

—Mos en han fetes masses, els reconsagrats; no trobeu? —havia dit el Tit.

—Teniu molta raó, Josep —havia respost la Laia.

Però els treballs van ser a l’arribar a l’església: no es podien casar per falla de testimonis.

—Vaja: jo faré per un —digué el campaner, veient-los tots moixos i apurats—. Aneu vós per un altre, Laia.

I la Laia sortí al carrer mentre el seu nuvi es confessava. Per ressort passava aleshores el ceguet de Pla de Juli per la cantonada, empenyent amb el bastó travesser al seu nét, que ronsejava, fregant-se els ulls tot ensonyats. La Laia l’aturà i li féu la proposta.

—Porto pressa, que anem lluny, avui —li contestà el cec amb regany.

La Laia llançà un sospir.

—Si voleu venir, després vos donarem esmorzar… Un tall de conill i un tall de botifarra dolça.

L’esquer decidí el cec, i se n’entraren a l’església.

Així que la núvia estigué confessada, la cerimònia s’enllestí en un girat d’ulls, i els casats i els testimonis oïren la missa.

Així que el senyor rector se ficà a la sagristia, la comitiva s’encaminà cap a l’aigua beneita, ella satisfeta i presumida com un gall, espolsant-se les faldilles de l’aranya que se li havien matxucat, i ell amb la cara riallera i els llavis com una deu viva. No se sabia treure del cap el cop que havia fet: ja tenia dona i casa per arreu…, i el cric-crec dels bastons sobre les llambordes del sòl li sonava com un repiqueteig de festa.

Eixiren al carrer: encara no llostrejava i les estrelles relluïen com guspiretes a punt d’apagar-se.

—Caracu, quin airet que fa! —digué ella tota melindrosa tapant-se la boca amb el bec del mocador.

—I que en sou de fredolica, Laia…! Veieu? Jo hi trobo bo! —contestà ell, tot tou i rient.

El ceguet també barbossava alguna cosa, quan, de sobte, esclatà una cridòria espantosa i xiulets furients i cops de perols i esquellotes: quedaren eixordats. Mes abans de tenir temps de dir paraula, de tots els indrets de la placeta sortí una pluja de pedres com ous de gallina, que petaren per les parets i la porta de l’església, amb un terratrèmol de mil diastres. Reculà la comitiva, esfereïda; però entremig de la fressa i dels xisclets de dona i renecs d’home, s’oí un gran esgarip i quelcom petà pesadament en terra. A la porta se toparen amb el senyor rector, que sortia cremat i cridant:

—Què és això, poques vergonyes, perduts!

Però enmig d’aquella tempesta no s’hi sentia la seva veu i tingué d’amagar-se a corre-cuita per no rebre.

—Tanqueu la porta! —digué als que entraven envestint-se, atzarats i llançant ais i gemecs; i cridà a l’escolà i al campaner, que encara eren cap a l’altar major—: Benet, Miquel…! Porteu un ciri corrent…!

»Ave Maria Puríssima, quina treta d’animalassos…! No ha pas rebut ningú, al mancos?».

«Jo sí!», «Jo sí!», «Jo no!», feren totes les veus a la vegada; i redoblaren els gemecs i els plors.

Quan arribà el ciri, tot eren cares trasmudades i ulls esparverats. El pobre cec, verd com un difunt, se tenia el muscle dret arrapat amb la mà crispada.

—Ai! Me l’han romput, me l’han romput! —anava cridant.

—Veiam, ja ho mirarem. No vos espanteu… I vós, Laia?

—Jo…, jo… —féu ella, sanglotant—. Ai, no ho sé, pobra de mi! Bé m’hi ha petat quelcom sobre la cuixa…, una cosa grossa, grossa…, com una soca d’arbre.

Però el rector se regirà de sobte.

—A on és en Josep? —preguntà alarmat.

Tothom mirà entorn: el nuvi no hi era.

—Ave Maria Puríssima! S’ha quedat a fora, pobre home! Cal anar-lo a buscar de seguida!

—Encara en tiren… —féu en Jaumet, tot electritzat, per les pedres que petaven en la porta.

—Encara que tirin llamps! —digué el rector. I, agafant el ciri de mans de l’escolà, se n’anà decidit a obrir la porta. Amb el peu dalt de la llinda, cridà amb totes ses forces:

—Murris! Salvatges! Espereu-me!

La pedrega i els crits pararen en sec, i s’oí xiuxiueig i corredissa de gent que fugia a brida batuda. Acabaven de veure el senyor rector amb el ciri a la mà. Els volts de la placeta quedaren deserts en un santiamén.

Quan ja no se sentí res, el rector, mig enlluernat per la flameta que duia i guipant en la fosca tornà a cridar:

—Josep…! No tingueu por… On sou?

Ni un piu li va respondre. Tot recelós, avançà fins al mig de la placeta, on li va semblar que negrejava quelcom. Era el pobre Tit, estès a terra, immòbil, una cama ací i l’altra allà, tot el cos ensarronat i el caparrot vinós acotat sobre del muscle: tenia un bastó vora seu; l’altre Déu sap on parava.

—Veniu, que l’han estabornit! —cridà a la gent de l’església, que encara no s’atrevia a sortir.

Tothom comparegué, fora el ceguet, que, arrupit en un banc, no feia més que queixar-se de l’espatlla. S’acostaren també alguns veïns d’aquells entorns. Un aguantà el ciri, i el rector, ajocat, començà a visurar a l’esvaït. Tenia el pobre Tit tota la cara plena de sang: havia rebut una tremenda pedrada entre nas i boca.

—L’han fet malbé, els pillastres! Això s’hauria de rentar amb vi. Porteu-me’n…, és dir, no: val més que l’entrem en alguna casa; a casa teva, Mònica, que és a prop… Verge Maria! Que passin aquestes coses en la meva parròquia…!

I la veu del rector tremolava de ràbia.

La Laia, arredossada vora una paret, no feia més que plorar, desconsolada, amb el bec del davantal als ulls.

Anaren per agafar en pes el ferit, i al moure-li el cap vegeren que rajava més sang de cap a la closca.

—Aquí hi té un altre trenc… A veure, feu llum i doneu-me un parrac: el teu davantal —digué el rector, estirant el d’una mossota que guaitava.

Miraren de prop: del front fins al clatell tot era una vermellor, en aquella banda de cap. El senyor rector fregà la sang i tornà a mirar amb compte: un suor fred li gebrà la pell. Inquiet, agitat, espitregà el pellingot de camisa, ben xop de sang i baves, i posà ses mans sobre aquell pitàs ferreny, tot ple de pelussera.

Tothom, sosmogut pel pressentiment de que allí passava una cosa greu, fora d’ordre, s’estava quiet, com enartat. No se sentien més que els gemecs de la Laia, arrimada a la paret d’un pati.

De sobte, el rector se dreçà amb violència, i, fulminant d’una mirada abrusadora la garlanda de cares estúpides i encuriosides que el voltava, cridà:

—Brètols…! L’han mort! Li han aixafat el pols! Se recordaran de mi…!

La gent reculà un pas, muda de sorpresa.

—Heus aquí a lo que treuen cap les taboles i els escarnis! Heus aquí la criança que doneu als fills! Com ne respondreu, ara, d’aquesta mort davant de Déu? —Ningú no deia res: tothom estava escorregut i amb el cap cot. I el senyor rector tornà a dir amb imperi—: Però més tard ja ens veurem les cares, trossos de bèstia! Mentrestant, agenolleu-vos i resem un parenostre per l’animeta del difunt. —I, ajuntant les mans, aixecà els ulls enlaire i afegí, amb accent fervorós, mentre tothom queia de genolls, llevant-se les barretines—: Senyor, Senyor! Rebeu en vostre si el pecador que acaba de finar…! Perquè Vós ho heu dit: dels beneits és el regne del Cel!

Parricidi

La Lena estava intranquil·la, neguitosa: mentre va veure el seu home a casa, tingué coratge, com si aquell infelicet la preservés d’un perill amb sa sola presència; però, així que en Felet s’aixecà i féu la darrera pessigolla al nen i fregant-se els llavis amb el revés de la mà i encastant-se la suada barretina se dirigí pausadament cap a la porta, amb aquell pas incert que tenia d’un temps ençà, a ella va fallar-li el cor. Li vingueren intents de demanar-li lo que no li havia demanat mai: que li fes una estoneta de companyia, que no la deixés sola aquella nit…, però de seguida el record de l’altre, com si fos un mos de ferro, li aturà la paraula. I en Felet sortí; ella va sentir el clic-clec de la clau com dues martellades en els polsos, i una suor d’angoixa li enrosà el front.

Havia agafat por d’ençà que l’altre la va escometre a entrada de fosc a la font per dir-li que aquella mateixa nit deixés la finestra oberta, que sabia tot lo d’ahir…, i havien de parlar. Se quedà sangglaçada, puix se refiava que ell era a França: li havia dit que l’anada duraria més de dos mesos!

El menut, veient sa mare muda i quieta, baixà de la cadireta de braços, i anà a tocar-li la cara amb ses manetes fresques.

—Mama…, mida tin tatà…!

I li ensenyava el ganivet de llescar pa, lligat amb una veta, per l’anella de llautó del cap del mànec.

—Que no et facis mal, fillet —va dir-li, tota distreta, sense saber bé lo que deia ni lo que mirava.

El nen, cridant alegrement:

—Oi, adi…! Oi, adi…! —començà a córrer per la cuina, arrossegant darrere seu el tatà.

El rellotge de caixa de la sala…, clinc, clinc, clinc…!, va picar hores amb espinguet adelerat. Eren les vuit. La Lena botà en la cadira com si li haguessin donat una vergassada. Apressarada i nerviosa, rentà els plats i endreçà la cuina. Tantost hagué acabat, prengué el nen de la mà per dur-lo al bressolet que li tenia vora el llit gran. El menut no havia deixat son tatà, i, tot muntant l’escala, el ganivet, lligat al cap de la veta, anava petant de graó en graó.

A tres quarts de nou, el Titet dormia com un angeló, i ses manetes grassones i llefiscoses semblaven dues pilotetes d’argila sobre la blancor de la roba.

La Lena obrí la finestra: no feia lluna, i tot l’hort era un tou d’ombra en la que bellugaven altres ombres més espesses que semblaven fantasmes: eren els arbres, remoguts per un lleuger ventet, que, com fresca manyaga, lliscava per les galtes de la Lena, esbullant-li els cabellets dels polsos. Aquella frescor li va donar esgarrifances, i, ajustant una mica els dos batents de la finestra, s’assegué vora el llit. Amb el cap baix i la mirada fixa, se lliurà a estranyes meditacions.

Passà una estoneta.

A baix, a l’hort, se produí una petita remor de mates remogudes, i poc després dos puntets verdosos relluïren en la fosca, darrere el badall de la finestra: les dues fulles s’apartaren una mica i passà un cap de trets vigorosos i celles frunzides. Tan pensativa estava la Lena, que no s’hauria adonat de res si ell no li posa una mà sobre l’espatlla; llavors s’aixecà d’un bot, xisclant:

—Què tens? —li va fer, malhumorat.

L’home ajustà la finestra i retornà lentament cap a la Lena; va agafar-la d’un braç, atraient-la cap a si; li clavà la mirada en el rostre —encès com una rosella— i se la guaità amb fixesa, sense pestanyejar; ella estava confosa, no sabia què fer ni què dir, i girà el cap per fugir d’aquells ulls esquerps que semblaven punxes.

Llavors ell l’abraçà dolçament pel cos i va fer:

—Que no saps que he tornat perquè t’enyorava…? No m’hi puc estar, lluny de tu, per més que vulga.

I així junts, cara a cara, anava mirant-se-la gelosament, mig entendreït: de sobte, relligà amb violència els dos braços ferrenys, que estrenyien mateix que cordes, i, encastant-la a son pit, començà a besar-la i rebregar-la en un furiós rampell de carícies.

La Lena tirà el cap enrere, mig ofegada… Prou que el coneixia ella el geni estrany i tempestuós d’aquell home que l’estimava com un boig i que la matava a força d’estimar-la.

—Prou…, prou… —gemegà a la fi, dolorosament; però ell seguia masegant-la sense fer-li cas.

D’improvís, com ho feia tot, afluixà els braços, i rebatent-la cap al llit, forfollà:

—Despulla’t.

I mentre ella, defallida, rodant-li el cap, l’obeïa, ell, fosc i neguitós, se posà a passejar per la cambra, amunt i avall, amunt i avall… S’entrebancà amb una veta, espolsà la cama, i el ganivet, el tatà del menut, rodolà fins als peus del llit gran.

La Lena jeia…, el cabell ris tot afluixat, els llavis encesos, el coll blanc i gras, i l’ample pit inflant-se sota el llenç de la camisa; fresca, atractívola, en plena joventut…

L’home s’hi acostà, esquerp, les venes del front grosses. Ella obrí els braços, somrient amb certa basarda.

—Vine… —i els hi enrondà al coll. Ell la deixà fer; però baixet, molt baixet, com si volgués dir-li un secret o fer-li una festa, li preguntà a cau d’orella:

—Escolta, tu: qui era…?

Com mossegada per un escorpí ella el deixà anar: arribava el moment temut.

—Què vols…, dir? —murmurà amb esforç.

—Ja m’ho pensava que no l’aguantaries la paraula de no mirar-te a ningú més…! Així vas néixer i així has de morir; però, al manc, digue’m qui és…

La veu d’ell era baixa i tranquil·la, però a ella aquella mansuetud no l’enganyava pas.

—Qui? —afegí amb prou feina.

—El d’ahir…

I la besava amb suavitat, en els ulls, en la boca.

Ella tremolava de por i recollí tota la seva serenitat per mentir.

—No t’entenc…, no sé pas…

Una onada de sang envermellí la cara de l’home.

—Mentida! T’he dit que ho vull saber…!

—Però si…

La vermellor s’enfosquí i el respir xiulà com si passés per un canó de canya.

—Jo vaig veure-ho. Ho saps? Jo vaig veure-ho; ahir nit, quan se despenjava d’aquesta finestra… Si l’hagués conegut avui li hauria tret les tripes; però tant se val! Serà demà… Tu tingue’n tants com vulgues; tots hi petaran d’un en un!

A ella, els llavis, blancs de terror, li tremolaven seguit, seguit.

—Te juro, Pau…!

L’home sentí que quelcom roent li abrusava el cervell.

—Mentida, te dic, lladre…! No em facis encegar i digue’m qui és d’una vegada o, si no, t’ho faré vomitar a la força!

Un espant infinit paralitzà la llengua d’ella; l’home, començant a perdre la serva, li posà les dues mans al coll.

—Ho vols dir? Sí o no? —barbotejà, amb veu ronca i trèmula.

—Deixa’m anar, Pau! —xisclà forcejant per escapar-se.

Però aquell home, que de seguida cremava com l’esca, fora de mare i enfollonit per la resistència, ja no sabia lo que es feia, i, tot escopint ultratges i sarcasmes, estrenyé el coll blanc i tou, enfonsant-hi, implacables, sos dits de ferro.

Ella debatia desesperadament cames i braços, saltava, se revinclava, cocejant, mossegant, esgarrapant, destrossant com una fúria tot lo que trobava; però ell, amb els ulls fora del cap, i els cabells esvalotats, espremia tota sa força per escanyar-la, llançant grunys de fadiga i carrisquejant les dents.

La lluita fou breu. A la fi, la pobra dona, acabades les forces i estroncat l’alè, deixà anar cames i braços i quedà com un soc. Tenia el nas ple de sang, el blanc dels ulls vermell, un pam de llengua a fora, sense aparença humana: les ninetes blaves, enrondades d’un cèrcol sagnós, immòbils i fixes, semblaven mirar encara, esparverades, son botxí.

Quan ja no la sentí debategar, afluixà les mans amb recel, i després, com poruc de que se remogués altra vegada, se llançà ràpidament als peus del llit. Recordava haver vist una eina dolenta… L’enfonsà una, dues, tres…, quatre vegades…! No ho sabia pas; fins que la mà li digué prou, aturant-se sobre aquell montoll de carn i robes fumejants.

Començava a revenir-se quan sentí soroll i barboteig de malediccions a baix. Mirà a l’entorn i les sangs se li gebraren: el terror havia esclarit sobtadament ses potències entenebrides, com un llamp esclareix la gola de l’abim. No li quedava sinó un camí…, i, quasi al mateix temps que entrava en la cambra en Felet, begut com de costum, l’assassí saltava per la finestra. La butxaca de la brusa se li enganxà en el llisquet del finestró: donà estrebada i desaparegué.

En Felet venia molt cremat: l’havien tret de la taverna amb bones paraules, i aquella feta se li havia clavat mateix que un clau en el cervell enterbolit; volia dir pestes, però la llengua se li entrebancava lo mateix que els peus. Per més vergonya, tornant cap a casa —lluny del poble dos trets de bala—, com que era tan fosc i ell no sabia on les donava, s’havia errat un pèl del camí i caigut enmig dels esbarzers del marge: amb pena i treballs havia pogut eixir-ne, ben engarrinxat de mans i cara.

—Va… tua! —grunyia, enquimerat, tombant d’una envestida, amb les esses que feia, el llum encès que hi havia sobre la caixa.

Maldava per despullar-se i, no podent deseixir-se’n, s’ho deixà córrer.

Palpà el llit.

—Lena…! Le… naa…! —i mastegava, amb la llengua gruixuda i estoposa—: Osque…! Fes… te enllà…! —empenyent, a les palpentes, el cos xop i calent en son bassal de sang. Després, arrapant-se al petge, s’enfilà al llit com va poder i s’hi deixà caure pesadament, panteixant.

—Pfuuu…!

Al cap d’un minut roncava.

A les vuit del matí, el Titet va despertar-se, rient i fregant-se els ullets amb els punys closos.

—Mama…, mama…! —piulà com un aucellet.

Ningú li tornà contesta. Com passava així sempre que sa mare era per baix o fora de casa, no s’amoïnà. Aixecant els peuets, començà a jugar, pessigant-se les boletes rosades dels ditets i retorcent-se i esclafint rialletes a cada pessigolla.

Però passà un quart i un altre i la criatura, avorrint-se, cridà més fort sa mare: no li respongueren sinó els romflets del borratxó. Baixà del bressol i s’acostà al llit: penjava un braç de la morta, ensagnantat, rígid. El Titet va agafar-lo i el pessigà, com feia sempre que volia que sa mare se fixés en ell; però llavors la mare no es mogué, i el pobre menut, impacient i consirós, somicà amb veueta nuada:

—Mama meva…, mama meva: nom mam…!

La quietud seguí; fins el borratxo deixà de bufar. Llavors l’infantó arronsà les espatlletes resignat i sospirà baixet:

—Mama dom.

I, trobant totes les portes de bat a bat, baixà l’escala i sortí al carrer.

Era diumenge, i les hortolanes tornaven del mercat: el vegeren arrimat al pedrís, en camisola, la careta tota compungida.

—Mireu aquesta criatura, com ha fugit!

I una d’elles, ficant el cap a la porta, cridà amb espinguet:

—Lena…! Lenaaa! Vine a buscar al nen!

Ni contesta.

—On és la teva mare, fillet?

—Mama meva dom —repetí el menut, signant cap a dins amb son ditet grassó.

—Anem, anem a buscar-la.

I la dona, abraçant-lo i cridant la Lena, se ficà dins deixant-se guiar pel Titet, que empenyia cap a l’escala, pujà i arribà a la cambra: llançà un xiscle espaventable, i com boja, se precipità escales avall.

—Què hi ha? —van fer les altres, veient-la sortir d’aquella manera.

Ni ho podia dir: tota debategava.

—Pugeu…! Veniu…! Senyor…!

Totes deixaren els cistells a terra i, empenyent-se, passaren la porta a la una.

Veus aquí lo que van veure:

La finestra, oberta de bat a bat, deixant entrar un doll de claror enlluernadora. En la mateixa paret de la finestra, la capçalera del llit: sobre d’ell, estès, tot reblincat, el cos de la Lena, ja enrampat i fred, reganyant una cama nua, l’altra tapada amb el cobrellit, la camisa arremangada més amunt de genolls, el pit ple de grumolls foscos, la cara brufada, tota clapes morades i roges, els ulls exasperadament oberts i envidriats, els llavis botits a punt d’esclatar, les dents vermelles i penjant de costat tres dits de llengua, ampla, pesanta, negra i coberta d’una mena de borrissol cendrós; tenia els dits encarcarats per la suprema crispadura i les ungles plenes de sang; en la que ensopava el coixí, i per la cara, estaven enganxats pellocs de cabells rossos… I al cim de tot, travesser en el llit, jeia en Felet, boca en alt, el cap sobre el ventre de la morta, encara mig vestit i ben ensagnantat de roba, de mans, de cara, de cabells…, de tal manera, que, a no sentir-se sos romflets, s’hauria dit que era també cadàver. Allí s’havia passat tranquil·lament la nit, després d’haver-se ben rebolcat per fer-se lloc.

A terra hi havia un bassal de sang que s’havia escampat a tota la cambra, escorrent-se en reguerons per la pendent i els junts de les rajoles. Sobre la caixa, el llum, tombat, regalava un rastre d’oli, i en la parra de l’hort, que pujava arrimada a la finestra, les caderneres refilaven alegrement.

Quan les dones començaren a revenir de l’esglai, una va dir:

—S’hauria d’avisar el metge i la Justícia…

—Jo me n’hi vaig, mentrestant, desperteu an aquest perdut.

I l’hortolana que tenia el Titet el deixà al sòl i sortí.

El Titet va ajocar-se vora el llit, i, mullant son ditet d’argila en la sang de sa mare, començà a pintar ratlles sobre les rajoles.

Un cop romput el foc, esclataren les exclamacions com ruixats de bales.

En la cambra s’hi aixecà un guirigall. Totes les dones parlaven alhora de matar, de penjar, d’esquarterar…

Una de valenta, encesa de quimera, anà a estirar dels peus el dormilec; una altra, adonant-se de lo que feia el menut, l’aixecà, escruixida.

Llavors el menut rabinejà, cridant:

—Upeta…! Vui upeta…!

Demanava l’esmorzar, son platet de sopes de cada dia; però ningú li va fer cas. Plorà una mica, s’aconsolà de repent i tornà cap a la finestra.

Avançada de bon tros per un remoreig d’eixam, una glopada de gent entrà en la cambra: eren els primers que havien sapigut la nova i venien corrent, sense bleix, per no perdre les primícies de l’espectacle.

Entretant, en Felet, despertat a la força i sotraquejat de tots costats, no sabia lo que li passava: el rebombori l’atabalà i anava passejant d’una banda a l’altra els ullots encantats i tèrbols.

I entrà gent i més gent, horroritzant-se i esvalotant per tandes; tants s’aplegaren dins de la cambra, que no hi cabien, i més d’un tenia que trepitjar la sang del sòl.

Entorn del llit, les dones vociferaven, excitades; i el pobre Felet, més estranyat com més anava deixondint-se, no parava de girar el cap a dreta i esquerra, com preguntant a tothom amb la mirada.

A la fi, una mà repta, estirant un dit nusós, li signà el llit. En Felet mirà amb torpesa: de primer semblà que no veia res; després la gent notà que perdia el color i es posava a tremolar, amb un tremolor tan fort que feia sacsejar el llit i petar la capçalera en la paret.

—Ara és hora d’espantar-se i tremolar, brètol, més que brètol! —xisclaren tres o quatre veus.

Però ell no sentia res, no veia res, fora d’aquella carnisseria espantosa. Estengué els dos braços amb gest desesperat per llançar-se sobre el cadàver, però unes mans forçudes l’aguantaren amb violència per la brusa. Llavors, amb els ulls esparverats, badant tanta boca com tenia, tirà el cap enrere i s’esgarrapà el pit amb fúria: la crudel impressió l’havia sobtat de tal manera que no podia dir res i s’ofegava, s’ofegava amb un gran sofriment.

Una dona, indignada, feréstega, no es pogué estar de donar-li una empenta furient: amb la sacsejada, en Felet esclatà un plor llarg, estrepitós, desolat.

El cor de malediccions i d’improperis prengué llavors proporcions alarmadores, i la idea de fer-se justícia per son compte, venjant a l’acte la mort de la Lena, brollà, com un floriment metzinós, en el cervell primitiu d’aquella munió d’éssers exasperats per la vista de la sang. Cada u sentia desvetllar-se els mals instints i posseir-lo un desig de carnatge i violència; i totes les mirades, prenyades d’amenaces, se dirigien, mateix que glavis, cap a en Felet. Llavors aquest, encara inconscient, baixà del llit, brandant insegur, com quan estava ubriac: d’improvís la gent, esfereïda, reculà fins a la paret. En un replec del llençol acabava d’aparèixer el ganivet de llescar pa, ben ple de sang. Per un minut, ningú gosà moure’s: després, una vella, aixecant-se les faldilles i petjant de puntetes, s’acostà al llit, i estirant la veta, tota vermella, féu seguir l’eina.

El Titet, a l’adonar-se’n, allargà les manetes, xisclant, rialler:

—Tatà meu! Tatà meu!

L’apartaren d’una revolada i tornà a rabinejar, picant de peus i demanant el seu tatà.

La indignació de la gent no tenia ja aturador. Les dones cridaven que se l’havia de cremar de viu en viu enmig de la plaça, perquè servís d’escarment.

En Felet, així que el singlot li deixà dir paraula, preguntà ansiosament:

—Qui ha…, sigut…? Qui l’ha, l’ha mor… ta?

Se miraren uns als altres, escruixits de les preguntes.

—Sentiu…?

—Brètol…!

—Borratxó maleït!

Encara no ho entenia: la vella del ganivet, torcent-se cap a ell, urpint-lo talment amb la mirada perversa i rient sinistrament, arran de la seva cara, li agafà les mans ensagnantades i plenes de llàgrimes, posant-les-hi davant dels ulls.

Sols aleshores la raó il·luminà aquella pobra intel·ligència poruga; sols aleshores comprengué que l’acusaven a ell, al marit, d’haver dagatejat la seva Lena. En Felet perdé l’esma d’esglai; volgué cridar, protestar, dir que no havia pas estat ell; però, sense ni tan sols acabar d’obrir la boca, caigué rodó, com llampferit, sobre la caixa.

En tant, contava la tavernera:

—Mireu lo que són les coses! Ahir per ahir el vaig treure de casa, de llàstima que em feia… «Vés, infeliç», li vaig dir, «que si no t’haguessin triat per tapadora, ja no te deixarien ésser la riota del poble!».

—Ben mirat —saltà algú— tu hi tens culpa en aquesta mort… Si ell no hagués sortit gat de casa teva ja no hauria passat res.

La tavernera se regirà com una vespa.

—Jo! La culpa, jo? Només mancava aquesta!

Anava a esclatar la baralla quan arribaren, seguits de llarga corrua, el jutge, el metge, el batlle i el senyor rector. Manaren a tothom que sortís de la cambra. Una dona abraçà el Titet, que duia entre sos ditets d’argila un esqueix de roba blava plena de taquetes fosques: maldant, maldant l’havia desenganxat del llisquet del porticó, sense saber, l’angelet, que aquella era la millor prova de la innocència de son pare.

Vint-i-quatre hores després, a les deu del matí, tot el poble s’agombolava en la carretera per veure passar l’homeier, a qui la Guàrdia Civil se n’enduia cap a Girona, amarrat colze per colze, com un Crist.

Anava abatut, mort, flaquejant-li les cames, la barba sobre el pit, el color de cera. Ja no podia plorar, ja no es desesperava cridant que era innocent. A la fi, ningú se’l creia, tothom li demanava que expliqués lo que havia passat. I ell no sabia res, no es recordava de res…

I estava tot ple de sang, i tenia cara i mans esgarrapades i la camisa esqueixada, i un tallet al braç i les calces molles d’oli…, mentre sobre la caixa quedava el llum tombat, en les parets i en el pilar del llit manotades de sang, i més sang en les ungles de la Lena i en el ganivet que li havien trobat a sota.

Amb gran facilitat i perfecta unanimitat de parers, tothom reconstruïa l’escena.

En Felet havia sortit gat de la taverna i arribat a casa seva sense gaire coneixements. Ell solia tenir el vi tranquil, puix no es guardava memòria de que mai hagués inquietat a ningú; però aquella nit, al passar per la cuina, potser havia vist sobre la taula el ganivet de llescar pa, i això, regirant-li males intencions, li havia inspirat la idea del crim. Pujaria a dalt amb l’eina a la mà, i dins de la cambra s’hauria desenrotllat una lluita espantosa. A la fi, la dona havia sigut vençuda per la fúria del borratxó… I que s’havia ben rabejat en el carnatge, el bàrbar. Catorze ganivetades, d’elles nou mortals de necessitat, segons parer del metge. Després, ja satisfet i apaivagat son coratge destructor, s’havia tirat sobre el llit, adormint-se tranquil·lament.

A força de sentir contar aquella història a centenars de vegades en aquell horrend dia, el mesquinet acabà per preguntar-se amb esglai a si mateix si podia ésser certa; si era possible que ell, ell mateix, en Felet en persona, hagués fet lo que li llevaven, hagués donat la mort a la seva pobra muller. I anorreat i destruït per l’horrible sospita, baixà el cap al pes del Destí i es disposà a sofrir resignadament el càstig de sa culpa imperdonable.

—I, encara, doneu gràcies a la borratxera, que vos lliurarà del garrot —li havia dit a tall de consol el secretari del poble, que era molt entès en el ram de lleis.

Com la cosa era de si tan clara, ningú es va fixar en la finestra oberta, ni en les ditades de sang que hi havia en els muntants i que baixaven al llarg del tronc de la parra, ni en el rastre de petjades fresques que atravessaven tot l’hort i es perdien bosc endins. Si tenien en son poder el criminal, poc menys que convicte i confés, a què cercar cinc peus al gat?

I el pobre Felet, corsec de dolor i de vergonya, arrossegant les cames i empassegant a cada punt, emprengué el camí cap a les presons del rei, escortat per dos benemèrits de cara ferrenya i perseguit per les mirades abrusadores i inclements de tot un poble regirat.

D’enmig del darrer aplec que guaitava aquella sortida ignominiosa, dos bracets grassons s’estiraren cap al pres, i una veueta d’aucell xisclà alegrement:

—Papa…! Papa…!

En Felet s’aturà en sec.

—Fill meu!

Un dels guàrdies li donà una rambada brutal per fer-lo caminar.

Dues llàgrimes com cigrons van botre dels ulls del pobre home.

—Adéu, fill del meu cor! Adéu! Adéu…!

I reprengué son camí.

Ja pertanyia a la Justícia!

Daltabaix

Sortint del fons de les corregades, l’esvoranc reblincat del Torrent es precipitava sobre el poble, migpartint-lo en dues meitats: l’una (el Barri de Baix) que s’esgranava en suau davallant cap a la plana, i l’altra (el Barri de Dalt) que s’encimbellava, apinyat, en els rampants de la muntanya. Pel fons accidentat de la llarga bauma corria tot l’any un reguerol d’aigua cristal·lina i fresca que s’esmunyia anguilejant entre el pelat roquisser del fons, ara aturant-se dins d’un clot, com un espill caigut de mans d’una goja, ara despenjant-se en diminuta cascada per un graó de la penya esqueixalada, ara remorejant entorn d’un clap de canyes renadiues i a la fi perdent-se al lluny amb fresseig sedasser de comares que se conten secretots a baixa veu.

En aquella aigua, escorrims de totes les vessants de la muntanya, les dones del poble baixaven a rentar-hi la roba i a esterrejar-hi les lleixes de fusta; la canalla, a xapotejar-hi com estols d’ànecs, i les cabres a mullar-s’hi el morricó de vellut, tot esbrotant els rebrolls d’olivera borda que ací i allà s’arrelaven porfidiosament en les escletxes de la roca viva.

El Torrent, obert enmig de les cases amb tanta avinentesa, era, alhora, claveguera dels dos barris, que hi traginaven tot lo que els feia nosa; despulles i brutícia: el bot rebentat, el cèrcol romput, l’olla esquerdada, el porc mort de la passa, la gatinada sobrera… I quan venien les pluges fortes de l’hivern i totes les corregades semblaven catarates i el Torrent anava de gom a gom, l’aigua, baixant a tomballons, capbussant-se, empassegant i retorcent-se com una esperitada, se n’enrossegava cap avall tota la porqueria, esmicolant-la i estenent-la com una capa d’adob sobre el terrer del pla. I, mercès als periòdics caragolaments de tripes d’aquell Torrent, ni còleres, ni tifus, ni cap llei de pesta hi podia res en el poble, on la gent no es moria de malaltia, sinó de vellor, o quan feien massa nosa als que anaven venint.

El carrer Major del Barri de Dalt estenia son únic rengle de cases de cara al Torrent, i a l’extrem del carrer, ajocada en un turonet, arran mateix de la bauma, una casota negra i solitària —la primera i darrera del segon rengle— semblava mirar amb tafaneria, pels badats ullots de ses finestres, voltades d’una faixa de calç, tot lo que passava en el Barri de Baix, estès en avall, a l’altra banda. Aquella casota, riallera i coronada com un Bacus per la garlanda de pàmpols d’una parra que se li enfilava parets amunt, donava la dreta a les altres cases, l’esquena a la muntanya i la cara a migdia, cap a l’horitzó lliure i esplendent que s’obria damunt les cases de la part baixa del poble. Davant de la porta hi havia una ampla llenca de terra sobrera, que relliscava poc a poc fins al Corriol Travesser, rosegada d’un costat pels gratalls desiguals del Torrent, i de l’altra, polida, quasi bé a dret fil, pel passadís del carrer Major. A la trencada d’aquest, brillava un escampeig de cases musques, totes entregirades i fora de rengle, com si les hi haguessin tirades a grapats, i per darrere llurs teulades es veien els quadrats groguencs de les eres i les regues simètriques i fosques dels horts; després s’estenia la gran planúria, grisa d’arbredes, esfumant-se i perdent-se al lluny.

A tot temps de l’any que els veïns miressin cap a la casota solitària, hi veien son propietari, l’avi Palau, assegut en el pedrís del defora, amb l’actitud hieràtica i la quietesa de colós egipci vora la porta d’un temple. Aquell vell, gros i majestàtic, amb son nas de lloro i sa flonja sotabarba, son ample ventrell sacsoner i ses ungles corbes ribetejades de negre, era un panxacontent que, queixant-se de dolor a l’esquena tota sa vida, mai havia fet altra feina que parar el sol en la porta, amb aire tranquil i satisfet, en mànegues de camisa a l’estiu, dins l’ample jaquetó de burell a l’hivern; les calces amb davantal fins a sota l’aixella, les vetes del coll descordades, els elàstics desfets, una barretina cabellera en la cuixa i les ulleres verdoses calades al mig del front. Allà es passava hores i hores, amb els dits llargs i corbs ficats en la capseta del rapè o bé aguantant les Faules d’Isop, un llibrot de fulls arnats i plens de rovell, amb les tapes de pergamí recatadament cobertes per una butlla vella; tan prompte ensumant, amb delectament beatífic, la pols daurada del tabac, com tirant escopinades a deu pams lluny.

Temps ha que se li havia mort la dona —una pobra animeta que havia passat el purgatori en vida— i ell vivia amb sos dos fills, en Quim, de divuit anys, i l’hereu, de vint-i-dos. Tot lo que el pare tenia d’esquenadret, els minyons ho tenien de feiners i escarrassats i es pot dir que de son únic esforç se sostenien béns i casa, culbatuts i endarrerits per molts i molts anys de mandra crònica.

Amorrats a la terra tot lo sant dia, així que retiraven, en lloc de reposar, aconduïen l’aviram per l’endemà i bullien les sopes, tal com hauria pogut fer-ho una dona, sense que el vell, ensopit en la ganduleria, fos capaç de donar-los un bon cop de mà. Aquells dos minyons vivien com animalets, sense fer-se amb ningú, grunyint més que enraonant i esbravant el geniàs a cops d’aixada o de destral; perquè tots dos eren rabiosos fins al darrer punt, i tot lo que el vell havia tret a catxassut i mofeta, ells ho tragueren a esquerps, feréstecs i violents.

A l’hereu, per lo foll, tothom li deia el Verí. De petit, el senyor mestre l’havia tret d’estudi perquè feia cara a tot déu i escopia, mossegava i tirava coces a la seva ombra, i de grandassot mai servà un company, perquè de seguida hi partia peres, ni podia jugar a cartes a l’hostal, que totes les partides no acabessin en una batussa encesa en què tot anava enlaire. Les que d’ell se contaven li havien donat mal nom entre les noies de la rodalia. Una vegada, per la festa major, va plantar enmig de la plaça un revés a una forastera que no volia sortir a ballar amb ell, i una altra vegada, que el van arrestar perquè deixà per morta una criatura, no podent esbravar-se amb el batlle que havia donat l’ordre, s’estirava els cabells i es mossegava els punys, de ràbia, davant de tothom, sense poder contenir-se. Sols per son pare, el vell egoista i sorneguer, que l’explotava sense compassió, aquella terrible criatura era mansa com un cadell, amb una llei de submissió esquerpa i concentrada, de poltre salvatgí, domat per la mà destra del pamper… Mes, fora de son pare, ningú més havia pogut doblegar-li el geni.

Per això la veïna de més a prop de casa seva, l’àvia Pastora, solia dir sempre:

—Aqueix noi s’haurà de quedar fadrí per la vida… Quina minyona que tinga seny es voldrà aparellar amb un desgraciat que no és mestre de sa quimera? Pas cap del poble, ben segur…

I l’àvia Pastora tenia raó; sinó que poble enllà també n’hi havia, de minyones per casar. Tant era així, que el noi Palau anà a cercar-hi la que li calia.

Un dia, els veïns vegeren la casota solitària tancada i barrada i el pedrís de fora sense l’etern estadant, i començaren a fer calendaris sobre lo que podia passar en aquella casa; però a l’adonar-se de que tampoc el carro estava sota el cobert de la llenya, comprengueren que tots serien fora.

—A on deuran haver anat, tots d’un pic? —preguntà una dona.

—A fer papers, ben segur… —respongué una altra—. Si no fos per una cosa així, voleu que l’avi hagués arrabassat el cul del seti?

L’observació semblava justa, i es decretà a cor que els Palau no podien haver anat més que a fer testament.

A darrera hora del vespre, quan ja tothom s’estava al cau, muntà pel carrer Major un trontoll de carro, i la gent, al sentir-lo, es va dir:

—Mira, els del Torrent: ja vénen de penjar el vell…

Però a l’endemà de matí —que era diumenge, per més senyes— la porta de la casota s’esbatanà al sol ixent i sortiren de parella un home i una dona, tots empolainats, com si fos una festa anyal. Aquell home i aquella dona eren el Verí i una forastera: ell, amb sabates de vedellet, en comptes d’espardenya: un bon vestit de llana negra estrenat de tot just, camisa com un alum, mocador de pita blava al coll i la barretina nova i vermelleta, acalada com la cresta d’un gall: se l’hauria pres per un altre, tan presumit i estirat.

La forastera era una minyona joveneta, alta, prima, de cara escaienta i posat vergonyós; duia sac i faldilles de merino, sabates amb bigotera de xarol i penjants d’or: sobre les tofes de cabells castanys i esbulladencs, a cada banda de clenxa, uns molls hi havien marcat tres canaletes simètriques que semblaven esculpides, i cap als polsos, i arran de clatell, els cabellets petits se li cargolaven en bufons rinxolets.

Ell i ella duien a la mà un mocador blanc, curull de confits i, començant per baix del carrer, passaren de casa en casa, fent saber son casament i oferint el mocador badat a tots els veïns. Quan van eixir de ca l’àvia Pastora, aquesta, esclafant un confit entre les genives desdentades i llançant una mirada de condol a la núvia, va exclamar:

—Ai, infeliç! No saps pas on t’has ficat… Que n’hi trobaràs poques, d’alegries, en aquesta casa…! D’aquí a un any, qui t’haurà vist i et vegi…!

I aquesta vegada sí que la vella encertava del tot la profecia.

Als dotze mesos de casada, la «pobra Dularetes», com li deien els veïns, seca mateix que un lluquet, amb la cara xuclada i descolorida, els ulls mústics, la boca closa amb un gest dolorit i el cabell fosc i ris nimbant-la d’ombra, semblava una dolorosa malincònica i resignada. De sos pits flàccids i escorreguts com mamelles de cabra, hi duia sempre penjat, somicant i xuclant inútilment, a son infantet, un nen llarg, esmirrit i arrugat, a qui l’avi rebé el dia del naixement amb sa rialla mofeta i sorneguera, dient que semblava un llombric; i com sempre més l’anomenà pel fàstic, el fàstic va quedar-li per arreu. La Doloretes, en aquells dotze mesos, havia perdut com si haguessin passat molts anys. Son marit i son cunyat eren tan revessos per ella com per tothom, i el vell, aquell vell egoista i gandulàs, es feia servir d’una manera ofensiva i rebaixadora, a tall de soldà. La jove tenia que posar-li les sabates, cordar-li les vetes del coll i pentinar-lo cada matí: li havia de llevar els cabells un cop per setmana, collir-li el mocador ple de rapè o les Faules d’Isop a cada punt i acudir pressarosa vora la porta al primer crit de l’avi, fos allà on fos i fes lo que fes. I aquest, l’avi, li escopia per terra, sobre el llit, per les parets, en qualsevol banda, fins sobre d’ella, si li venia a tret; i més d’una volta, bo i tenint el sopar a punt, per estar-se ell vora del foc, havia de fer vianda nova… Els joves, poc més polits que el vell, semblaven mitges bèsties i prenien també tota la casa per cort. I la pobra dona que no estava feta a aquella mena de vida, que sempre havia servit a una parenta senyora, morta feia poc, i que era neta i endreçada, modosa i sentida, va caure-hi com a l’infern, en aquell cau de taups, i al poc d’ésser-hi, de fàstic, d’angúnia i de vergonya, perdé la gana i la son, els colors se li trencaren i s’hauria dit que li treien de sobre la carn a grapats. I com, per una banda, el gènit de l’home i del cunyat li feia tenir sempre l’ai al cor, i per l’altra el vell li havia ventat més d’un revés perquè no cuitava a donar-li el porró o l’enciamada, i ella no coneixia prou a ningú del poble, ni tenia pare ni mare per a exhalar amb ells l’ànima reclosa, confiant-los les seves penes, ni disposava d’un quart de llibertat per a plorar-les a son grat, s’anà esporuguint, esporuguint de mica en mica i agafà un astorament estrany, de bestioleta perseguida, que feia llàstima. Després li vingué la grossesa, menys planguda que la d’una gata i amb grans tropells de basques i congoixes; més tard, la naixença d’aquell fillet esmirrit, les febleses del parteratge mal cuidat, la pèrdua de la llet, a la fi, el segament de cames, els rodaments de caps, la deixadesa i malinconia de l’anèmia. Als quatre mesos de nascut, el menudet vivia sols de sopetes i la seva mare semblava ètica.

Quan l’àvia Pastora se la mirava de sa porta estant, solia dir amb to condolgut:

—Pobreta! Ha de fer la mateixa fi que l’altra màrtira —(volia dir la dona del vell)—, que ella mateixa se va escopir les sangs per anar-se’n més aviat del món!

Havien passat quatre anys.

Era a primers de maig i tota la planúria es veia clapejada de verds suaus i de grisos argentats: en les arbredes, les fulles fressejaven alegrement, i sota la blavor del cel volaven, xisclant, les orenetes.

L’avi Palau païa tranquil·lament el dinar, repenjat en son pedrís, amb l’actitud calma i severa del colós egipci vora la porta del temple; descordades les vetes del coll, a la mà les Faules d’Isop, les ulleres sobre les celles i la barretina musca, travessera en la cuixa.

Una mica avall d’ell, i assegut a terra, jugava son nét, el Llombric. Com que el seu avi li deia, l’hi deien els veïns, i la canalla i tothom, amb no poc desconsol de sa trista mare, que se l’estimava amb bogeria, potser perquè ningú més n’hi feia gaire cas, fora aquella bona dona de l’àvia Pastora, que li donava cacauets i ametllons cada diumenge.

Encara una mica més apartat i vora el Torrent, el Petit Palau asclava llenya a cops de destral. La jove trafiquejava en sa cambra, traient de tant en tant el cap a la finestra per veure què feia el menut, i el Verí se n’havia anat a cercar una carretada de saules serrades el dia abans, amb l’intent de provar el coratge de la mula nova, comprada a Figueres en els passats dies de Santa Creu.

El vell llegia aquella tarda per centèsima vegada una de les faules que més li agradaven: la d’una gossa que havia recollida a una companya seva que estava a punt de cadellar i no sabia on ficar-se; un cop cadellada la forastera, s’havia fet mestressa de la casa, i entre ella i els fills havien tret a fora la mestressa veritable. I tot llegint, pensava l’avi Palau que l’ésser tan flac de cor com aquella gossa era un pecat mortal, puix ja diu l’adagi: «A qui fa bé, mal li’n pervé» i «Val més tenir que penedir». Però aquell dia se n’hi anava a cada punt l’esma al llegidor i perdia més de la meitat de son goig. La plenitud de son ventrell sacsoner, l’escalforeta del sol, que ja començava a picar en aquell redós de casa, sobretot, el marmoteig cançoner de son mateix confegir treballós i catxassut, li donaven una son dolça, dolça, que li feia trencar sovint una que altra becaineta delitosa. Però ell no volia dormir, aleshores, perquè li semblava que encar corria un alè d’aire i, havent menjat, prompte s’arreplega una feridura. L’avi Palau, que estimava la seva salut com la cosa més sagrada, era en extrem cuidadós per a preservar-la de tot dany. Així és que, deixant les Faules sobre el pedrís, s’estirà de braços i cames, badallà, persignant-se la bocassa oberta, s’entregirà les ulleres sobre el front a la fi, traient-se amb fleuma, de la pitrera, la capseta del rapè, n’arreplegà un polsàs entre els ribets negres de les ungles i l’acostà, primer, a un forat de nas, després a l’altre. Immòbil, en actitud d’íntima devoció, les celles enlaire, els ulls clucs, la boca entreoberta i el sotabarba penjant com unes barballeres de gall dindi, sobre el coll desfet, en l’una mà la capseta de color d’esca, mitja de pols daurada, i amb l’altra apuntalada sota els narius, el vell ensumava, ensumava llargament, amb platxèria idíl·lica. De sobte, remogué la testa, apartà de pressa la mà de la cara, alenejà i…, etxem…!, etxem…! Va fer més d’una dotzena d’esternuts, l’un darrere l’altre i expel·lint ruixim per nas i boca mateix que un polvoritzador. Ell els tenia una vella voluntat als esternuts —únic exercici voluntari que feia— perquè li descarregaven el cap i el feien respirar bé.

Després de cada polsada li quedava entorn del nas, sobre la blancor clapejada de vi de la camisa i al llarg del davantal de les calces, una estela rossa, com el refrec d’una ala de papallona. Aleshores l’avi, desant en la pitrera la capseta del rapè, amb un mocador d’herbes que duia sempre tirat sobre el muscle, es fregava els ulls, humits de l’esternudar; hi deixava caure damunt les ulleres i…, reposava una estoneta, guaitant placèvolament d’ací d’allà. Aquell dia va aturar la mirada vagarosa, primer sobre l’esplendent teló de fons, tan lluminós que els colors i el relleu s’hi fonien com dins d’una boirina calitjosa que aprimava les masses i ho esfumava tot en l’últim terme; després la fixà en les cases arrambades allà baix, a la trencada del carrer Major; i vegé la Samaruga, dalt de son terrat, donant una cassolada de trits als pollets, que corrien d’ací d’allà, escotorits, com embulls de seda groga; i a la de can Perdiu, muntant a rossegons, per l’estreta escala que donava al pati, feixassos de llenya per a encendre el forn; i al costat de can Perdiu, pel finestró de la cort, s’atalaià del caparràs d’un bou que remugava, fent muntar i baixar l’ampla cornamenta. Recollí la mirada més ençà, sobre son fill, que feia estelles. Amb un peu dalt de la soca ajaçada, l’altre fermament engrapat en terra, com si tingués por de que les seves mateixes embranzides se l’havien d’enrossegar, arborava acompassadament la llarga destralassa, que descrivia una ratlla de llum sobre el cel clar, la tenia un punt en suspensió sobre sa testa i després la deixava caure com un pes mort i amb rapidesa de llamp sobre la fusta, on s’endinsava la fulla de l’eina fins a la meitat, quedant fortament presonera. Llavors l’esquena del destraler s’enarcava, la cara devenia vermella, els braços ferrenys s’encarcaraven amb una contracció vigorosa, la destral quedava lliure i tornava a voleiar com un aucell de plata sobre el blau del cel. Feia més de dues hores que el sec retruny dels cops repercutia en la caixa harmònica del Torrent i en les corregades de les muntanyes, i el llenyater tenia a vora seva una gran pila d’estelles; mes, això sí, esbufegava amb delit, tenia la camisa xopa mig fora de les calces i les gotes de suor li regalaven seguit seguit, cara avall.

A l’avi Palau va fadigar-lo aquell esforç constant de son fill i n’apartà peresosament la mirada, que, anant d’una banda a l’altra, topà amb el Llombric, encara assegudet a terra i potinejant en la pols del carrer; gratava amb les ungletes, feia clotets —pous, deia ell—, hi escopia dintre i remenava amb un brinc, entretingut d’allò més. Els cabellets lacis i castanys, que el sol daurava contraclaror, sa careta groguenca com una poma del ciri i son coll llarg, prim i vincladís com el d’una gallina plomada, queien sobre la porta vermella de can Perdiu, i guinyant una mica semblava que nedessin en un llac de sang.

A l’avi, tot guinyant, guinyant, se li clogueren els ulls. Estava vist que tenia la son a flor de parpres i qualsevol cosa l’hi feia caure; la quietesa de la criatura ajocada en la pols del carrer esblanqueït, el monòton anar i tornar de la destral per sobre el cel, els cops seguits i cançoners i aquell fons rublert d’una claror que enlluernava, eren irresistibles… Temerós de cedir a l’enartament que no sabia vèncer, l’avi Palau s’aixecà del pedrís amb tota la recança de son cor, i, tirant-se sobre l’espatlla el mocadoràs de butxaca —tot groc de rapè—, donà uns quants passos: anques avall, li penjaven les dues tires dels elàstics.

De sobte, enmig de la calma dormilega que regnava, retrunyí un trontoll de ferramenta, i un renec briós creuà l’espai com un llampec.

—Aquí tenim el noi —pensà l’avi Palau.

El trontoll parà en la mateixa cantonada del carrer Major, i la veu aspra del Verí cridà:

—Arri! Maleït siga Judes!

La mula se li havia aturat en sec, a la virada; aixecà amb les dues mans la vara del fuet i una cinglantada ferma xiulà sobre les costelles de la bèstia; en la pell de color de xocolata aparegué una ratlla blanquinosa, la mula ajagué les orelles sobre la clina, però no va moure ni una pota. Per tercera vegada feia aquella funció, i això era prou i massa per a la paciència del Verí. L’havien estafat endossant-li una mula tossuda; però, o ell li doblegaria el geni, posant-la com una malva, o deixaria de ser qui era. I les garrotades començaren a caure, rabentes, bombant sobre el ventre com sobre d’un tabal, encastant-se en les anques, xiulant secament pel cap i per les potes; tot era un encreuament de ratlles inflades i esblanqueïdes sobre aquell cuiro baquetejat; però la mula, ferma sempre, com si fos de fusta. El Verí començava a perdre el delit i els braços ja no li’n podien dur més; estava blanc com la paret i tot ell tremolava de quimera. Agafant la tralla a tall de punxó, l’enfonsà rabiosament tres o quatre vegades en el prim del ventre de l’animal: amb el dolor i la sorpresa del càstig, aquell pegà un bot violent, i com una fúria girà la cantonada; mes als quatre passos tornava a estar clavada a terra, amb les potes eixamplades, el coll estirat, el cap enlaire i els narius badats, com si flairés quelcom terrible. En aquell punt, sentir i veure el Verí, feia feredat. Les dones sortien a les portes de més a prop, guaitant alarmades. En un dels cops el fuet es migpartí, i un tros, descrivint un arc en l’espai, anà a caure a dins d’un pati; el Verí esclatà en una atrocitat que va fer escruixir les dones i, fora de mare, cridà son germà, que per guaitar-se’l havia deixat de fer estelles.

—Quim! Porta les escombres de melca, corre…! Ara veurem si…, si…

La malícia i el cansament no el deixaven parlar; tenia sang al blanc dels ulls i les venes del coll inflades a punt d’esclatar.

Son germà arribà corrent amb tres escombres.

—Té, encén-les… —i tirà la capsa de mistos—. Vol estar-se quieta? Ara veurem quin bo hi troba… —i estirà els llavis trèmuls amb una ganyota feréstega.

I, mentre el Petit calava els mistos als brins d’or de la melca, ell s’entortolligà al braç les regnes per impedir que l’animal es pogués moure ni una mica.

Un farbalà de foc llengotejà al cap de les escombres, i el Verí, afermant-se bé sobre les cames eixamplades, digué a son germà:

—Fot-l’hi sota!

—No sigues desanimat! —cridà una dona.

—Cuida’t de tu! —li va replicar amb una mala paraula i mirant-se-la de través.

Ningú més provà de ficar-s’hi. Tres o quatre veïnes, recolzades als portalons, guaitaven amb tafaneria, sense dir un piu, i l’avi Palau, una mica més amunt, plantat vora el pilot d’estelles, seguia la comèdia tot eixarrancat, amb els elàstics penjant, el mocador a l’espatlla i les ulleres calades; a sos peus el Llombric seguia fent clotets i remenant, amb sa pacífica quietesa de criatura malaltissa.

Tot just havien arribat les escombres enceses al ventre de la mula, que una ratxota de ventijol, venint de la plana, se n’endugué cap amunt una bravada ofensiva de pèl cremat.

Passà un minut llarg… De sobte, les dones que guaitaven esclataren a la una en xisclets i esgarips horrorosos, que fendiren l’espai, i vegeren passar carrer amunt, com una exhalació i amb infernal terratrèmol, la mula, esperitada, amb els ulls fora del cap i la cua dreta, arrossegant darrere seu, com una closca de nou, el carro ple de troncs, i el Verí, estacat el braç esquer amb les dues regnes i rebotant, d’esquena a terra, sobre les pedres cantelludes.

El Petit Palau, tot tambalejant-se, de l’envestida, vegé les escombres abrandades, una ací, l’altra allà, pel sòl, i, al donar-se compte de lo que havia passat, se posà a córrer darrere del carro, que deixava una estela fosca sobre la pols del carrer.

Els xiscles de les veïnes, entrant com coets dins de la cambra, esglaiaren la Doloretes, que d’un sol bot se plantà en la finestra. En aquell mateix punt i abans de que ella tingués temps de llançar un ai!, el carro, furient, passava sobre el Llombric, envestia l’avi Palau i s’estimbava per la bauma del Torrent enmig d’una cridòria espantosa.

La Doloretes tirà el cap enrere, obrí els braços en creu i caigué desplomada als peus del llit.

L’àvia Pastora fou la primera en collir el Llombric: tenia una maneta esclafada i el coll —aquell collet prim de gallina plomada— fet una verdadera pasta; el capet havia quedat sencer i semblava de cera; tan sols els llavis estaven humits de sang, i dels foradets del nas en queia una que altra gota; tenia els ditets plens de terra, i amb prou feines se veia un petit rastre vermell al sòl.

Vora el Torrent recolliren l’avi, amb les dues cuixes trencades i una gran patacada al pit: encara duia les ulleres posades i tenia tota la pitrera i el davant de les calces plens de rapè.

Els treballs foren a baix del Torrent. Els primers que hi arribaren no sabien per on començar.

El carro, amb les baranes capolades, anava al cim de tot: una roda mirava al cel; l’altra, fora del fusell, havia anat a parar dins de l’aigua; els troncs, quins sota el carro, quins escampats per les vores: n’havia quedat un de dret, com plantat en terra. Un tros de camella, romput a l’estronc, havia esbotzat el ventre de la mula, i per l’esvoranc n’eixia una deu de sang fumosa que regalava fins al fons, envermellint l’aigua cristal·lina. El pobre animal, ajagut de costat, tenia el cap tirat enrere, la crina estesa sobre els palets, els ulls badats i vidriosos i la boca plena de bromera; tres potes, rompudes, penjaven immòbils, la quarta pernejava amb les darreres convulsions, i sota la pell de color xocolata tots els nervis ressaltaven en un gran tremolor.

El Verí estava sota de tot i només se li veia un braç, estretament lligat encara, arran de munyeca, per les regnes entortolligades; el puny clos era blau com una mataparent i amb tots els nusos dels dits pelats. Més de deu minuts va estar la gent per a desfer l’horrorós embull, i quan, a la fi, lograren treure aquell cos fet una coca, ple d’estreps, de macadures, de sang i de terra, ja no hi quedava ni un alè de vida; les ferides les tenia a centes; el cap obert com una magrana, un ull buidat, l’espinada rompuda, el ventre esquinçat, els budells enlaire, els tendrums descoberts: no es podia mirar. L’espardenya dreta havia desaparegut i tots els dits estaven girats del revés, cap a sobre el peu, ensenyant les polpes negres i brutes.

Aplegaren les restes de la desfeta i anaren pujant-les Torrent amunt, fora la mula, que deixaren que s’acabés allà mateix.

En un dels camins, una criatura va cridar, signant un drap penjat en un rebroll d’olivera borda:

—Mireu: què és allò?

Ho abastaren: era un mocador d’herbes, tot brut i pudint a tabac de pols: el mocador de l’avi Palau.

Al vell se li gangrenaren les ferides i va morir al cap dels vint dies.

A les veïnes els costà Déu i ajuda fer revenir de son desmai la Doloretes, la qual, tantost retornada, volia de totes passades que li duguessin el Llombric. Amb penes i treballs li feren entendre lo que havia passat, i allavores tornà a perdre els sentits una i altra vegada.

Més d’una setmana va estar el metge a donar-la per segura. Després, quedà com alelada i no feia més que plorar, movent el cap i murmurant:

—Tots perduts, trista de mi…! Tots perduts…!

Com no havia dut dret a la casa i es veia que mai més seria altra, abans dels dos mesos de la desgràcia, son cunyat la va treure a fora; i ella, badant aquells grans ulls parats que semblava que no hi veien —ulls de persona sense pena ni glòria—, se n’anà de porta en porta, demanant una gràcia de caritat per l’amor de Déu. I quan no sabia on recollir-se, l’àvia Pastora li donava sempre un plat de sopes i la deixava dormir en el celler o en la pallissa; i ella li deia cada dia lo mateix, movent tristament el cap i mirant vers el Torrent amb sos grans ulls parats i fixos:

—Ai, àvia…! Tots perduts, tots perduts! Pobra de mi…!

El pastor

El pastor és l’ésser més maleït i odiat en les valls i encontrades empordaneses. En res se sembla, com no sia en el guardar xais, a sos confrares idil·líacs de l’Arcàdia, cantats pels poetes, ni a sos altres confrares del Pirineu, seriosos i filosòfics, panteistes pel sentiment, catòlics, apostòlics i romans per son dir. El pastor empordanès, desesperació de pagesos i menestrals, és quelcom especial en la fauna…, humana. Empeltat de lladre i folrat de quelcom pitjor, és en lo intel·lectual un arxiu de diableries, en lo moral un esperit que no creu més que en Santa Dobla de Quatre, i en lo físic, se li veuen els tirats del gat feixí, que obra i s’esmuny furtivament, però que si l’empaiten, fa cara. En son cap llueix un front sense idealitat, amb plecs més o menys sospitosos, una mirada entregirada i dura, que amb res se torna agressiva i feréstega, i una boca contreta, sovint, per una postura de mofa despreciativa. És antipàtic, quan no repulsiu; estalvia més les paraules bones que les dolentes, i qualsevol contrarietat li regira males intencions. No té respecte a res ni a ningú: només li interessa la vida de ses ovelles: la humana, inclòs la seva, li és indiferent. Lo mateix mataria que s’exposa a que el mati un desesperat: el ganivet que duu a sobre el faria servir per a tots els usos, si convingués: igual per a llescar les torrades, que per a escorxar una ovella morta de la melsa, que per a estripar un germà seu. No coneix la por ni el remordiment.

El pastor del Pirineu té per enemic natural el llop: el de l’Empordà, l’home. Molt sovint, ademés del ganivet amb tatxes daurades, fa seguir un revòlver per lo que puga succeir; i amb aquests dos àngels de la guarda —revòlver i ganivet— i amb el gos ferreny i malcarat que glapita darrere seu, el pastor fa lo que li dóna la reial gana, a la llum del dia i sense miraments. Amb la fruita primerenca hi refresca sa gola, i quan n’està fart la llença i esclafa a cops de peu; enruna les parets per caçar un conillet novell o per fer pas a la ramada; se fica descaradament en els tancats particulars i ses ovelles esbandeixen sembrats tendres, esbrollen olivars i vinyes, abondonen farratges, pasturen esparcets i userdes a punt de dall… Del pastor, com del cavall d’Àtila, pot ben dir-se que allà on trepitja desnia l’herba.

I si s’escau un dia que l’amo d’un clos l’hi arreplega mentre en fa de les seves, encar té llengua i replica amb paraula freda i incisiva d’home provocador i disposat a arribar fins a qualsevol extrem. I si l’amo, vexat en sos drets i dignitat, s’altera i perd la paciència, pot trobar-se en el cas de que el pastor, acostant-se-li amb aire de guineu, li ordeni, amb veu baixa i fosca i mirada expressiva, eixir immediatament de sa propietat; i si l’amo, fora de si, crida i ronseja en complir l’ordre terminant del pastor, se veu una grapa de color d’esca que li encara el canonet lluent d’un revòlver, carregat amb cinc bales. I l’amo, que no porta altra arma que una verga o tros de canya collida fent via, sobtat i rabiós, no té altre remei que recular, seguit catxassudament pel pastor, amb el cap jup, la mirada sinistra i la rialleta de mofa incisiva als llavis.

I sempre vol la maleïda casualitat que aquesta escena no tingui altres miradors que el cel, massa alt per a servir de testimoni en judici de faltes, i la ramada d’ovelles, inconscients davant les injustícies criminoses talment com si fossin ramades d’homes. El gos també ho veu, amb sos ullots pipellejants d’animal intel·ligent; però el gos, també amb instint humà talment, sembla aplaudir l’amo dèspota i celebrar l’arbitrarietat triomfant. Si la raó provava de tornar-s’hi, llavors el gos de pressa deixaria sa passivitat complascent i, azutzat per l’amo, s’abraonaria escanyant a la raó.

I el pastor segueix, impertorbable i serè, amb la serenitat guerxa de lo insensible, son romiatge mandrós per les valls i comes, des de que apunta el dia fins que el sol es colga, obeït cegament per son lloctinent el gos de presa, que tramet les ordres a l’exèrcit devastador i sense ésser inquietat per ningú, ficant-se on vol, usufructuant el cabal d’altre com béns propis, menjant-se-li la fruita i malmetent-li la que no pot menjar, enrunant-li parets o barraques, fent que ses ovelles li esbandeixin els sembrats tendres, que li esbrollin olivars i vinyes, que li abondonin farratges i que li pasturin esparcets i userdes a punt de dall… Fa son romiatge, impertorbable, amb la impertorbabilitat incisiva d’ànima guerxa, deixant un ròssec de destrucció per valls i comes i aixecant, com voleiades d’aucells negres, cors de malediccions del pobre pagès, que es refiava del blat per a pagar bestreta i impòsits, i del menestral, que esperava vendre l’oli per a fer aprendre de lletra a la canalla.

Més d’una i de dues vegades, una pobra víctima de les males manyes d’un pastor, en una foguerada de desesperació, se n’ha passat els dits; i s’ha trobat un cos soterrat en una vinya o erm i ha anat un pare de família a presidi…, però la casta segueix impertorbable, puix el pastor, com tots els tirans que flagel·len la humanitat, ni escarmenta ni es corregeix. Només té un punt flac, i sos contraris no saben aprofitar-se’n, per a atacar-lo i vèncer-lo.

I

En Ton, amb la barretina suada sobre l’orella dreta, la camisa de bordets neta del dia, sense gec ni armilla i amb les calces de vellut caragolades sobre les espardenyes de vetes, reganyant els dits del peu, nuosos i bruns com sarments, amb el cap baix, les mans darrere l’esquena i una cigala[1] pudenta entre dents, feia via cap al camp de les Saules, son estimat, la nineta dels seus ulls.

En Ton tenia a la ratlla de quinze vessanes de terra seva, ben seva —que deia ell—, guanyada amb la suor del seu front i que no feia censos ni cap llei de mal. Aqueixes quinze vessanes de terra eren la seva ànima i son únic pensament; se les estimava incomparablement més que a la dona, a la neboda (Déu no li havia donat fills) i a la part de cel que podia tocar-li el dia que es morís.

El dia que es morís. Heus aquí el seu clau, les vegades que meditava, que eren més clares que les festes anyals. Què es farien aquelles terres, ara tan ben conreuades, el dia que ell morís? Un sobrevingut, el qui es casés amb la neboda, se n’encarregaria, i Déu sap com les faria anar: fins, potser, temps en avall, les deixaria en erm! Quan li donava aquest pensament, el cor se li serrava i sentia una esgarrifança entre carn i pell. L’haver de morir i no poder escapar-se’n per cap cantó li semblava llavors la cosa més injusta i crudel: sense saber lo que feia, rebel·lant-se desesperadament contra la voluntat divina, se disposava a arrapar-se a la vida amb totes vint ungles i a no deixar-la anar, per més que l’espolsessin. No li hauria recat haver de deixar semalons d’unces; però la terra, la terra…! Impossible conformar-s’hi, per qualsevol cantó que s’ho mirés. Ell, que a punta de dia, més despert que un gall i amb un mos de pa i un xerric de vi al cos, ja es trobava a punt d’emprendre la feina, lo mateix al pic de l’estiu, quan les caldes ressecaven els terrossos i el sol ho feia veure tot verd i blau, que a l’hivern, quan per a trobar la negror de la terra havia d’aixecar amb l’aixada una capa de neu; ell, que no planyia llaurades a dret i a través, cavades i fems a dojo, colles de cercoladores que llevessin a les vessanes la mengia de les herbotes, com mares que lleven els polls del cap de l’infantó; ell, que les tenia com un jardí tot l’any i era l’enveja de tots els pagesos i terratinents; ell, que les hi feia llevar de bon grat a les seves terres doble de lo que donaven les altres de la rodalia, pensar que s’hauria de morir i anar-se’n d’aquest món sense enrossegar-se’n lo seu, lo que havia adobat amb suc de la seva còrpora i que hauria de deixar-ho perquè un mort de gana, un sobrevingut qualsevol, ne fes cofis-i-mofis! Rumiant-ho, s’hauria estimat més, ja que s’havia de morir, morir-se ben bé, diem, de bo de bo, que no pas que l’ànima se n’hi pugés a piular al cel i hagués de veure les injustícies que es fan en la terra i no pogués dir res ni baixar a corregir-les i a tirar-ho tot en orri…

«Tanmateix», pensava, «Déu no les havia pas fetes a dret fil totes les coses: si en lloc d’Ell, de Déu, m’hi haguessin posat a mi, an en Ton, d’altra manera, vatua Déu!, hauria anat tot girbat: mateix amb això de la terra que amb la facècia de l’altre del senyor rector…, que ja els tallaria les ales an això dels capellans, que en tot se fiquen i tot ho volen ministrejar, vatua Déu…!».

Quan la Rosa, la dona, li va agafar el tifus i el metge va dir que potser se’n faria les tres pedretes, ell, en Ton, se n’arribà a cal senyor rector per a fer-li una consulta. «Si fos cas», diem, «que arribés a finar la Rosa, en comptes de dur-la a l’ossera, a podrir-se entremig d’altra gent sense donar profit a ningú, l’hi deixaria enterrar en son camp?». El senyor rector se’l mirà amb uns ulls de pam, escruixit de la proposta; però llavors en Ton li digué lo que calia: la faria colgar sota la prunera, aquella prunera que llevava prunes a cistellats, grosses com ous de gallina; allò li seria pitjor que una femada de xisca, i a la primavera donaria goig de veure… Doncs, amb tot i que ell, en Ton, coneixia que s’explicava millor que el calendari, no n’hi va haver de fets, el rector se posà de cul a la paret sense voler entendre la raó i encar l’amenaçà amb anar per justícia si arribava a fer semblant heretgia. En Ton, carregant-se de paciència, li va prometre fer-li dir el bé de seguida i plantar una creu allà on posés la Rosa fins portar a la rectoria un bon cistell de les primeres prunes que fes la prunera… «Què més podia ell oferir…? Doncs, no, senyor: el senyor rector, ferm que ferm, no es va voler donar de cap de les maneres!».

La Rosa no es va pas morir, però de resultes d’aquella feta en Ton no tornà més a confessar, i quan venien les votacions anava sempre per en Pi i Margall, aquell que es deia que els hi volia quitar els sis rals diaris que tenien cada dia del govern… «Perquè estava vist que aquella gent volien anar sempre a la seva i eren la ruïna del pobre… Mireu que no deixar-li enterrar la seva dona, la seva dona pròpia, dins del camp, com si un de la còrpora no se’n pogués fer lo que se’n volgués…! Mireu que posar-li l’obligança de dur-la al cementiri, a la terra del comú, que per més vergonya ni tan sols se conreua…!».

Llevat d’aquella mania contra els capellans que havia agafat a ses velleses, en Ton era un home de bé del qui ànima viventa en tenia res a dir. Una mica sorrut i poc enraonat, però feiner com un bou feixenc i sense cap vici, llevat del de fumar, no coneixia cafès ni tavernes ni esbarjos de cap mena, fora dels que li donaven ses vessanes —els dos camps i l’olivet. Els dies de feina hi treballava, més que de sol a sol, de lluna a lluna; abans de pondre’s aquesta, a la matinada, ja estava ell abraonat a l’arada o al tràmec i ja feia estona que es tornava a veure pintada enmig del cel com una tallada de meló, quan en Ton deixava amb recança l’eina. Els dies feiners, doncs, hi treballava —amb una mena de treballar xardorós que tenia la voluptat d’una manyaga— i els dies de festa les anava a veure, a les seves vessanes estimades: les hi feia vesita, com solia dir…, una visita de compliment, per a enterar-se de com seguien; i era aleshores quan se les passejava deu o dotze vegades d’un cap a l’altre, reverent i complagut, aturant-se davant de cada mata, inspeccionant aresta per aresta, ajupint-se per a esbocinar les terrosses o collir les clares pedretes que hi veia… Després, altra volta amb el cap baix i les mans darrere l’esquena, mastegant l’eterna cigala o xiulant entre dents, tornava a la via. Aquell dia se n’hi anava a fer-ne una de les visites de compliment al camp de les Saules, el seu estimat, la nineta dels seus ulls; un campet de primera, quadrat com un mocador de butxaca i amb una flor de saules a l’entorn, ran del rec, que hi semblaven posades només que per fantasia.

Tot xano-xano, mastegant la cigala, quina fortor anava cinc minuts davant d’ell, i bellugant un branquilló que havia collit de la vora, arribà al camp. Sobtadament, va quedar-se petrificat, ert: la cleda que tancava la passera, subjecta a dues estaques, estava de gairell sobre una banda. No podent obrir el candau, havien romput la cadeneta de ferro. En Ton no sabia lo que li passava i va estar més de cinc minuts sense poder-se moure, com si tingués els peus clavats en terra; després s’hi acostà poc a poc, com qui va a la forca: no feia més que encanyonar, i el parpre dret li tremolava amb un moviment nerviós.

Examinà minuciosament el desperfecte: obrí i ajustà la portella tres o quatre vegades, mirà el candau forcejat, la cadeneta rompuda i tota retorçada… Quines males mans, el reconsagrat!

Baixà la vista: en terra tot era un trepitjament menut, de centenars de potetes barroeres…, i allò era fresc, de vint-i-quatre hores, pel cap més alt…

En Ton, amb el cor serrat, donà alguns passos dins del camp: allà els senyals de les potetes s’escampaven en totes direccions; el tros de goret, ben trefullat, com si ho haguessin fet a posta… Avançà més: un crit ronc s’escapà de sa gola:

—Re… llamp! —i la cara fosca se li esblaimà fins a venir-li de color d’oli.

Les faveres, com fuetejades; el blat tendre, arranat a clapes com un cap tinyós; dues o tres branques de saules esqueixades per entreteniment i arrossegant per terra; un bocí d’aquell rec fet a dret fil com la consciència del Sant Pare, esllavissat per una relliscada de sabates ferrades… Tot allò feia dol de veure!

A en Ton les dents li pruïen i ja no era el parpre, sinó la galta i tot, que se li movia com si l’hi estiressin amb un fil.

Ni que el camp de les Saules hagués sigut terrer del comú!

En Ton se mirava aquella desfeta com encegat, sense poder-ne traure els ulls. Era un vagarro o un mal esperit el qui havia pogut fer allò? Tot en una peça: era un pastor.

De sobte, en Ton virà en rodó, i decidit es dirigí a la cleda; passà sense ajustar-la i emprengué, carretera avall, la via de casa.

Son pas era més viu que de costum: entre dents barbotejava alguna paraula fosca, i, a més del parpre i la galta, començava a tremolar-li el llavi.

Trobà la porta ajustada: la dona i la neboda eren a jugar a cartes. Se n’entrà al celler, prengué una embostada de figues seques, se les posà al mocador de butxaca i tirà altra vegada cap a fora, després d’ajustar de nou les portes. Passant per la quincalleria comprà una pila d’hams.

—Ai, ai, Ton! Què voleu fer-ne de tants? —li preguntà la quincallera.

—Vull calar fluixes de cap a cap del riuet, que és un magnà d’anguiles.

I, un cop fora el portal, virà cap a la dreta, erms avall, fins a veure les parets del cementiri. Donà ullada a l’entorn: no es veia una ànima. Era diumenge i la jovenalla era tota al sarau de l’orgue, i els que no eren joves no s’hi donaven pas a passejar vora dels cementiris.

Es va seure en un corriolet estret, amb herba fins a genolls, entre les parets de dues vinyes mortes de fil·loxera; estengué a terra, enmig de ses cames obertes com una V, el mocador amb les figues, i, traient-se de la butxaca el paperet dels hams, començà la feina: ficar amb compte un ham a cada figa. Encara li van sobrar un grapat d’aquestes.

Romancejà d’una banda a l’altra fins que tocaren dos quarts de vuit: llavors, cercant dreceres, se n’entornà cap al camp de les Saules. No es veia ningú enlloc; però en Ton, per més precaució, saltà dins del rec, i d’allà estant anà enrondant el camp, escampant per les vores i les regues de les escurades, de tros en tros i prenent senyes, les figues amanides.

Pel cantó oposat allà on havia entrat, eixí del rec, i camps a través, com una llebre, fugí cap a casa.

Veient-lo entrar tan a deshora, la Rosa l’escridassà.

—D’on véns, Verge Maria? Ja he escalfat tres vegades el sopar: serà mateix que un grum…

Ell li explicà que se n’havia anat a les Freixedes —el camp que tenien més lluny—, i allà s’havia entretingut fins a tant que no s’hi vegé, caçant cargolets com l’ungla, que n’hi havia un femer.

Ella es quedà a mig mocar el llum.

—Cargolets…?

Ella hi havia anat el dia abans a collir pèsols i no n’havia vist la cara d’un!

En Ton, tot compromès, s’abocà vi, acotant el cap.

—Oh! —féu—. És que només són tot girentorn de la bassa —el cantó més lluny dels pèsols—; i si no arribo a traure’ls, que n’haurien fet de mal, els reconsagrats!

I no se’n parlà més.

II

En Nasi, un dels pastors més descarats de l’encontrada i que feia més mal que pedra seca, sortia de Torre-Roja —on tancava feia una passada— amb tota la ramada que el Moro, el gossàs malcarat i llest com un coet, ajustava i dirigia, esvalotant i corrent com un boig.

Les ovelles ara s’agombolaven totes encantades, no sabent si tirar avant o enrere, ara es posaven a córrer totes a la vegada, envestint-se i belant llastimosament.

El gos les empaitava per fer-les caminar de pressa, però, així que emprenien la correguda, les paralitzava en sec el cridar, planyívol i dolç com un plor d’infant malalt, dels anyellets, que treien, enraïmant-se uns sobre els altres, el morret blanc i envellutat, per entre les llates de la porta del corral. Els grans ulls negres i humitosos de les pobres mares es giraven, innocents i mansois, cap a la jaça, amb una esma de recular; però el Moro, rabent i despietat —perquè era un ésser que tenia ofici, però no família— les envestia de sec a sec, amb la confiança atrevida del que sap que té la dreta de l’amo; i si les ovelles ronsejaven, encara amb recança, pels anyellets desemparats, el gos semblava donar-ne queixa a l’amo, amb un lladruc cremat, de mal geni…, i l’amo llançava una pedra, que, malgrat no toqués a ningú, sembrava la por entre tota la ramada.

Així que s’havia perdut de vista la jaça, tot anava bé: les mares, resignades i dòcils, amb la docilesa de la inconsciència, seguien a reressaga les ovelles joves, que, fantasioses, amb el cap ple de vent, enjogassades i atrevides, anaven sempre al davant, ara enfilant-se marges en amunt per collir una blanca margarideta o una corretjola rosada, ara baixant, amb risc d’estimbar-se, per les fondalades escabroses, ara bromejant amb el marrà rabiós, que hauria fet cara a un toro mesell, ara barallant-se de per riure elles amb elles.

El Moro, llavors, tranquil·litzant-se, començava a estar per ell. Aixecava la camota peluda sobre cada farigola en flor que trobava al pas: s’aturava en cada virada del camí, gratant després per a tirar-hi terra al damunt amb quatre cops de pota; flairava el rastre d’una gossota que bellugava al lluny, d’un bot saltava dalt de les parets, envestia els gossots petaners que el lladraven de dins del clos estant, amagats darrere del cistell del seu amo, corria com un llampec cap a les aloses que quetejaven al cim de les terroses… De sobte, tornava enrere, com si en portés una de cap, anava cap al pastor, li feia quatre salts entorn i se’l mirava, emprendat devotament, amb sos ullots vius, que pipellejaven, com lluernes enmig d’un rostoll, entre la pelussera destenyida del frontar.

En Nasi, xiulant entre dents, se dignava baixar els ulls, amb quelcom d’humà en el fons: mes si el Moro l’amoïnava massa, li engegava una coça amb les sabates ferrades, i el Moro comprenia de seguida que s’havia excedit, que l’amo no estava per festes, i corrent i espolsant-se, se n’anava a preguntar-li com se deia a un perdiguer impertorbable, amb cara de diplomàtic, que rastrejava quelcom, també per compte de l’amo, que el seguia de lluny amb l’escopeta, quin canó mirotejava al sol mateix que esquerdes d’espill.

En Nasi meditava. Amb la vara creuada darrere l’esquena i passada per les anses dels braços i amb el sarró prenyat de pa i vi, amb l’aire indiferent de costum, anava avall, avall, darrere les ovelles, sense adonar-se de res i fent voltar, hala, hala, els catúfols del pensament. En Nasi meditava: meditava «que tot va, cada dia, de mal en pitjor, en aquest món arrastrat: que ara mateix l’home que vulgui guanyar-se la vida, haurà d’anar a camí ral, perquè lo que diu l’ofici, va perdent-se; que no es troba una herba per remei, com no siga gratant-se la butxaca; que si una ovella s’esgarria en alguna feixa, tothom posa de seguida el crit al cel i ara mateix no es podrà donar un pas sense que els xerraires se n’enterin i ho escotxinin als amos. Per no anar més lluny: en lo que es duia d’any, tres ximples l’havien denunciat, amb tot i pagar ell amb la cara i saber-se que tenia males burles. Sort que ell sabia manejar-se, que, si no…! Dos secretaris, amenaçant-los, havien fet moixini, i la denúncia no s’havia tirat endavant; però un terç havia fet cara i jurat donar-ne part a Girona de lo que ell, en Nasi, li havia dit; i com tenien un grapat de testimonis i la cosa podia anar-li malament, no li havia quedat altre camí que amollar, afluixant quinze pessetes, quasi bé el que valia l’esparcet que s’havien menjat les ovelles! Com si an ell res li costés, res, per la gràcia de Déu…! De compra sol d’aquelles bestioletes, se n’havia fet més de quinze unces. I de les herbes que havia d’emparaular per a tapar la boca a la gent…? Doncs, què es pensaven? Que an ell tot li venia dels aires del cel…? Fins els amos es desvergonyien: el mal esperit de la Torrentera li havia promès que li foteria un tiro el dia que l’arreplegués. No que a ell, a en Nasi, li fessin basarda les amenaces…, en sentia tantes d’un cap d’any a l’altre…!, però amb lo de la Torrentera calia estar-hi alerta; era un home tan reboig i tenia tant de bo amb els que remenen les cireres! La seva dona deien que s’entenia amb el cacic, aquell que tan aviat era diputat com governador i que es feia passar per parent d’en Sagasta. Així és que, per bestieses que fes el de la Torrentera, de tot el treien en bé… Pobre d’ell, d’en Nasi, que haguessin sospitat que era el que li calà foc a les garberes…! Se n’havia fet mitja collita de civada, i lo que sentia en Nasi era no haver-li pogut arreplegar el blat; llavors sí que hauria bramat de valent, el de la Torrentera! Sinó que amb el blat les coses no haurien vingut rodades, mentres que amb la civada… El dia abans, mentres la segaven, tothom havia sentit que el de la Torrentera es disputà amb son veí, en Jepet; l’un deia que se li havien ficat, els segadors de l’altre, més d’un pas dins del camp; l’altre deia que no, i durant la disputa, en Jepet s’atreví a dir al de la Torrentera que aquella civada que li robava no li faria pas profit. A l’altre dia fou el foc i tothom donà la culpa an en Jepet… I en Jepet encara s’hi podria, a Girona, esperant les resultes; i la seva dona i la canalla, per no rosegar-se els colzes, havien d’anar de porta en porta… Arri allà! Millor…! Perquè llengüetejava, en Jepet, també. No volia fer i volia dir quan l’atrapà en la vinya…? Doncs, hala: que ho fes de la presó estant!».

Mentres per l’estil rumiava en Nasi, el Moro, que rodava per vora seu, fugí escapat, llançant un lladruc d’amenaça, rostos avall. En Nasi aixecà el cap… Recristo. Més aviat hi hagués pensat! El de la Torrentera, amb l’escopeta al coll, venia d’aquell indret, xano-xano. A en Nasi se li regiraren les sangs: no el podia veure an aquell home que, segur de son poder, s’havia atrevit a fer-li amenaces i del que no es podia revenjar a la descarada! Fins les bèsties semblava que ho entenien. El Moro i aquella folla de gossa de la Torrentera no es podien pair: només que se sentissin de flaire, es posaven com esperitats.

Ja els hi venia de cadells. La gossa era l’ull dret del seu amo, i un dia que en Nasi l’atrapà sola, veient que ningú podia adonar-se’n, li abordà el Moro, que va deixar-la mig feta malbé: d’aleshores que es duien la malícia.

En Nasi mirà: el de la Torrentera trencava el camí i hauria de passar per vora d’ell; llavors el pastor, amb un xiulet penetrant, cridà el Moro; el Moro, sorprès, girà el cap, però sense recular, perquè estava a punt d’aconseguir la gossa; en Nasi xiulà amb més imperi; el gos romangué encara indecís; mes, al terç xiulet, fet ensems que en Nasi collia una pedra per a tirar-l’hi, el Moro, descontent i de mala gana, girà cua, tornant amunt. El caçador féu aleshores una mitja rialla que no li passà pas per alt an en Nasi.

—Veuràs, espera’t —murmurà enrabiat, mentres espiava de cua d’ull a l’altre; i així que el tingué a tres canes, amb la gossa dos passos davant, en Nasi azutzà al Moro amb un claqueteig de llengua imperceptible; el Moro botà com una fúria i la gossa el rebé encarant-se, reganyant els ullals i amb els pèls drets com els d’un raspall.

Feia tramuntaneta, el caçador venia de cap a llevant i havia sentit el claqueteig d’en Nasi; s’aturà, i fent una estranya rialleta, posà l’escopeta d’encep al sòl, s’estantolà sobre el canó i es posà a mirar tranquil·lament la batussa.

Els gossos s’havien abraonat, i al primer Déu vos guard rodaren per terra fets un cabdell, i els pellocs de pèl volaren enlaire. No semblaven dos, sinó mitja dotzena, puix no es veien més que caps, cues i potes de tots costats. Aviat el degoteig de sang estrellà el sòl de rosetes vermelles. Al principi tant de delit mostrava l’un com l’altre, però al cap de poc se vegé que el Moro duia la de perdre. La gossa tenia una dentellada tan ferma que allà on clavava l’ullal, seguia el tros. Les lluernes del Moro llançaven un resplendor verdós, ses barbotes testes bellugaven esperitades; però, per més que se reblincava de tots cantons i mossegava a tort i a dret, com afollit, rebia més que no pegava.

De sobte, la gossa, amb una envestida, el clavà pel coll, espolsà d’una banda a l’altra i el féu caure de costat, el cap amorrat a la terra. Un grifol de sang esquitxà l’aire.

Veient-se el gos mort, en Nasi féu un moviment involuntari per a despartir-los; però al mateix punt, el de la Torrentera, ràpid com el pensament, s’encarà l’escopeta i digué resolut:

—Si feu res, el mato! Vós l’heu abordat, doncs que es batin fins que en tinguin prou, i guanyi el que guanyi.

I son aire decidit no donava pas lloc a raons.

En Nasi, blanc de ràbia, mirà de tots costats; però l’altre, com per a demostrar-li el cabal que feia d’aquella mirada, tornà a baixar l’escopeta i li clavà, a son torn, els ulls mofetes. El pastor s’enfonsà les ungles al pit i els nervis se li posaren tibants com cordes de guitarra; però, lo mateix que el Moro, conegué que duia la de perdre.

El gos, ple de sang i baves, amb prou feina tenia alè per a defensar-se, però la gossa no l’hauria pas deixat; llavors el de la Torrentera, posant-se l’escopeta al muscle i fent un gest, se n’anà rostos amunt sense girar la cara ni donar els bons dies.

En Nasi, plantat al seti, el seguí a ull fit, fins a perdre’l de vista; després, mirà el gos. Assegut, se llepava, grunyint, les ferides. Com son amo s’acostés, s’adreçà bellugant la cua.

En Nasi, amb ira negra, aixecà la pota ferrada.

—No sé per què me detinc d’esclafar-te…!

Fou tan expressiu son gest que l’animal reculà, esporuguit; i sentint que no s’havia portat com d’ell esperaven, s’arrupí capbaix, sense ni gosar llepar-se.

En qualsevol altra ocasió, en Nasi hauria examinat el gos xopant-li amb vi les nafres; però aquell dia, ni se’n recordà. D’esma li signà les ovelles esgarriades i tirà rostos avall. L’animalot, amb oficiositat de servo que ha agraviat l’amo i vol recobrar sa gràcia, es posà a córrer lladrant, i a les ovelles que atrapava, mossada a l’una, mossada a l’altra, sense contemplacions, com si volgués esbravar-se de l’afront que havia sofert.

En Nasi feia cara de tres déus i sentia un caliver dins del pit. Tan encès estava que ni li venia cap pensada de les que era sempre pròdig son cervell per a revenjar-se dels que l’ofenien. Només una idea se li clavava en ell com un clau, i la traduïa en aquesta forma:

—Ah, que jo un dia l’atrapi a jóc…!

Un dels primers camps que es trobaven un cop baix de la plana, era el de les Saules, la nineta dels ulls d’en Ton.

Així que el vegeren, les ovelles, enllaminides de l’altre dia, se posaren a córrer i s’agombolaren totes sobre la passera. El Moro les deixà fer, però, aturant-se al peu de la cleda, llançà un lladruc cridant l’atenció de l’amo i demanant-li ordres. En Nasi aixecà el cap al veure la cleda tal com ell l’havia deixada, la riallota perversa li vagà pels llavis i murmurà, dirigint-se no sabia a qui:

«Ah, sí…? Millor! Uns pagaran pels altres».

I se n’entrà decidit al camp, darrere ses ovelles; aquestes s’expandiren en totes direccions, i ell saltà al rec i s’ajagué a l’ombra d’una saula. Volia dormir, com de costum, però no pusqué atrapar la son. La rabior bullia en son pit com una olla de metzines, per més que volgués aturar el pensament, sempre tornava a la mateixa.

«Quina, quina en podria fer que deixés memòria?».

I, veient que no volia acudir-se-li cap treta digna de son enginy de pastor desanimat, sentia ganes de mossegar-se a si mateix, per càstig.

Sortint del camp d’en Ton, la ramada entrà en un altre i en un altre; aquell dia en Nasi no tenia cap mirament ni s’aturava per res. Solia fer mal per costum, per a estalviar diners o per a revenjar-se, però aleshores destruïa sols per destruir, i la destrucció li era necessària, com una medecina que li refrescava el cor i li esbargia l’humor envinagrat.

A la baixa hora se n’entornava cap a Torre-roja darrere la ramada. De sobte, sentí una punyida. Acabava d’atalaiar-se d’una ovella que s’havia aturat en sec, estirant el coll. Ell també s’aturà; no una, sinó dues, tres, quatre, feien lo mateix. La quimera se li entravessà com un os en la gargamella i li semblà que acabava d’empassar-se lo mateix que s’havien empassat les ovelles. Perquè no calia dubte: l’havien hagut! No perquè li quedés esperança, sinó per a acabar-se d’agullonar la malícia, en el primer tros d’userda que s’escaigué al pas hi ficà a les ovelles. Fartes i tot, totes s’amorraren de seguida, però algunes tornaren a aixecar el cap vivament i es quedaren immòbils, amb el coll estirat i la mirada estúpida.

En Nasi se sobtà a si mateix sentint rebrollar tan impetuosament al fons de ses entranyes sa perversitat nadiua.

Amb el cap baix i la mirada dura, arribà a Torre-roja; amb el cap baix i la mirada dura, aconduí la ramada, malmirant a les ovelles que havien rebut, com maleint-les per sa estupidesa, que no les hi havia deixat conèixer el perill; amb el cap baix i la mirada dura, sopà, i en havent sopat, grunyí la bona nit als masovers i mossos, i amb el cap baix i la mirada dura, se n’entrà a la cort i es tirà vestit sobre la llitera.

Tenia son plan entre cella i cella. Havia deixat l’execució de les ovelles ferides per a l’endemà i havia tancat el Moro dins del corral. Quan tothom fou acotxat en la casa, se despenjà pel finestró de la cort, que queia sobre la balcera dels fems, i fent una gran rodada, perquè no el flairessin els gossos del mas, se llançà rostos avall.

La lluna li estenia l’ombra de son cos per conreus i marges, allargant-la desmesuradament.

III

En Ton s’hauria dit que tenia mal donat: no podia habitar enlloc. Fins la Rosa arribà a dir-li:

—Valga’m Déu! Que trobes agulles a la cadira, que no fas més que bellugar?

—És…, és que tinc pruïja. Me deu sortir una granança —respongué ell, sense saber què dir.

La granança aquella, feia dos dies que la duia al cos; que no podia recordar-se de l’estropici del camp que no se li encenguessin les sangs de seguida; en quaranta-vuit hores de no pensar en res més, no havia pogut acostumar-s’hi gens ni mica i sempre la impressió li era nova i dolorosa com en el primer moment.

Al temps que tenia, mai, fins aleshores, ningú s’havia atrevit a fer-li semblant ultratge; tothom li havia respectat les vessanes estimades, i, fora de sa petja, cap petja humana les havia premudes en més de vint anys. I havia hagut de sortir un dimoni de l’infern per a profanar-les sens consideració.

A l’escalfor de la primera foguerada, en Ton havia sembrat el camp de metzines, o d’hams, que pel cas tot era u, i, després, considerant fredament el que havia fet, no se n’arrepentia gens ni mica; l’honor de sa propietat bé mereixia aquella salvaguarda i molt més encara; lo que no mereixia ell, era la condició que s’havia posat a si mateix —per a no donar sospita al dimoni de l’infern— de no acostar-se al camp. Si en qualsevol temps li hauria estat dolorosa aquella privança, quant més no n’hi havia d’ésser aleshores que el camp estava com qui diu malalt i amb les nafres i senyals de la profanació! Si ell, en Ton, hagués pogut traure’ls de seguida aquells senyals i guarir la terra i les plantes d’aquelles nafres, s’hauria quedat més aconsolat i tranquil. Però ara semblava que les tenia desemparades, aquelles terres, i son allunyament li feia l’efecte d’un oblit imperdonable, fins d’una ingratitud de la qual en patia una pena sorda, molt parescuda al remordiment.

Resistí a l’agulló que el fiblava tant com va poder; però, en havent sopat, la pruïja se li féu intolerable, i, amb no poca sorpresa de la Rosa i de la neboda, digué que havia de sortir una mica.

Ell mateix conegué que aquella treta tan fora de ses costums calia explicació, i donà la primera que li acudí.

—Veuràs…, en Ferriol carreter me va dir que si ens aveníem me compraria totes les faves d’un plegat…

—I bé…

—I bé, i bé… Que vull anar a veure si està en la mateixa.

—Ara, justament?

—Ara mellor que mai…, perquè he vist que l’enrondava avui en Perot, que en té una gran partida per vendre i no voldria que em passés davant…

La Rosa i la neboda li deien que esperés a l’endemà a veure an en Ferriol carreter; però ell, que no, que havia d’ésser de seguida; i com li coneixien prou el geni, ni la Rosa ni la neboda s’escarrassaren en fer-lo mudar de pensament; tant si deien com si no, sempre acabava per sortir amb la seva, i així que s’entossudia, s’arronsaven d’espatlles, i acabat.

Les hi digué que deixessin la clau sota la porta i se n’anessin al llit. De primer, tia i neboda pensaven d’esperar-lo tot fent mitja, però després recordaren que s’havien de llevar a les dues per a rentar la bugada, i se n’anaren a dormir d’horeta.

En Ferriol carreter devia haver de contractar les faves a la fi del món, perquè en Ton, en comptes d’anar-lo a trobar a casa seva, sortí del poble i camina que caminaràs.

Feia una nit més clara que pensament d’albat i dolça com un mató de monja. En Ton fins trobava bo en esbargir-se una mica; no era aucell de gàbia avesat a viure a sol i serena, s’ofegava sota teulada. Amb les mans darrere l’esquena i la cigala al bec —una cigala esclafada d’un cap i esberlada de l’altre en forma de lliri— se n’anava trico-trico, sentint una llei de cosa dolça i poruga a la vegada, com deu sentir-la un estimat que té privat de veure la xicota i s’ha de valer de manyes per a tenir-hi una entrevista d’amagatotis.

No anava pel camí dret, no fos que algú se n’hagués adonat, sinó que feia marrada i es ficava per corriols i vores excusades, amb lo que triplicava el camí.

Així que arribà a l’entrada del camp, una nova impressió li aturà el respir: el dimoni de l’infern havia tornat allà abans que ell! La destrossa passava de tota mida i no es podia fixar la vista enlloc que no se n’hi vegessin les senyals clares.

El dolor i l’alegria se barallaren dins del pit d’en Ton a veure qui guanyaria; guanyà el dolor, però l’alegria de la revenja l’endolcí una engruna. Baixà al rec i tot corbat se posà a cercar les figues seguint les senyes que havia pres a l’escampar-les. De seguida vegé que no en quedava una en el primer tros del camp. «Ja estaria galdós el dimoni de l’infern i la seva tropa…!». I en Ton, enquimerat i satisfet, botzinà en veu alta:

—Poc, rellamp. Lo més fluix, que hi deixin los ossos!

I anà fent la volta, sempre dins del rec i tot arrupit sota l’ombra de les saules.

Tenia mig camp enrondat quan vegé la primera figa. Un cop fet l’escarment no hi havia pas perill que hi tornessin, pensà en Ton, i tant se valia que recollís les figues sobreres, i acabat, amén, Jesús.

De dins del rec estant estirà el braç per a haver-la, però l’havia tirada massa lluny i no hi arribà de bon tros. S’arrapà al marge per a enfilar-se dalt del camp, però tantost s’adreçava per a posar-se en peu, li cau un home al davant, com plogut del cel.

Era en Nasi. En Ton se féu instintivament enrere, espaumat. Quedaren mirant-se fit a fit l’un a l’altre. En Nasi duia un puny clos i reia feréstegament, sense fressa; sos tirats de gat mesquer feien basarda.

—Cerques les figues, eh? —féu amb una veu ronca que semblava venir de lluny—. Ja te les he arreplegades jo, home…!

I, abans que el pobre Ton hagués pogut bleixar, el gat mesquer li saltà a sobre, i de l’envestida el tombà d’esquena, caient-li al damunt.

S’abraçaren estretament, caragolant-se com serpents i rodolant per terra. En Ton era alt i gros, però estava esclafat del treball i tenia anys i anava a sota. En l’altre hi havia poca peça, però era jove, anava al cim i tenia males manyes. Mig refet de la sorpresa, en Ton bregà tot lo que va poder; mes l’altre no tardà en subjectar-lo fermament, apuntalant-li un genoll al ventre i estrenyent-li la gargamella amb una grapassa de ferro, mentre jugava l’altra com una botxa, que, caient, rabenta, d’ací d’allà, li aixapava els ossos del cap i li feia bombar el pit com un tabal.

Així que el tingué mig atuït, forfollà precipitadament per la butxaca.

—Volies figues, eh? Aquí les tens!

I esqueixant-li els llavis d’una grapada, tractà de ficar-li quelcom a la boca; però, revifada i envibreïda pel dolor, la víctima se retorçà violentament i, atrapant un dit de son botxí, quasi l’escapçà de la queixalada. En Nasi llançà un udol de llop al sentir-se ferit i es reblincà sobre si mateix amb ràpid moviment; sonà un reec!, aspre, relluí un llampec en l’aire, i l’ampla fulla del ganivet s’endinsà tota sota les costelles d’en Ton. Un gemec, una contorsió i una gran batzegada i… En Ton ja no bregà més; tot plegat havia sigut cosa d’un segon.

Aleshores, trèmul i panteixant, l’assassí marmotejà amb aire terrible:

—Doncs què et pensaves, taup? Bromes a mi, eh? Bromes a mi? Aquí les tens…, per a ensenyar-te’n! —I rebuscà quelcom per terra i, clavant-li de nou el genoll al ventre, afegí amb quimera—: I ara ho veurem, si te les menges o no te les menges, les arrastrades figues!

Amb les urpes plenes de sang li desclogué les barres, fortament encaixades, i li engorjà figues i més figues, amb una sanya salvatgina i ficant-li els dits fins a baix del canyó, on s’hi oïa un remor d’aigua que bull.

—Té, té, té! Maleït siga! Que no t’hi puga deixar puny i tot, redéu!

Després se fregà les grapes sobre el pit, que batzegava encara com si hi donessin cops de part de dins, féu lo mateix amb la fulla de l’eina i es posà en peu, tambalejant i espolsant-se. I mentres s’arranjava la roba desarreglada, com encara li rebufés per dins la ràbia negra, s’esbravà pegant amb tota sa força una coça feréstega a l’agònic.

Al clar de lluna li blanquejaren les dents entremig dels llavis estirats per la rialla perversa.

—Torna-hi, ara, valent, a escampar figues. No sé com no…!

I llançant-li una darrera mirada d’amenaça i de triomf, collí la gorra d’en terra i se n’anà lentament, cap alt, a través del camp. Mes, al traspassar la passera, va repensar-se. Recordava que aquell matí l’havien vist ajaçat allà mateix, dins del rec, una colla de jornalers que passaven. Això i les senyals que havia deixat eren un perill per ell. Reculà; el pobre Ton s’escolava. Arrabassà un grapat de civada i l’entaforà en la ferida; recollí les figues que trobà pel sòl i les llençà tan lluny com les mans li abastaren; escampà un manat de brossa sobre la sang…, girà la mirada en rodó i quedà satisfet. Aleshores s’ajupí i, abraçant per la cintura al pobric, se l’ensacà sobre l’espatlla, no sens maldar. Un cop el tingué així, penjant-li les cames pel davant i el cap i els braços pel darrere, començà a caminar avall, avall, amb pas apressat i torcent-se sota sa càrrega. Quan arribà al riu no podia més. Deixà el cos a la bella vora del marge i cercà un pedral; desenrotllà la faixa d’en Ton, ben empapada de sang, va lligar-la d’un extrem al pedral i de l’altra al coll de la víctima, ho féu rodolar tot fins al peu del segat, donà una bona empenta i…, paf!

Un cop sord, un remoixell d’aigua, un home que se n’entorna, rostos amunt, camí de Torre-roja i…, mai més ningú arribà a saber lo que s’havia fet del pobre Ton.

La vella

L’havien treta al porxo, com de costum, i l’hereu se n’havia anat a la batuda, la jove a l’hort amb el menut a braç, la mossa gran a costura i el bordegassot i l’altra nena, l’un a jugar a boles a l’era d’en Rostoll, al capdavall del poble, i l’altra a engegar les oques i ànecs vora el riuet. En la casa no hi quedaven més que la vaca prenys, dins de la cort, fosca i plena de teranyines, el garrí modegant en el raconot de sota l’escala, les gallines escarbatant la ruda i el donzell en el pati, i la padrina a dalt, al porxo, entremig de canyissos de figues seques, esteses de fesoles grauades, penjolls de tomates, panotxes de blat de moro i enfilades d’orellanes. Als peus hi tenia la basseta del menut amb el coixinet d’espart, podrit dels orins, i les baietes del bressol, negres de mosques i llançant un tuf inaguantable.

A les set del matí, quan la jove havia tret la padrina, encar el sol no donava en aquella banda de porxo, encarat entre llevant i migdia, però a les deu ja estava ensenyorit de més de la meitat, i la pobra velleta, de cara a l’horitzó, plantada com una mòmia en la cadira baixa, en la que la tenien esclavitzada sos membres morts i inútils, es rostia de viu en viu.

Feia cinc anys que s’havia aireferida, anant a confessar al poble veí, amb un predicador que hi feia el novenari; havia caigut al mig de la carretera, amb els ulls en blanc i la boca de costat, com si fes ganyotes. Un carro que anava a mercat, a punta de dia, va atrapar al pas aquell bulto blanc i blau —la caputxa de franel·la i les faldilles de blavets— i el carreter va fer-li un xiulet, perquè l’animal, amb les orelles apuntades endavant, com si flairés un perill, se li espantava; però com el bulto no es mogués, el carreter baixà del carro i engegà un roc com l’embosta, que anà a petar en el braç esquerre de la padrina, fent-li un bony com un ou; i com ni així fes aires d’eixirivir-se, l’home, cremat, s’hi atansà amb la vara enlaire, per a veure si de grat o per força el faria deixondir, an aquell borratxó que dormia la mona al mig del camí.

Al ser-hi a tocar, s’adonà que era una dona i la sacsejà amb el peu, després l’aixecà i li desemboçà la caputxa; llavors vegé els ulls espantats i la ganyota sinistra d’aquella boca fora de lloc. La padrina no podia parlar, ni moure el braç ni la cama dreta. La carregà com un fardo al carro, i tiraren cap al poble. Al carrer Major li preguntà una dona:

—Hola, Baldiri! Què duem?

—Res de bo, noia; la vella de cal Manyo, que s’és ferida. L’he vista al mig del camí, l’he arreplegada i la tragino a casa seva.

—Tant de grat que us ne sabrà l’hereu…! Ja mai més servirà per a res. Quan els hi ve aquesta pedregada, valdria més que es morissin en sec; al manc no farien nosa.

—Ja tens raó; però què hi farem…! Vaja, adéu, noia.

—Adéu-siau, Baldiri.

I el carro tirà avall mandrosament, grinyolant de tota sa ferramenta mal enseuada.

Dels ulls esparverats de la padrina van caure dues llàgrimes com cigrons: hi sentia i hi veia, la pobra dona.

A casa seva, l’hereu i la jove la reberen amb la sorpresa alarmada amb què es rep un hoste perillós que no s’espera. No que fossin males entranyes l’hereu ni la jove; però a pagès, un vell xacrós que consum i no produeix és un censal, i ja eren tantes boques…!

Per a provar, perquè la gent no digués, van donar-li un got de vi amb sal, i li untaren els polsos i la boca del cor amb oli de llangardaix, i anaren de seguida pel capellà. Si s’havia de morir, alabat sia Déu! Però, al manc, que se n’anés arreglada. Del metge ningú en parlà; prou que sabien ells que allò de les feridures, quan pitjava de ferm, no tenia remei; i els metges, al capdavall, no eren més que uns papadineru!

Com no podien confessar-la, perquè no enraonava, la van extremunciar i es quedaren tranquils: ja havien fet tot lo que calia. Al vespre van recordar-se de que no havia menjat res del dia abans, i li portaren un plat de sopa i un got de vi. Després tothom se n’anà al llit, dient a la malalta que si havia de menester alguna cosa que avisés. L’endemà la jove es quedà a casa, per veure si l’àvia se n’anava o no. A migdia li va donar la sopa i el gotet de vi, i al vespre altra vegada. Els ulls esparverats de l’enllitada semblava que volguessin dir alguna cosa; però la jove no tenia taleia de mirar-li els ulls.

L’endemà, a l’entrar en la cambra, una bravada forta li tapà els esperits, i vegé mulladís al sòl; palpà el llit, i estava tot xop. Llavors la jove recordà que encara mai l’havia feta orinar. Una foguerada li encengué la cara, i va estar a punt de cantar-li les quaranta a la padrina. En els ulls inquiets d’aquesta, que ho veien tot, s’aturà un llagrimó emperesit: li mancava acostumar-se a sa misèria.

La jove, amb ses embranzides i revolades de dona trempada i sobrera de salut, esbatanà la finestra, cridant que allà s’hi congriaria la pesta. Aleshores la padrina vegé un tros de cel blau, serè, esplèndid, bonic com si fos fet de tot just, enduent-se-li la mirada més enllà d’aquelles rònegues parets, brutes i florides, que li feien de gàbia. En sa arrossegada vida de burro guixeter, blincada sempre al pes de la càrrega, no li havia quedat una hora vagativa per a contemplar-lo, el cel. De llavors en avall, inútil ja per a tot lo de la terra, li lleuria de fer-ho; i començà a posar-li voluntat, an aquella bellesa consoladora que havia d’arribar a ésser la seva única distracció i son únic amic.

La jove va rumiar que tenir l’àvia al llit no li convenia, perquè en poc temps li destruiria la màrfega; i l’aixecà. Els dies bons la tenia al porxo; quan feia mal temps, a la vora del foc. Com ella, la jove, havia de cavar les mongeteres, collir la vianda, picar la verdura per a les oquetes, abeurar el garrí, anar per l’olla i apedaçar l’home i la canalla, no podia estar per la vella. Li posà la nena per vigilanta. Però, al segon dia, la nena va cansar-se de guaitar amb sorpresa la padrina, sempre sèria i quieta, sempre muda i mirant enllà, com si tingués els ulls de vidre; i la criatura, avorrerta, després d’haver-se rosegat tot un bec de davantal, començà a arrossegar-se poc a poquet cap a la porta, i quan fou a la porta, sortí al carrer, prometent-se a si mateixa arribar només que fins a la cantonada i tornar; però de la cantonada estant vegé un aplec de canalla jugant a caps i través a la plaça, i el cor li va dir que si hi anava guanyaria una agulla; i corregué fins a la plaça, i després anà a jugar a costures, i després a collir margaridoies. Tornà de fosc a casa, i la mare no va renyar-la. D’aquell dia en avall, no es parlà més de fer compte a l’àvia. Cada matí tothom emprenia la seva via, i en la casa sols hi quedaven quatre animalets i aquell ésser baldat, rostint-se de viu en viu, entre canyissos de figues, esteses de fesoles, enfilalls d’orellanes i panotxes de blat de moro, amb l’eterna basseta als peus i les baietes del bressol penjades a eixugar, ran mateix de la cara.

A trenc d’alba, cada dia, la jove la girbava de qualsevol manera, la prenia d’una revolada, la treia al porxo, li posava quatre cullerades de sopa a la boca, li donava un ditet de vi i se n’anava de casa; a l’hora de dinar era la nena gran la que es cuidava d’atipar l’àvia, entre roncs i empentes; i tornaven a deixar-la fins al tard, que la jove la prenia de nou en un braçat, com si fos una feixina, a dur-la al llit, a on quedava abandonada fins l’endemà. I la pobra infeliça, que no podia cosir ni fer mitja, que no podia anar a l’hort ni tan sols bressolar a la mainada; que no podia moure cames ni braços i amb prou feines barbotejar un que altre mot; la pobra vella, que estava avesada a veure, de tota sa vida, com una cosa natural, que a l’ésser espremut, a l’arreu inútil, al vell que no servia per a res, no se li tingués cap llei de mirament, no es queixava mai d’aquell tracte inclement i dur, sens una titlla d’amor ni respecte; i en sa cara inexpressiva, de pòmuls sortits i boca entregirada, no s’hi veia més que una passible indiferència, com en la cara d’un brau manso. Només s’animava, pipellejant-li l’esguard, quan s’acostava el plat de la sopa: la feridura havia obert encara més sa gana golafre de pagesa, i son ventrell, que hauria paït les pedres, no quedava satisfet amb aquell plat de sopes o de mongets bullits; i l’ànsia de son rostre i la voracitat amb què llepava la cullera semblaven demanar sempre més i més. Però no n’hi donaven, perquè deien que si menjava molt embrutava massa el porxo. Llevat els moments del menjar, se passava hores i hores asseguda en aquella cadira mitjana, immòbil i muda, de cara a l’horitzó, amb el cap ert i els ullets grisos, badats i fixos, com ulls de vidre, i les dues mans sobre la falda, amb el rosari a l’esquerra, l’única viva, si no hagués sigut la pedrada del carreter; però aquella pedrada tan certera havia fet malbé per arreu algun nervi que li privava de doblegar dos o tres dits, i havia deixat en el bracet, dur i cantellut com una estella resseca, un renós que, quan volia fer mal temps, l’agullonava amb unes fiblades tan vives que la feien petar de dents.

I així consumia el rest de sa miserable vida la padrina de cal Manyo, immòbil i sola i mirant i mirant sempre, amb una quietesa fixa d’esfinx, aquell cel tan blau i bonic, però tan impassible i llunyer pels que sofreixen.

Ningú sabia, ni potser ella mateixa, quins esqueixos de pensaments rodolaven per les cofurnes de son cervell primitiu, paralitzat per l’hemiplegia, davant d’aquell cel esplèndid, ni quines sensacions podia despertar el més enllà meravellós que contemplava sempre, en esperit encara viu, dins de sa carn quasi bé del tot morta i momificada.

Aquell dia, el sol li donava de ple, i semblava impossible que no la cegués i atuís. Era un sol de juliol, covat, ardent com brases, que en els redossos rostia les sargantanes enartades i aixecava bombolles en la pell de les persones. S’hauria dit que es respirava foc. Els insectes, afollonits, fiblaven amb una sanya terrible. Les orellanes del porxo semblaven grapats de raïms negres, dels que s’aixecava una remor imparable, un zum-zum seguit, sense gradacions; les mosques hi estaven a pilots, lo mateix que en el coixinet de la basseta i en les baietes del bressol, i en la cara de la padrina; se li ficaven sota el mocador del cap i dins la boca entreoberta, picant-li, fins a deixar-li el fibló, la llengua blanca i resseca; se li abeuraven en els llagrimers humits, passejant-se-li a l’entorn dels parpres cuirosos; se la menjaven viva. Ella pestanyejava de tant en tant, i algun dit de la mà esquerra es bellugava com amb esma de fer alguna cosa; mes ni la mà es movia ni el cap se tombava; solament el pit li anava com una manxa de ferrer, i les gotes de suor li regalaven cara avall, l’una darrere l’altra, caient sobre el davantal, a on el sol les eixugava de seguida.

Regnava una quietud pesada. De tant en tant se sentia un xisclet d’aucell que volava fora de vista, un escotxineig de guatlla al lluny, el trinc-trinc precipitat d’un rellotge de caixa tocant hores, un cop de pota de la vaca prenys dins la cort, els grunys malhumorats del porc…

S’acabava el batre, i no hi havia un home feiner ni una dona jove en vaga per les cases; en tot el poble no s’hi haurien comptat mitja dotzena de vellets inútils, bressolant en un racó de cuina o bé ajaçats a l’ombra de les parets. Fins la mainada rodava per les eres, fent tombarelles sobre el boll calent, parant els sacs del gra, ficant-se entremig de les potes del bestiar de les batudes, com voleiades de pardals barroers.

Allà a deu hores s’havia aixecat un alè de vent, i tothom cuitava a aprofitar-lo.

Feia una estona que la vaca es removia inquieta, balandrejant el tros de cadena de ferro, que petava sorollosament contra les parets de la cort, i el porc grunyia més que de costum, quan la padrina, immòbil en son setial de balca consumida, percebé una bafarada estranya, agrenca, que venia de la banda del pati; però se n’aixecaven tantes de bafarades al seu entorn, ara del coixinet que tenia als peus, ara de les baietes que tenia al costat, ara de les carabasses que es podrien sobre la paret, que no en va fer cas. Mes, al cap d’un minut, una de més forta i reveladora la va fer estremir de cap a peus. Ensumà àvidament, com quan sentia la flaire de la sopa, i els ulls somorts se li espantaren, traint una gran angúnia. Com responent an aquella mirada d’esglai, la vaca llençà un bruel llastimer que retintinà llargament en l’espai caldejat, com amb mandra d’allunyar-se i fondre’s; i el petament de la cadena, fortament estrebada, des d’aquell moment ja no parà. Per altra banda, les gallines començaren a esvalotar-se en el patiet, mateix que vegessin la guineu.

La padrina ho comprengué clar: aquelles senyals d’alarma de les bèsties i aquella fortor de socarrim que sentia no podien mentir: se calava foc a la casa. I, debategant, tota ella concentrada en sos sentits, tractà d’esbrinar en quin indret se calava el foc i el mal que podia fer. De sobte, una glopada de fum, com despedida per la boca d’un gegant fumador, s’enlairà per la banda del pati. Els dos o tres dits bons de la mà esquerra de la padrina s’agitaren nerviosament, bellugant el rosari.

El foc devia ésser en el bastarral, que feia de sostre a la cort de la vaca: el dia abans hi havien entrat la palla nova, que cruixia de tan resseca i cremaria mateix que una esca.

La cort i el bastarral ocupaven el cul de la casa i tenien un finestronet que donava al pati; el pati estava separat del cementiri per una paret de tàpia, i després del cementiri venia la iglésia, que tapava per aquella banda tota la vista a la casa del Manyo, i que aleshores privaria que la gent de les eres s’adonés del foc i pogués acudir-hi al començament. Per la banda del carrer tampoc hi havia gaire més esperança, perquè en cas de que s’escaigués a passar alguna persona, lo que no era fàcil en aquella hora, abans el fum no hauria omplert tota la casa i eixís per les escletxes de la porta ajustada, ja a dins seria tot un braser. Si la gran fetor de socarrim no ho descobria d’hora, no hi hauria remei… La pobra dona, amb les potències esclarides súbitament, per l’acció d’aquell terror suprem, ho calculà en un minut. Si el foc havia començat en la cort o en el bastarral, ella estava al bell cim de la fogaina. En aquell moment, com per a donar-li la seguretat absoluta, el finestronet del pati, com si fos una xemeneia, començà a vomitar glopades i més glopades d’un fum espès, negre, pudent, d’una fortor que feia plorar els ulls; de seguida el pati va estar-ne ple, i s’estengué pel porxo com una boirada. Entretant, mig asfixiada, la vaca bruelava seguidament, balandrejant amb fúria la cadena, i els romflets del porc esdevenien a cada punt més forts. El fum devia haver-ho invadit tot, fins els darrers racons.

La paralítica volgué cridar, sembrar l’alarma en el barri desert, però sa llengua mig baldada no respongué a son neguit; un barboteig palpissot, una treballosa pluja de fragments de paraules fou tot lo que li eixí, i encara tan baix, que no s’hauria sentit de l’altra banda de porxo. Al donar-se compte de sa absoluta misèria, la barba li tremolà més, i rompé en un gran sanglot desesperat.

La fumareda caragoladissa s’aixecava ja sobre el pati com un nuvolàs negre, que tapava tot el cementiri i la iglésia.

De sobte ressonà un gran xerrisc, i l’àvia sentí cruixir el porxo sota sos peus, com si estrebessin la casa, de tots costats, i una llengua de foc, tantost vista com fosa, mirotejà dos pams per damunt de la paret del pati. La vaca, cega, afollonida, devia haver romput els lligams, perquè sos bramuls s’oïen, ja sords i apagats, tan aviat en un indret com en l’altre de la casa.

La padrina, amb els ullets grisos fora del cap, fent un esforç suprem, se posà en peu; son cos balandrejà endavant i endarrere, i després quedà en perfecte equilibri, sobre ses cames testes, enrampades. El fum la cegava, i l’ofegava la gran pudor de cremat. En aquell moment, una ratxa tèbia, una ratxa de vent que en les eres fou rebuda amb crits i salts d’alegria, regolfant per tota la casa, bufà en el braser abrandat i expel·lí amb violència, pel finestró, una pluja menuda de palla cremada que volà en totes direccions, omplint els ulls de la padrina de volves negres i coentes; un tro rogallós, un gran bramul de monstre enfadat, roncà llargament sota el trespol, que trepidà amb trepidació tan forta que semblava que anés a esfondrar-se de seguida. La pobra vella, perduda la raó, donà una envestida per a fugir. Les cames restaren com clavades, i el cos caigué de tot son aire endavant. Com no podia emparar-se amb els braços, petà pesadament de cara a terra… Un borboll de sang envermellí les rajoles, i un tros de dent, trencada ran de geniva, se li encastà en la llengua.

Ni menys va fer moviment: estava mig estabornida. Mes encara percebé una veu de dona, neta, clara, vibrant, que cridava, no gaire lluny, amb esgarip d’esglai:

—Foc…!! Foc a cal Manyo!!

Encara sentí que li queien sobre el cap, com un ruixat de pedres, les campanades barroeres de la parròquia cridant gent a la desesperada; encara tornà a retrunyir-li sota d’ella el room-room!, de la fogaina, una fressa i remenament sord, com si la casa tingués mal de ventre…, fins que, de sobte, li semblà a la padrina que se li trencava la trinxa de les faldilles, que algú la desfeia d’una faixa que l’estrenyia; li semblà que el cap se li tornava buit i lleuger com un cascavell, i que el cor se li fonia en una son dolça i pesanta com la de la migdiada…, una alenada càlida l’embolcallà i…, res més.

Quan la gent arribà al poble, no quedaven de la casa més que quatre parets esberlades dels cantons i dues canes de teulada a punt de caure. A dins, tot era un braser.

A l’endemà, escarbotant entre la runa i cendres calentes, van trobar el porc cuit sota el revolt de pedra de l’escala, i ací i allà algun os calcinat que no podien dir si fou de la vaca o de la padrina; al pati hi havia set o vuit gallines ofegades, amb la cresta negra i el bec badat.

Una setmana més tard, entre els hisendats i pagesos de la rodalia, se feia una capta en favor del Manyo, que havia quedat en la misèria. Tothom el planyia per aquell foc que li havia destruït els béns: aquell casalot arnat, el garrinet i la vaca prenys. De la vella ni calia parlar-ne. Lo que deia la gent:

—Tan de bé li va fer Déu…! Per lo que hi feia en aquest món, sense cap potència…!

L’empelt

—Noi, tu m’has fet favors i vull pagar-t’ho estalviant-te una enrabiada.

—Dieu, Pau.

—Vigila el pati; em sembla que et festegen les gallines.

—Ca, home! A casa mateix voleu que…?

—Fa pocs dies vaig veure un home aturat vora la porteta del pati; al veure el meu llanternó, va fugir i no el vaig conèixer; però ahir, quan jo em retirava de la primera ronda, altra vegada s’estava aturat al mateix lloc… Això no em va agradar i he pensat d’avisar-t’ho. Ara ja ho saps, i tu mateix; jo en quedo desencarregat.

—Us ho estimo, Pau; però, vaja… Tothom ja sap que de l’espitllera de la meva cambra puc clavar una perdigonada al que s’arrisqui dins de casa, i no n’hi haurà gaires, me sembla, que se’m vulguen posar a tret…

I el Noi somrigué, amb la seguretat del bon caçador a qui mai falla el pols.

—Pel sí o pel no, estigues previngut, creu-me…, que jo ja tinc experiència i et dic que les positures no m’agradaren.

—Descanseu, Pau, i moltes gràcies per l’avís.

—De res, home. Per quelcom fem l’ofici.

I donant-se els bons dies, se separaren.

En Pau, el sereno del poble, amb el gec de les festes sobre l’espatlla, tirà cap avall, a mesicar un sac de blat de moro que li calia per a acabar d’engreixar els vedells, i el Noi Ordis, amb la vara de correigs sota l’aixella, començà a rodar ençà i enllà pel mercat, aturant-se per les parades, mirant els parells d’aviram de les pageses, enfonsant la mà en les veces del veí de camp, per veure com li havien reeixit en el terrer aspre, parant-se a descanviar dos mots amb un foraster conegut…

Sentint d’improvís que li posaven una mà sobre l’espatlla, girà el cap: de seguida arrugà el front, amb aquell aire de disgust que prenia involuntàriament sempre que veia son germà.

El sereno, plantat a una dotzena de passos lluny, mirant-se aquells dos homes aplegats, no es pogué estar de dir a l’amo del blat de moro:

—Vatua l’òliba! Ara veges qui diria que són germans de sang el Noi i el Petit de ca l’Ordis… L’un més bo que el pa de fleca i l’altre una mala pua que si Déu no hi té mirament pararà a galeres.

—Tens raó… I que, per ser tan bell empeltador, l’avi Ordis s’hi va ben lluir amb aqueix empelt! Tenia el gènere de bona mena i va encastar-hi brotall de la més bacona…

I l’home del blat de moro, satisfeta sa vanitat per la comparança que havia tret, esclafí una gran rialla, ensenyant totes les dentasses grogues i les genives de color de vi, com un cavall quan saïna.

—Si els penedits haguessin d’anar a Roma, el pobre avi no s’hauria pas estalviat la caminada. Mira que jo li vaig sentir dir més d’una vegada, tot consirós: «Pensar que jo he fet semblant cosa, de la meva pròpia voluntat…!». I això ho deia pel Petit, entens?

—Oh, ja!

Era cert. L’avi Ordis havia quedat viudo als quaranta anys, amb un fill de dotze, i, sense saber ell mateix per què —per avorriment de viudo, per mala taleia de la sang, que sempre en fa una de mal feta, com deia ell, compungit—, s’havia embolicat d’amagatotis amb la dona pitjor del poble, una mossa vella, lletja, bruta, d’una joventut més negra i rebregada que un drap de llit de morts, i amb tal delera per l’aiguardent, que a mitja tarda s’adormia dreta en qualsevol racó. Darrera mostra d’una nissaga de brètols, ningú s’hi havia arrimat mai per cosa de bé, an aquella mossa; l’Ordis, que era un home entenimentat, treballador, benvist i amb possibles, volgué fer lo que havien fet tants altres; però, de sobte…, va passar lo inconcebible. Consultà el cas amb sa consciència —perquè era home que en tenia— reconeixent que no hi cabia el dubte i considerant que allò era un càstig de Déu pel poc respecte guardat a la difunta, va casar-se per donar nom al fill escadusser que son pecat li tirava a sobre.

Tothom se feia creus de tal casament, ningú s’avenia de que, tractant-se de qui es tractava, l’Ordis portés fins a tal punt sos escrúpols; mes ell, a despit de tot, avergonyit i convençut de que anava a fer-se desgraciat per la vida, tirà avant sens vacil·lar. Però des d’aquella hora perdé l’alegria i sempre més se’l va veure capficat i pesarós.

La dona li quedà ximpleta i era l’escàndol del barri; el fill li sortí un perdulari acabat: a sis anys robava els diners d’un calaix de botiga, i a tretze van ficar-lo a la presó per haver anat a ganivetades en una taverna. Quan son pare el volia reptar, se’l mirava de fit a fit, amb una tranquil·litat insultant de mesell, insensible a les amonestacions i a les patacades. Al veure això, el vell Ordis, tremolant d’ira i de vergonya, se n’anava a plorar a sa cambra, arrabassant-se els cabells i donant-se tota la culpa del que li passava.

Morí apesarat, amb la voluntat posada en el fill gran —tan treballador, tan bon minyó, tan seriós, tan intel·ligent— i pregant-li, amb humilitat de pecador, que tingués compassió del Petit, puix no era pas ell el responsable de la deshonra de la casa.

Mort el vell, passaren els mals de cap a l’hereu, que se’n vegé de totes amb son germà. Perquè en un prompte l’havia tret de casa, en vista dels escàndols que donava a dins mateix i de que maltractava despietadament a sa mare ximpleta, se trobà cridat a judici demanant que li pagués de seguida la llegítima. Com havia complert l’edat, l’hereu pagà religiosament, però de llavors en avall, els dos germans amb prou feina se miraven la cara; mes el gran —el Noi, com li deia tothom— estava malalt de sentiment i de vergonya cada vegada que el Petit donava què dir al poble amb alguna feta de les seves. Així és que no en podia sentir parlar que el cor no li dongués una sotragada ferma i no se li arrugués el front amb aire d’alarma i disgust.

Aquell dia, sentint sobre l’espatlla la mà de l’altre, se féu un pas enrere, amb una extremitud de repulsió inevitable.

—Hola, Noi! —va fer el Petit, amb aquella rialleta cremadora que solia gastar.

—Hola —digué l’hereu, secament—. Què vols?

Perquè ja sabia que quan son germà se li acostava era sols per a destralejar-lo. L’altre tampoc ho amagava.

—La dona ha de pastar i no té llenya per al forn. No me’n podries donar una braçada?

—Vés a casa i pren-la.

I, sense esperar les gràcies, girà l’esquena i se n’anà; mes ja tenia el mal humor per tot el dia. No s’entretingué ja en cap parada ni s’aturà a conversar amb ningú més; per a esbargir-se sortí del poble i a la tarda repetí el passeig.

Quan a entrada de fosc tornà a casa, la dona li va dir:

—Ha vingut aquell reconsagrat del Petit i s’ha estat mitja hora al cim de la llenyera triant els mellors troncs i dient que tu ja li havies donat llicència… Jo volia privar-l’hi, però m’ha fet por, amb aquella cara de gat que sembla que va a envestir.

El Noi sentí que una foguerada li encenia les sangs; mes, per a evitar converses inútils, demanà un fanal i sortí a donar una vista a les portes foranes.

Resseguí tota la casa d’esma, mirant maquinalment. Com tothom sabia que dormia amb l’escopeta al capçal del llit i que no errava el tret, no tenia cap llei de por de la gent del país; però sempre podia escaure’s un pillastre passavolant.

Repassada la casa, sortí al pati i examinà la porteta que donava al carrer de darrere i en punt força desert i allunyat de la finestra de la cambra. D’aquella porteta havia parlat en Pau, i, amb tot i ésser l’únic lloc una mica perillós, no hi trobà novetat.

Va entrar-se’n a la caseta del pati, quins alts servien de graner i quins baixos de joquiner i païssa. Les gallines, que dormien en les perxes travesseres, totes estarrufades, al veure llum, abaixaren el coll estirat, piulant poc a poc i encantant sos ulls rodons. La flameta immòbil del fanal destriava a mitges les ombres tres passos entorn del Noi, i es destacaven en la foscor, mateix que taques de sang, les notes vives de les crestes.

Traspassant enmig d’elles per a agafar l’escala del graner, l’hereu Ordis se digué a si mateix, tot guaitant amb efecte aquells animalets ensopits.

—Veiam qui serà el maco que les toqui! Prou queda al seti!

A dalt tot era un badiu, sense més obertures que el batiport de l’escala i una finestra que donava al pati, sobre la llenyera. Del sostre penjaven dues cordes d’espart aguantant una barra en forma de trapezi, i sobre la barra hi havia estesos els sacs, per a salvar-los de les rates. A terra tot eren piles de civada, ordi i blat, i arrimats a la paret, la rastinyera de canats de canya, en quins ventres cilíndrics hi havia les veces, fosques com mulates, les faves de cara camusa i les cairetes de blanca pell de noia…, el fruit sencer de la collita, encara no escabotat per la venda.

L’hereu, amb la nansa del fanal en el ganxo del dit, s’aturava de pila en pila, mirant-ho tot acuradament, engrescant-se amb la grogor esblaimada de l’ordi, que semblava talment una bassa d’oli refinat, preocupant-se dels granots de cugula que mostrejava ací i allà la civada, enfonsant temerosament la mà enmig del blat, per a veure si era calent…

Arribà a la finestra i aixecà el fanal: un llisquet no estava tancat i anà per a girar-lo, però així que el tocà, el llisquet se li quedà als dits com si només hagués estat enganxat amb saliva. Se’l mirà sorprès i va adonar-se de que havia seguit clau i tot. Estirà l’altre llisquet; només estava encomanat també, i amb un res seria tret. El cor li va fer un salt, a l’hereu, i, deixant de pressa el fanal a terra, cuità a mirar la finestra detingudament: tots els ferros que donaven de l’altra banda de fusta havien estat destorcits i amb una empenta suau la finestra s’esbatanaria sense resistència. L’hereu s’esblaimà; els bergants no li anaven pas per les gallines, com es pensava en Pau, sinó per la flor de sa pobresa! Sort de l’avís!

Deixant el fanal dins del graner, se n’anà a casa per la manta i l’escopeta, disposat a passar-se la nit de vigilància. Sopà en una esgarrapada, parlant a la dona només que de l’avís d’en Pau i de son intent d’engegar un tret enlaire perquè no s’acostés ningú; callà el rest de la veritat per a no esglaiar-la.

De nou al graner, tirà la manta a terra i s’hi tombà a sobre, tapà amb un pany el fanal encès i, amb l’escopeta al peu de la mà, va esperar.

La nit era rúfola i espessa, i, encar que feia lluna, la tapaven sovint amples nuvolades negres que s’arrossegaven mandrosament d’una banda a l’altra del cel. L’aire era pesat, com si s’acostés tempesta, i de tant en tant ratxes isolades de vent de grop feien rossolar sobre la paret de la caseta les branques de la figuera del pati del costat, amb un ric-rec agre, d’ungles que esgratinyessin, i estremia d’improvís l’espai, com un crit d’alerta, un cant de gall, inquiet i penetrant.

El Noi, avesat a ficar-se al llit d’horeta, de seguida agafà son i per a distreure’s destapà el fanal i es posà a escoltar tots els remors de fora; per sort, passaven colles de fadrins baladrejant al llarg del carrer per a cridar l’atenció de les minyones retirades, i els seus bruels alegres el deixondaven a ell i a la faró del gresol, que pampalluguejava, tota resplendenta, com si volgués prendre part en l’esvalot. Mes, així que s’anà fent tard, les remors s’esmortiren i no en quedaren altres que el ric-rec de la figuera i el toc de les hores que queien de dalt del cloquer com gotes ressonantes, pesadament, calmoses i suspenent-se i vibrant pels aires abans d’arribar a terra. Llavors la faró del gresol, aquietant-se també, s’encongí, immòbil, a l’entorn del moc, com disposant-se a fer un cluc-ull, i el Noi, decantant el cap, trencà, sense donar-se’n compte, la primera becaina i d’aquella una altra. Ses mateixes becarrades el feien despertar a cada punt, sobtat i amb una esma d’alarma, com si fes un mancament. Se fregava els ulls, bellugava les espatlles, espolsava el cap o es gratava l’orella, i, mercès a tals maniobres, lograva un minut de claredat, per a tornar de seguida a son sonet de llebre. No havia volgut fumar perquè un cigarró és massa bon nunci, i no sabia què fer per a deixondir-se. Les hores, entretant, semblava que es prenguessin el picar amb més catxassa, i cada vegada tardaven més a caure i queien amb mandra més pronunciada i monòtona; ja havien tocat les llargues, i el rellotge tornava a les petites, quan vet aquí que un cert esgratinyament, que no semblava pas el de la figuera, tingué la virtut de desvetllar en un santiamén el vetllador; per instint tirà una mà sobre l’escopeta i amb l’altra un pany de manta sobre el fanal. El fanal va aclucar-se repentinament i tot quedà a les fosques.

La fressa era en el llenyer: algú hi trefullava amb compte i tota la balcera cruixia poc a poc, amb cruixidetes breus i seques.

L’hereu posà un genoll en terra i sobre l’altre hi descansà l’escopeta al punt de dalt. El cor ni el pols no li tremolaven pas, però tampoc tenia rastre de teranyines als ulls. Amb tota serenitat i parant sempre amb els ulls ben oberts la finestra, va percebre un rautar de peus i mans per la paret; amb tota serenitat sentí, acte seguit, empènyer la finestra, amb tota serenitat la vegé obrir-se i passar, de primer, un feble raig de lluna, després un peu descalç i una cama i una altra cama; amb tota serenitat vegé caure un home dins del graner i estirar el coll endavant per a llucar en la fosca. Però, així que aquell home donà el primer pas, la serenitat del Noi s’acabà de repent, com un llum que s’apaga d’una bufada. Féu un surt violent, i l’impuls d’encarar-se l’escopeta se li paralitzà.

Romangué immòbil, ert, sense saber lo que li passava.

L’intrús se n’anà, llest com una daina, cap al trapezi dels sacs, n’estirà un i el féu seguir. Amb la mateixa llestesa, ajocat vora la pila del blat, començà a tirar-ne amb les dues mans a dins del sac, enrotllat entre sos peus, i quan fou mig, amb la mateixa llestesa l’ensacà i tornem-hi: blat a dins altra vegada…

A quatre passos, arredossat en l’ombra, el Noi se’l mirava, la vista fixa, l’escopeta al punt de dalt, de nou mestre de si mateix.

De cop se féu nit negra, com suara; una nuvolada havia tapat la lluna. L’intrús llançà un renec a mitja veu, però, en el mateix punt, va sentir-se rebatut per terra i encastat d’esquena a les rajoles. Li tenien un peu sobre el ventre i un canó d’escopeta enfonsat al pit.

El fanal badava, com espaumat, son ull de foc; a sa claror entelada, els dos germans se guaitaren, blancs com la paret.

—Lladre! Bandoler! —esclatà l’un.

L’altre barbotejà una maledicció afrosa.

—Aquí et tinc d’acabar!

—Mellor. Acaba’m! —I el Petit, redreçant la testa com una serpent i revinclant l’espinada, s’abraçà al canó de l’escopeta; sa alenada d’aiguardent confegí amb energia feréstega—: Acaba’m, au…! Si no ho fas tu, ho farà un altre… Ja no me’n puc estar…!

Aquell udol miserable, aquella confessió sincera del criminal nat, que se sent precipitat cap al delicte per una força atàvica irresistible, desarmà sobtadament el Noi; son peu se féu enrere, el canó de l’escopeta va aixecar-se, i el bon home se passà la mà gebrada pel front roent, tot aturat, com si acabessin de donar-li un cop de mall al cap. Li semblà que la veu de pecador li repetia aquelles paraules: «Tingues compassió d’ell…, que no és pas el responsable de la deshonra de la casa!».

Al veure’s lliure, el Petit se posà de genolls, espolsant-se maquinalment la brusa, i, mirant-lo cara a cara, amb tota tranquil·litat, tornà amb sa veu ronca de borratxó crònic:

—Mata’m, home! Aquí em tens!

El Noi girà la cara i s’apartà com qui s’aparta d’un precipici.

—Ets fill del pare i no puc matar-te… Però vés-te’n, vés-te’n de seguida del meu davant i…, que Déu te perdó!

No es digueren cap més paraula; però, així que el Petit va ésser fora i l’hereu se vegé sol en la solitud d’aquell graner que tancava tota sa pobresa, mossegant-se el llavi amb muda desesperació i estrenyent-se el cap amb les dues mans, se posà a plorar com una criatura.

La flameta, groga com or i fixa, fixa, se’l mirava a través dels vidres entelats del fanal, mateix que fos un ull viu i intel·ligent.

Agonia

El vent xiulava amb xiulets estridents que s’empaitaven com si es perseguissin l’un a l’altre en sa cursa adelerada cap a l’Infinit: els arbres, escabellats desesperadament per les cent mil grapes d’aquell monstre invisible que passava enmig d’ells, revinclant-los i fent-los-hi escombrar la terra amb ses cabelleres, cruixien amb gemecs secs i aspres de totes ses fibres o s’esqueixaven, volant en estelles camí dels xiulets feréstecs. Ja no quedava pols en les carreteres, ni un trist niuet penjat de les branques. Tot se n’ho havia enrossegat el torb devastador en son pas de llamp sobre la terra; i en Minguet, darrere els vidres entelats dels finestrons, acabava de veure fugir, com una boira daurada, l’última pallera de l’era, la que estava al recés de la casa. No hi havia valgut estacar-la amb cordes de tots cantons: el tràmpol havia triomfat de la palla i les amarres, i d’ací en avant l’ase i el bou haurien de jaure a sòl net i menjar còdols. «Redéu, quina quimera…!». I el pobre Minguet, sentint enverinar-se-li altre cop amb espurnalls de llàgrimes sos ullets, molls de naixença, s’apartà de la finestra i tornà cap al llit de la malalta.

La ranera d’aquesta era cada cop més forta, i en aquell llit semblava que també hi xiulés la tramuntana; sols que els xiulets no eren tan vius ni duien tanta pressa com els de fora; la Mort, amb sa mà d’ossos, marcava un compàs moderat.

El senyor Ramon li havia dit a en Minguet que encara quedava un bri d’esperança; però en Minguet se la veia fumuda, ho havia dit a l’hereu, feia poca estona:

—La teva mare va malament, noi, creu-me; aquell remenament que li sento en la caixa del pit no m’agrada; sembla que ja li cacen l’ànima pels racons…

Però el noi ho havia allunyat; als joves els reca haver-se d’entristir; esperen tot lo que poden. En canvi, ell, en Minguet, era altra cosa. Amb la Bel se n’hi anava a l’altre món la mellor alhaja de la casa, com deia ell. El vent podia enrossegar-se’n les palleres i trencar-li les saules, fins el Govern podia haver-se-n’hi endut un fill a les Amèriques, però al venir l’estiu, les saules rebrotarien, i es tornarien a fer noves palleres, i dels fills, també, si en tenia un de perdut, n’hi quedava un altre al costat per a ajudar-lo; mentre que amb la Bel no hi havia consol ni compensació possible, perquè quan la Mort se l’endugués, ni tornaria a rebrotar ni li quedaria cap més Bel a la vora.

I en Minguet, que s’havia apartat de la finestra per a no escaldar-se els ulls plorant per les penes de fora, sentia que ja els tenia com un caliu per les llàgrimes que li arrencaven les penes de dins. Plorava fil a fil, amb el cap acotat i les mans encaixades, vora aquell llit d’Olot tot ple de rams vermells i núvols d’or entorn de la Verge del Carme, que vetllava la casa des de la capçalera. En aquell llit hi havia nascut la seva àvia, hi havia nascut son pare, hi havia nascut ell, i ara se li hi moria la dona. I en Minguet no se’n sabia anar ni un minut d’aquella espona, perquè li semblava que tantost ell girés la cara s’havia d’aturar per sempre aquella ranera anguniosa que tenia clavada en el cor i en les orelles. Ell se l’havia vetllada sempre, la malalta, no deixant-la ni un punt, fora l’estona de confessar-se amb el senyor rector; ell havia aguantat un ciri mentre li donaven Nostramo, i ell sol havia resat més parts de rosari, perquè Déu li tornés la salut a la Bel, que tota l’altra gent plegada. Però Déu no se’l volia escoltar i la Bel se li moriria si el senyor Ramon no feia un miracle. I en aquest punt de sos pensaments se preguntà per què no havia tornat encara el senyor Ramon; no l’havien vist del vespre abans, i això que la Bel perillava. Veritat que fer un quart de camí amb aquella ventada donava ànsia, però per la Bel ja podia fer-ho, que la Bel no era pas com les altres malaltes, pel senyor Ramon. Li havia de tenir més miraments, perquè la Bel s’hi havia estat a casa seva i els havia servit fins que es va casar amb ell, amb en Minguet; i després de casada, sempre se’ls havia estimat, i els ous més grossos i la millor fruita i les botifarres més llargues i les polles prenys tot se n’anava de present a cal senyor metge. No pas que ell se’n queixés, en Minguet; molt al contrari: lo que feia la Bel era per ben fet, puix li semblava que era molt just que tingués llei a la casa en què havia servit. Encara en Minguet li feia esment, quan venien els sants i diades senyalades, perquè no se’n descuidés de dur-los quelcom. Però, francament, el senyor Ramon no els havia pas correspost com se mereixien. En Minguet mai del món hauria gosat dir-ho a la Bel, però era lo cert. Veritat que pel casament els havien pagat la festa i les llicències; però, fora d’això, què més havia fet per a ells? Els hi cobrava la conducta fins en els anys de més misèria; i quan li van demanar diners per a pagar la quinta de l’hereu, va dir que no podia deixar-los més que vint-i-cinc duros, perquè se li havia mort l’euga i tenia de comprar-ne una altra; tant, que l’hereu hauria hagut d’anar a servir si no els deixa els dos-cents duros el secretari, com va haver d’anar-hi el pobre Janet, el petit, que Déu sap quan en tornaria, si en tornava, d’aquelles terres beneïdes… I encara tot l’hi perdonaria, al senyor Ramon, mentre li salvés la Bel. Poden fer-ne tants, de miracles, els metges, i n’hi ha tantes, de medecines i potingues a ca l’apotecari, que semblava impossible que no en trobessin una per a aquell mal de la Bel!

—Min… guet! —murmurà la veu feble i entelada de la malalta.

En Minguet se trabucà sobre el llit de seguida.

—Què vols, filla…? Una mica de brou…? Un glopet de medecina?

La malalta no respongué; en Minguet la mirava ansiosament a través de sos parpres escaldats. Passà un minut…

Lentament, amb un gran esforç, la malalta girà la cara cap a la finestra: els batents cruixien sotraquejats i per les esquerdes i els junts de la fusta resseca entraven els xiulets i l’alenada freda de la tramuntana. A través dels vidres de pam, tan entelats que de la banda de fora semblaven llaunes, es veia el cel rúfol, de color de cendra.

—Quina ho… ra és? —articulà la Bel penosament.

—Cap a les cinc, filla… Que vols alguna cosa?

—No… —I la malalta, després d’un moment, afegí a poc a poc, tan a poc a poc que en Minguet, tot ell orelles per a recollir les paraules de sa muller, amb prou feines ho va entresentir—: Demà…, aquesta hora…, ja seré fora…

En Minguet sentí com un cop de puny en el cor i la barba es posà a tremolar-li. Empassant-se un sanglot a força d’heroisme i fent veure que tirava la cosa a broma, estrafeu una rialleta que semblà una ganyota, i digué:

—Hala, valenta…! I on vols anar, demà?

La Bel tornà a girar el cap, aquell cap descarnat i verdós, cap a ell, i se’l mirà, amb una llarga mirada apagada. Després confegí, en un murmuri:

—Al cel…, si tu…, ho vols…

A en Minguet se li adreçaren els cabells.

—Jo… —féu. I la veu se li nuà com si l’escanyessin amb una baga escorredora.

—Si vols…, perdonar… me… —i la Bel tornà a mirar-se’l amb sa mirada entelada.

En Minguet vegé que anava de veres, que estaven a les darreres, i va perdre tota la serenitat; els ulls se li anegaren en llàgrimes i ja no sapigué lo que deia.

—Si jo et perdono? A tu, a tu, Bel?

Altra vegada sortí del llit aquell gemec estertorós, interromput per llargues pauses.

—El senyor Rector…, va manar…, que t’ho di… gués…, que si no et dema… nava perdó…, me condemna… ria…

En Minguet estava més esblaimat que la paret. Barbotejà d’esma:

—Perdó de què…? No has pas fet cap pecat, criatura…!

El cap de la malalta amb prou feina se remogué per a senyalar que sí.

La mirada d’en Minguet s’encantà absolutament entre sos parpres encetats; cregué que sa muller desvariava.

—Bel, deixa’m encendre el llum…

—No! —digué la malalta, quasi amb vivesa.

—Per què? És fosc i no et puc veure la cara, filla… —i s’aixecà.

—Millor…, més…, m’estimo dir-t’ho a les…, fosques… Seu.

En Minguet tornà a perdre l’esma, i s’assegué altre cop al capçal del llit.

—Què m’has de dir, Bel?

—Me perdo… naràs? —En Minguet esclatà un sanglot violent, un sanglot que ni amb tots els esforços logrà ofegar; amorrà el cap sobre el coixí de la Bel i mossegà la llana. La malalta se regirà anguniosa, i del llit sortí una bravada forta de suor ressuat, d’orins; una fetor insuportable de cosa descomposta, i la ranera es féu més fadigosa i el xiulet més llarg—. Me perdo… naràs, Min… Minguet?

—Si jo no et tinc de perdonar de res, Bel…! Si tu has sigut la més bona dona del món…!

—No…, no… —feia penosament el cap de la malalta; i sa veu apagada repetia amb insistència—: Perdo… na’m!

—Però de què, Bel, de què?

—Perdo… na’m, i després…, t’ho…, diré… —i la malalta esgarrapà la roba amb sos dits com garfis.

—Sí, sí —digué en Minguet, desesperat—; de tot te perdono, de tot lo que vulgues, Bel, de tot…

—Jura… m’ho…!

—T’ho juro…! Tal com jo vull ésser perdonat per Déu Nostre Senyor, Bel.

La malalta va cloure els ulls. Amb la barba enfonsada en el clot del coll i el cap ensorrat en el coixí de color d’esca, semblava ja morta i amortallada; només li mancava el Sant Crist sobre el pit. En Minguet no se la podia mirar.

A fora xiulava la tramuntana cada cop amb més fúria, se feia de nit i el senyor Ramon no s’acostava. Si a les set no havia comparegut, aniria a buscar-lo i el faria venir, mal que li pesés; li havia dit que encara quedava un bri d’esperança, i ell, en Minguet, no podia pas consentir que la Bel, la seva Bel, morís com un gos, sense assistència. No els cobrava la conducta?

La xinxeta, amb les alenades de vent que entraven per les escletxes, s’esporuguia, bellugant la flameta cap a una banda i altra com si volgués fugir del gotet de vidre, i omplia la cambra d’ombres misterioses que anaven vagament d’ací d’allà en contínua agitació.

—Min… guet…

—Què vols, filla?

—Dóna’m la mà…

I la malalta, forfollant amb angúnia entre la roba, tragué aquells dits demacrats, només que amb la pell i l’os, que a la llum de la xinxeta tenien una blancor sinistra. La seva ombra s’estergí en la paret del fons com una gran urpa negra que anava endavant i endarrere.

En Minguet tancà els ulls, esfereïts, i agafà pietosament aquella mà tota humida, d’una humitat llefiscosa i tèbia.

—Bel, filla, no et desabriguis…, que et refredaries.

Una mueca dolorosa estirà els llavis de la moribunda.

—Ara…, rai: tant…, li fa…

I estrenyé amb una força estranya la mà d’en Minguet amb sos dits de garfi.

—Min… guet… Escolta… —la Bel se fadigava per a enraonar, i en Minguet, perquè no tingués d’esforçar-se, ficà quasi bé el cap a dins del llit.

—Digues a poc a poc, Bel, que ja et sento.

—Me faràs…, dir…, el bé…, quan siga…, morta?

—Per què dius aquestes coses, filla? Com si t’haguessis de morir d’aquesta, tontota…! Ja saps que el senyor Ramon va dir…

—Deixa’l dir el…, senyor… Ramon… Ja sé jo com…, estic… Encara que per a tu…, siga una sangria…, fes-me’l dir, el bé… Minguet…, perquè Nostre… Senyor…, també em…, perdoni…

En Minguet s’ofegava i no pogué contestar; sentia que els peus se li gebraven i el cap li bullia. La malalta li tenia arrapada la mà amb la força d’unes estenalles.

—I tu…, no em maleei… xis…, quan…, me mo… ri…

En Minguet aixecà el cap i la mirà espantat. En el llagrimer de la malalta hi tremolava una llàgrima, com una gota de pluja en la conca d’una calavera.

—Maleir-te a tu, Bel? Ave Maria Puríssima! Per què et podria maleir jo, trist de mi?

—Perquè em vaig casar… Jo…, no era…, per a tu…

—Ja ho sé, Bel, que no eres per a mi… Ja ho sé, Bel… Jo tenia quinze anys més que tu, i tu eres com la Verge del Roser i jo lleig com un mal esperit, i pobre com una rata… A tu et volien tots els minyons i a mi no m’hauria volgut ningú… Però tu no vas parar-t’hi en aquestes coses, i per això t’estimo tant, Bel… Tu només vas veure que el cosí Minguet era un home de bé, un treballador, i que es moria per tu…

El cap de la malalta feia que no, que no…

—Què vols dir, Bel?

—Que vaig…, enganyar… te…!

El pobre Minguet estava anguniat; no capia aquella insistència misteriosa de la Bel; hauria volgut aturar-la d’enraonar perquè no s’acabés les forces, però no gosava trencar-li la voluntat estant en les darreres. No feia cabal del que li deia, perquè els en vénen tants, d’escrúpols, als moribunds! Qualsevol fotesa els sembla un gran pecat, i de tot volen confessar-se.

—No t’entenc, Bel; però no t’amoïnis: ja m’ho diràs demà.

—No…, no: seria tard, demà… Ja t’ho havia de dir…, abans…, però no gosava… Has sigut tan…, bon…, home per…, per mi…!

—Com tu bona dona, Bel.

—No…, no… Jo no ho era…, de…, bona…, do… na…

—Ave Maria, filla! No diguis aquestes coses!

La malalta va fer un esforç per adreçar-se una mica en el coixí, però no logrà més que arronsar els genolls, que quedaren com una muntanyeta bessona sobre el pla del llit, reproduïda en la paret del fons per la llum vacil·lant de la xinxeta. En canvi, li cresqué el fadic i els xiulets se feren més aguts.

—Ho veus com t’atropelles, filla meva? Té, un glopet de medecina.

I en Minguet omplí la cullera de fusta d’aquella medecina espessa que semblava pòsit de vi; però li tremolaven les mans i en vessà la meitat per terra i sobre el llit; plorant de ràbia i d’agitació, la tombà en el got de vidre per a donar-la a la malalta.

—Això t’esclarirà aquest gori-gori i et trobaràs millor.

La malalta ho prengué sense resistència: ja no sabia de quin món era; només en son cervell a punt de refredar-se per a sempre, persistia l’obsessió d’allò que havia de dir.

—Hala, mira si pots dormir una estoneta…

La malalta es revifà amb esglai.

—No…, no: el senyor rector va dir…, que si no…, t’ho deia…, me condem… naria…, i t’ho vull…, dir, Minguet…, sinó que…, costen…, tant de dir…, aques… tes…, co… oses…!

En Minguet plegà les mans, desesperat.

—Però, valga’m Déu! Què és lo que m’has de dir que et dóna aquesta angúnia?

—Que quan me vaig casar… —En Minguet s’abocà sobre el llit, escoltant àvidament—, ja esta… va…, gros… gros… sa…

Va ésser un minut tràgic el primer que passà dins d’aquella cambra després de la confessió espantosa.

En Minguet quedà com llampferit, immòbil, els ulls vidriats, la boca oberta. Els peus se li gelaren i tot se li fongué en una boira verda. Al mateix temps, per sobre la cara de la malalta, la Mort hi va estendre una ombra morada. La flameta del got se bellugà tota esporuguida com si volgués fugir, i les negrors inquietes, com grans fantasmes vagaroses, s’agitaren remolinant-se entorn de l’agonia, mentre a fora la tramuntana xiulava exasperadament, en sa cursa desenfrenada cap a l’Infinit.

El feble gemeguet de la malalta tornà a agitar el misteri com un ressò apagat d’una altra vida.

—Me perdo… nes, Min… guet…? —En Minguet no va dir res; no podia; tenia la gola seca com una esca i la veu fosa. Parprejà, la barba va tremolar-li, però no digué res—. M’has dit que em perdonaves…, m’ho…, has…, jurat…! —tornà a sortir del llit, com un udol planyívol, entre xiulets agitats i tuf d’orins i cosa descomposta.

Aleshores en Minguet sentí que se li adreçava a dins alguna cosa terrible i gegantina: una onada tremenda d’una gran tempestat que feia estelles la seva vida com si fos un bastiment vell i mal carenat. Aleshores, per primer cop, va saber lo que era la ràbia, el desig de matar, de destruir tot lo que anés trobant, a les palpentes, i per un minut se va sentir homicida. Guaità… D’enmig de la boira verda en què nedaven sa feresa i els esqueixos de son pensament, vegé sortir com una tosca fredor aquell front blanc i llis, ja grapejat per la gran destralera; i sobtadament sentí aplacar-se, al contacte de la Mort, la seva ràbia, i estimbar-se, Déu sabia a on, com cascata que es precipita a l’abim, aquella gran onada, enrossegant-se amb ella tot el llot de son fons remogut i sa mateixa vida. I li semblà que quedava buit i fred com un fanal apagat; sòpit i indiferent, sense una espurna d’ànima. Era que acabaven de matar-li la fe, l’encís misteriós de sa existència.

I altre cop digué, com un murmuri, la veu de la malalta:

—M’has dit…, que em perdo… naves… M’ho has…, ju… rat!

I llavores el pobre Minguet, enmig dels núvols agombolats en sa intel·ligència balba, vegé relluir clarament la veritat com una gran llum trista, com la claror de lluna.

I comprengué el mesquí egoisme d’aquella dona que fins al darrer moment havia explotat sa confiança, aquella confiança cega, no confessant-se mentre no tingués segur el perdó que havia d’obrir-li les portes del cel que ella mateixa s’havia clos amb son pecat.

Però, l’havia estimada tant, que no trobà dins d’ell ni una engruna de cor per a avorrir-la. Amb el cap sobre el pit va preguntar a poc a poc, amb una gran pena sorda:

—És dir…, que el gran…

—És…, d’ell…

—I l’altre?

—Teu.

I en Minguet hi vegé més clar encara. Ella no havia parat fins que havien lliurat de la quinta al gran, a la nineta dels seus ulls, a risc d’arruïnar-se, com de fet s’havien arruïnat (encara pagaven vint-i-dos duros cada any de rèdits per aquells dos-cents que havien manllevat al secretari i que no podrien tornar-li mai més), i, en canvi, pel petit, pel fill d’ell, d’en Minguet, cap força havia fet per a redimir-lo, deixant-lo, resignada, a la desgràcia des del primer moment. I el fill se n’havia anat a morir a terres estranyes com un avorrert, i l’altre…, el fill escadusser, el fill de la vergonya…, el foraster, era l’hereu, era l’amo de l’amor i del cabal, estava en la casa del llençat, robava l’amor que pertocava al llençat… Redéu, quina coïssor en el cor del pobre Minguet…! I aquella dona, que no havia dit res ni havia temperat la injustícia fins que es veia amb un peu dins de la sepultura…! Ah, si no estigués tan acabada…!

I en Minguet permaneixia immòbil, amb el cap acotat i les mans encaixades, en aquella cadira del capçal del llit, d’aquell llit en què la malalta, ofegant-se en un romflet agònic, esgarrapava la roba, tirant-la cap amunt amb dits com garfis i destapant-se els peus, gebrats i encarcarats ja com peus de mòmia.

I ell restava quiet i mut, com si no pensés res, mentre la processó de records i despits li corria per dins talment com una processó de mals esperits.

El rumball, escapant-se del llit entre bravades agres que feien plorar els ulls, tornà a plànyer dèbilment, com un record esfumat d’una altra vida.

—Perdo… na’m, Min… guet…! Jo no em volia…, casar… Ell…, va obligar… gar-m’… hi… Va dir que…, fóra…, es… escàn… dol…

Les dents d’en Minguet pruïren.

—Qui…, t’hi va obligar…? —La malalta es regirà pel llit, entre aquelles robes xopes del darrer suor, com una anguila que cueteja enmig del llot abans d’enrampar-se per sempre. Tot pudia entorn d’aquell llit com a vora del carner, i les ombres se bellugaven damunt d’ell en totes direccions, com astorades—. Qui t’hi va obligar? —repetí en Minguet amb una veu estranya.

—Ell… —i els ulls de la malalta se giraren en blanc, i l’estertor muntà fins a la gola.

En Minguet, aleshores, se vegé al peu del foc; podia recular o tirar-s’hi i abrusar-se; l’assaltà una gran covardia que li gebrava el cor, i al mateix temps un desig rabiós de saber-ho tot fins al capdavall.

—Qui era…, ell…? —preguntà a la fi; i sentí que li venien blanques les genives.

La mirada de la malalta, ja apagada i cega, se regirà cap a una banda i altra amb un esglai astorat, de por infinida, com si vegés esbatanar-se de tots costats les portes del més enllà i volgués escapar-se del Destí. Amb una contracció violenta, furiosa, enfarfegà la roba sobre son pit, destapant-se les cames fins als genolls; li mancava l’alè.

En Minguet repetí, quasi inconscient, en veu baixa:

—Qui era…, ell, Bel…?

La malalta tombà el cap i semblà que l’entenia.

—Ell…? El senyor… Ra… mon.

En Minguet se posà en peu sense pols…, i tornà a caure com un sac a la cadira. Llavors sí que la veritat funesta, absoluta, resplendí amb clarors feréstegues de llamp; llavors sí que vegé clar sa misèria fins al darrer replec! Però la Bel moria, i davant de la mort el pobre màrtir abaixà el cap, sotmès, atuïts tots sos instints de bèstia carnissera i tots sos despits d’home burlat.

Mes, encara li mancava la darrera llançada.

De sobte trucaren a la porta del carrer…

L’agònica es redreçà de mig cos en amunt, amb estranya força, i brandant com un serpent ferit, a les palpentes i amb violenta agitació, son braç de cadàver, cercà quelcom en l’espai…

—Minguet…! Minguet…! —articulà amb tota claredat.

—Què vols? —féu en Minguet amb els cabells de punta, agafant aquella ossamenta que palpava tràgicament el buit.

La malalta es regirà cap a ell, amb una ànsia infinita en aquella mirada que no hi veia, i, estrenyent-li la mà amb un esforç suprem, glatí:

—Min… guet… perdo… na’l…!

En Minguet se posà el puny a la boca i mossegà afollit.

I la malalta insistí, com si amb les paraules escopís els darrers alens de vida:

—El…, per… do… nes…?

—Sí… —féu, com un bramul ofegat, la veu ronca del pobre home.

—Jura… m’ho! —i les ungles del cadàver se li clavaren en la carn.

—T’ho juro…! —i de l’encaixada espasmòdica de les barres, les dents s’encastaren en el puny que tenia en la boca i regalà sang.

Passos pesats sonaren en l’escala de fusta i la tos aspra del metge retrunyí dins la cambra.

La Bel barbotejà, com un murmuri:

—Deixa’l…, en… trar… És la darre…

No acabà, i les estenalles s’afluixaren com si algú acabés de treure-les-hi el clau.

En la porta de la cambra una veu ferrenya i alegre cridà, dominant els xiulets de la tramuntana i els cruiximents de fustes sotraquejades:

—Bona nit, gent…, què diem de bo…?

I en Minguet se tragué el puny de la boca per a contestar a les dues ombres de la porta:

—Entri, senyor Ramon… Noi, encén el llum…, i porta el Sant Crist.

Ombres

L’alegria de l’abril resplendia en el cel sense núvols i sobre les terres conreuades. En l’horitzó es retallaven les muntanyes clares, com primes llaunes d’argent, i les esteses de faverars en flor embaumaven els aires amb una flaire suau i exquisida.

La quieta de les onze s’estenia arreu i no se sentien més que els escatainecs de les gallines del poble veí que feien l’ou i el remoreig misteriós de la saula que em servia de para-sol i quines branques desmaiades esbullava lleugerament el ventijol silenciós.

Al capdavall del camp atravessava de dreta a esquerra el camí fondo, que l’alçària del marge me privava de veure.

Un xiscle estrany que arribà a mes orelles me féu mirar en aquell indret. Sobre l’argentat llunyer de les muntanyes se removia una clapa groga i negra: era el cap d’una vaca que pasturava les herbotes del marge. Darrere de la vaca se dreçà d’improvís una llarga figura de color de terra, i una dona pagesa saltà sobre el camp i donà uns quants passos. Duia unes faldilles musques, esquelaixades dels baixos, un gipó rebentat de colzes i aixelles i un tros de mocador d’alanquins tirat sobre la cara. Anava descalça, ensenyant un pam de camisa entre la trinxa de les faldilles i el gipó, i per sota la cua del mocador groc se li veien els cabells esperrucats i un tros de clatell encara amb rastres de blancor.

Sense mirar enlloc, aixecà travessera sobre son cap una verga que duia i es posà a saltar d’ací d’allà, d’ací d’allà… Ballava; ballava, a la muda, una dansa estrambòtica, sense ritme ni figures precises. Ara avançava un peu, ara un altre i caminava posturejant cap endavant, després reculava de pressa, com esfereïda, feia un giravolt, una colla de saltets descompassats de criatura, s’ajocava, tornava a dreçar-se i corria de caire, com si ballés el contrapàs; de sobte, se posava la verga darrere l’esquena, tornava després a enlairar-la amb les dues mans sobre son cap, i, bellugant ràpidament els peus, s’hauria dit que volia teixir un pas de jota.

Mirant amb atenció aquells moviments desballestats, s’hi descobria una seguretat i desimboltura d’antic ballador i un cert bon aire i gentilesa que no lligava gens amb aquella destrempada i llarga figura.

Cada vegada que la vaca, enfilant-se pel marge, ficava les potes dins del camp, la dona, sens aturar-se de ballar, llançava aquell ahuc estrany que m’havia cridat l’atenció, i la vaca tornava mansament enrere.

La dansa folla feia vora d’un quart que durava i jo veia el pit de la dona muntar i baixar amb rapidesa i sentia son bleix fadigós i intermitent, com bufets d’una manxa.

De sobte se posà a girar seguidament sobre si mateixa, de primer a poc a poc, després amb fúria; les faldilles se li obriren en rodó, com una gran campana, ensenyant corrues de foradets i esqueixos que relluïen com estrelletes sobre la foscor de la roba. Al cap d’un minut queia pesadament de cara a terra i quedava immòbil.

L’esclafit d’una rialla semblà saludar aquella caiguda.

Vaig girar el cap: a pocs passos de mi, un vailet, un bouerot, contemplava la dona amb la cara enriallada.

—Ep, menut! Qui és? —vaig preguntar-li.

—La Maleneta —contestà, tornant-se roig i fugint, de por a noves preguntes.

Però aquell sol nom que acabava de dir-me havia deixondit en ma memòria una història estranya.

La Maleneta i la Rita eren dues cosines que van quedar orfes i s’aplegaren per a viure juntes. Tenien uns vint anys. La Maleneta era blanca com un glop de llet, amb ulls i cabells mateix que móres, sagnada de cos i molt airoseta. La Rita tenia la cara de color de forment, els ulls verdosos i els cabells rossencs, però era tan bona xicota que mai va saber lo que fos gelosia. Les dues cosines s’estimaven a desdir. Mes, com la Rita era una galant pubilleta i la Maleneta no tenia res, un noi treballador i sense possibles se casà amb la Rita, i un hereuet acabalat amb la Maleneta. I la Rita es quedà a casa seva i la Maleneta se n’anà a casa de son marit, un mas a sis quarts del poble.

La primera pena que es van donar l’una a l’altra les dues cosines fou la de la despedida. Al fer-se la darrera abraçada, la Rita, tot plorant, digué a l’orella de l’altra:

—Encara que sigues fora de casa, sempre serem lo que hem sigut, eh, Maleneta? Mai per mai que et passi qualsevol cosa…

La Maleneta l’estrenyé ben fort, i li va fer un petó a cada galta, sense poder dir res.

Van passar tres anys.

La Maleneta tenia un nen i la Rita un altre. Aquella, cada diumenge, deixant-ho tot, se n’anava a passar la tarda al poble, i les dues cosines, segudes darrere la porta de l’entrada, totes soletes, xerramequejaven mateix que cotorres fins que es feia tard.

Al cap dels tres anys, la Maleneta, donant l’excusa que tenia molta feina, començà a saltar festes sense anar al poble. Feia una passada que s’anava esllanguint i el color de la cara se li fonia; un dia la Rita li preguntà si era que tenia quelcom de nou, i ella, tota confosa, respongué amb prestesa que no; però mentre ho deia va girar la cara cap a la banda fosca i els ulls li espurnaren. La Rita, que no tenia gaire lluc i es creia que tothom era com ella, que tot lo que tenia al cor ho tenia a la boca, se tranquil·litzà i tornà a parlar de ses menudències de mestressa de casa: d’una maleïda lloca que li havia avorrert la pollada, de les pluges que privaren de llaurar el camp, del mal de ventre del nen, que no la deixava dormir en tota la nit.

La Maleneta va tardar més d’un mes a tornar a casa sa cosina. Ja aquesta feia pensament d’anar a veure què li passava quan un dia, entre setmana, mentre son marit esmorzava, se la veu arribar a la porta de la cuina.

—I això? —va fer amb alegre sorpresa.

Però la Maleneta s’havia quedat recolzada en el bastiment de la porta, blanca i quieta com un sant de marbre.

La Rita hi va córrer amb l’esglai als ulls.

—Què tens, Maleneta…? Sembles finada!

En Geniset, l’home de la Rita, també hi va anar, i un de cada braç la dugueren fins al banc de la taula, creient que li venia quelcom.

Tantost, asseguda, la Maleneta esclatà en sanglots convulsius, tapant-se la cara amb les dues mans.

Allò acabà d’alarmar-los, i marit i muller començaren un rosari de preguntes. Però la Maleneta no podia contestar, perquè els plors l’ofegaven. Quan va estar una mica assossegada, murmurà amb veu trèmula, que traïa una gran basarda:

—Ai, Rita, lo que em passa…, lo que em passa a mi…! No vull tornar-hi, allà, no vull tornar-hi mai més! —Els altres dos se quedaren de pedra. Mirant-se’ls amb un gran prec en sos hermosos ulls enllagrimats i plegant desesperadament les mans, la Maleneta afegí—: Recolliu-me, si us plau, Rita…! Genís, deixa’m estar amb vosaltres!

—Però, què hi ha? Que heu tingut alguna cosa?

Aquí la Maleneta tornà a mirar-los amb mirada suplicant, i repetí, confosa, sense contestar a les preguntes:

—Deixeu-me quedar aquí…, no em tragueu, per l’amor de Déu…!

Debades insistiren porfidiosament perquè s’expliqués: se negà a confessar el motiu de la pena resoltament amb obstinació i repetint només, amb els ulls desesperats i les mans plegades:

—No m’ho pregunteu…, no puc dir res ni que em matin; però no m’hi feu tornar, Genís, Rita…! —i acotà el cap sobre la taula.

Marit i muller es miraren perplexos, i ella eixí com si anés a cercar quelcom; de la porta féu senya a l’home que hi anés. Al trobar-se sols:

—Què te’n sembla, d’això? —féu la Rita en veu baixa—. Per mi, és una cosa molt estranya… Quan la Maleneta, que és tan pacienta, està així…

—Li deu haver pegat! —insinuà en Genís.

—Ella, com que és tan vergonyosa, no vol dir res. Qui sap si te’n saltesses tu a veure què?

—Ben pensat.

I, sense més paraula, en Genís agafà la barretina i la brusa i sortí de casa.

Llavors la Rita anà a seure al costat de sa cosina i li agafà el cap, l’arrimà a son pit revingut, li eixugà les llàgrimes amb el bec del davantal i provà novament de fer-la enraonar:

—Maleneta, filla: ara que som soletes jo i tu, conta-m’ho tot…

—No, no, Rita…! No es pot pas dir… T’ho juro… No m’ho preguntis més! —i amagà la cara en el pit de sa cosina, com un pollet poruc s’amaga sota les ales de la lloca.

La Rita platxava per a saber-ho, però, a la fi, veient que la feia patir i que no en trauria res, callà.

En Geniset havia arribat al mas. Al portal trobà la vella que sortia amb una faldada de brossa.

—On teniu l’hereu, àvia?

—Hola, noi… A l’estable el trobaràs, que trinxa atzavara per als bous.

En Geniset se n’entrà a l’estable. Son cosí, al veure’l, quedà tot sobtat.

—Què diem de bo, hereu?

—Tu per aquí, Genís?

—La teva dona és a casa. Vinc a veure què heu tingut. —L’home de la Maleneta s’aixecà i es posà a rodar d’ací d’allà com atrafegat. En Geniset s’estantolà en l’estable. Veient que l’altre no deia res, hi tornà—: La Maleneta s’està allà, plora que plora, i la de casa m’ha dit: «Vés a veure què».

—I què vos ha contat ella? —féu el marit amb el cap baix, plegant unes cordes.

—No li podem traure res del bec. —Tornaren a quedar muts. En Geniset perdia la paciència—. Diu que no vol tornar aquí, la teva dona. Què li has fet?

L’altre entregirà una engruna el cap per a dir a mitja veu:

—I què vols que li haja fet? Res; ve-t’ho aquí. Manies d’ella…

I es posà a arrambar el jaç amb una pala de pues.

—No digues, que alguna vos n’ha passada.

—Res… Ella, que és una maniosa.

—Vols-te jugar que li has pegat?

—Déu m’ajudi, no! —exclamà el marit amb accent de sinceritat.

En Geniset quedà bocabadat. Si no li havia pegat, ell ja no capia què fos lo que passava.

—I doncs? —féu mig totxo.

—Vés a la…! —esclatà l’altre amb ira; i d’una revolada sortí de l’estable.

En Geniset no sabia en quina paret tocava, però, amoïnat de la mala resposta i de tots aquells misteris que li feien, sortí també per anar-se’n. En el porxo tornaren a trobar-se cara a cara.

—Què li tinc de dir a la teva dona? Que torni aquí o que es quedi a casa? —botzinà l’un, cremat.

I l’altre contestà, sense mirar-lo:

—Que torni, home, que torni i…, i que no tinga por… Si és més rampelluda!

Quan en Geniset arribà a casa, ja les dues dones l’estaven esperant per a dinar. Així que entrà, la Maleneta, després de mirar-lo, esglaiada, com si temés una mala nova, se girà d’esquena dissimuladament: tenia els ulls com taronges i els llavis esblaimats.

Començaren a menjar. El menut de la Rita xisclava i embullava a cap de taula i son pare se’l mirava cofoi. De prompte digué a sa cosina:

—I el teu? Què deu fer, ara?

La Maleneta baixà el cap.

—La sogra el té compte…

—No l’he pas vist per allà… —i afegí, com qui no hi toca—: Ja t’ho deu haver dit aquesta que… —La Maleneta no va pas tornar contesta, però la mà que aixecava la forquilla li caigué sobre la taula—. I sí, dona —anà dient en Genís, animat—; les coses s’han d’escatir aviat; no m’agraden fresses ni raons, a mi… Allà on s’hi fa un estrep, posar-hi un pedaç de seguida, i llestos… No ets del meu parer, tu? —Però la pobra no tenia virior per a dir res, i dos fils de llàgrimes silenciosos tornaven a lliscar-li cara avall—. Mira: no sé pas lo que heu tingut, perquè ell també s’ho amaga, però lo que haja estat, haja estat, i no hi penseu més. Diu que hi tornis i que no tingues por…

—Tornar-hi? —féu ella amb terror.

—I sí, beneita; els punts només estan bé a la roba. En totes les cases n’hi passen, de tragèdies, de tant en tant, i prou feina es tindria d’haver-les de guardar sempre més a la memòria. No estàs amb mi Rita?

Mes la Rita no tingué temps de dir-hi la seva, perquè sa cosina, abraçant-se-li al coll amb nova explosió de pena i de basarda, gemegà:

—Tornar-hi no, tornar-hi no, Rita…! Me locaria!

El menudet, esglaiat, se posà a plorar a cap de taula.

—Trau al nen —digué en Genís, anguniós. I mentre sa muller se l’enduia, petonejant-lo, ell s’acostà a sa cosina—: Vaja, Maleneta, has de dir-me què és tot això, perquè no sé avenir-me…

Ella li trencà la paraula amb un gran plany:

—No em llencis, Genís, per l’amor de Déu…! No tinc pare ni mare ni ànima viventa en aquest món… Tingueu compassió de mi, que sóc una desgraciada! Jo treballaré per tu, te faré de mosso, mentre me vulgueu…

En Geniset sentí una punyida al pit.

—Escolta, Maleneta —digué tot seriós—; per què et penses que parlem? Per gasiveria…? Per no mantenir-te?

—No, no, Genís, que ja el conec el vostre cor… Sinó que no sé lo que em passa; ve-t’ho aquí… —i es tapà la cara amb les mans.

—És que, per això, Maleneta; que ens faries un tort si t’ho pensaves. Vos heu criat com germanes amb la Rita, i per germana te tenim. Si un dia te veies sola i desemparada o tenies necessitat i a casa no hi havia sinó una queixalada de pa, amb tu la partiríem… Però si ara te diem que tornis amb l’home, és perquè una dona s’hi ha d’estar sempre amb el seu home…, per poc que puga.

—És que jo no puc, Genís! Tu no saps lo que he arribat a patir. Tingues clemència de mi!

—I el nen?

—No me’l donarà pas si l’hi demano —féu ella tristament.

—I doncs…?

—La sogra l’estima força.

—I tu el deixaries? —exclamà en Genís, meravellat.

Per tota resposta, la dona esclatà en sanglots violents, posant el cap sobre la taula. Son cosí la deixà plorar llargament, i després, tustant-li l’esquena amb bon afecte:

—Ho veus, dona? —li va dir—. Ja m’ho pensava que no tindries cor d’avorrir-lo. Què seria sense tu? Una animeta desemparada… Per les criatures no hi ha res com el costat de la mare. —La Maleneta seguia plorant, plorant… La Rita entrà i en Geniset anà dient—: No t’ho prenguis malament, que si parlem és pel teu bé, Maleneta. Ja saps que una dona fora de l’home és malmirada per tothom, i jo, de tu, hi tornaria…, anc que no fos més que pel nen. Ja em penso que quan te queixes és que tens tota la raó; però amb la raó també pengen. Creu lo que et dic, Maleneta, i perdona’l per aquesta vegada.

—Però si no hi podré aguantar, trista de mi!

—Ell m’ha dit…

—No el cregues, Genís! La paraula la té molt bona, però l’intent molt roí!

—No hi fa res. Torna-hi aquesta vegada, perquè ni ell ni els demés puguen dir de tu ni de nosaltres, i —afegí com per a apaivagar-la—, si te feia patir, aleshores te’n véns per arreu, i llestos: que aquí és a casa teva. Eh, Rita?

—Bé prou que ho sap, això, home.

—Passi lo que passi, tu ets de la sang i hem d’estar de la teva banda.

Ella aixecà el cap i els mirà a tots dos llargament; en els ulls se li veia una desesperació freda, resolta.

—Vosaltres trobeu que hi tinc de tornar de totes maneres?

—En Geniset ho diu pel teu bé… —murmurà la Rita.

—Oh, i tal —afegí ell.

—Bueno.

I s’aixecà, com si ja no tingués res més a fer en aquella casa.

Tractaren d’animar-la, de distraure-la, però ella rodava el cap, sense esperança, dient tan sols:

—Me locaré! Me locaré!

No la pogueren traure d’aquesta idea.

Cap a les tres, en Geniset collà la mula per a acompanyar a sa cosina.

—Diumenge vine’m a veure —li encomanà la Rita, despedint-la.

Ella se la mirà de fit a fit.

—Adéu, Rita —digué tristament. I pujà al carro.

Com el diumenge no es deixés veure, marit i muller se posaren neguitosos.

—Si no ve ella, vés-te-n’hi tu, que no en passés alguna —féu en Geniset.

—Dijous sens falla —contestà la Rita.

I passà el dilluns i el dimarts. A la nit del dimecres, cap allà a les dues de la matinada, van despertar sobtats: algú picava amb un roc en la porta del carrer; els cops retrunyien com a canonades dins la cambra.

La Rita, alarmada, s’assegué sobre el llit. En Geniset obrí la finestra.

—Qui hi ha?

—Obriu, obriu! —respongué una mena d’udol.

—La teva cosina! —féu l’home, corrent cap a baix.

La Rita botà del llit, anant en camisa fins al cap de l’escala.

Era, en efecte, la Maleneta, amb els cabells esblevenats, els ulls inquiets, els narius oberts…, descalça, a mig vestir, sense mocador al cap ni a les espatlles i sortint-li nu del gipó, escollerat, el nevat coll de cigne. Tenia els peus plens de fang i l’aire esparverat, com si la perseguissen. A tot lo que li preguntaren responia solament amb les dents closes i la veu trèmula i continguda:

—És un bandoler…! És un bandoler! Me locaré…! Me locaré…!

De seguida li van conèixer que no era la mateixa.

A punta de jorn, en Geniset se’n saltà a vila pel metge.

Quan el metge va veure la Maleneta, arrugà el front i començà a fer preguntes; però la Maleneta semblava que s’havia quedat muda, guaitava a tothom recelosament, i no van poder lograr que digués una sola paraula. Llavors el metge féu una senya a en Geniset i se’n baixaren al pati, on entaularen llarga conversa. La Rita, que se’ls mirava de la finestra de la sala, veia com el metge passejava amunt i avall, seguit a retaló per en Geniset: de cop s’aturava per a fer una pregunta; en Geniset s’arronsava d’espatlles, el metge es gratava la barba i tornava a caminar; després, posant-se nas per nas, semblà que es confessaven.

Així que el metge sigué fora, la Rita preguntà al seu home:

—I doncs?

—Sembla que serà un ram de bogeria…

—Reina Santíssima! —exclamà la dona, petrificada.

—Per ara no s’hi pot dir res de cert… Demà el senyor tornarà… Diu que n’ha d’haver passada alguna de molt crespa…

Així que la malalta vegé entrar de nou el matrimoni, s’arrupí en un racó, xisclant aterroritzada.

—Perdoneu-me! No m’hi feu tornar…! No m’hi feu tornar, per l’amor de Déu…!

I les dents li petaven l’una amb l’altra.

La tranquil·litzaren, i llavors se deixà amanyagar com una criatureta.

Aquell dia semblava que hi hagués un mort a la casa. La Rita anava esmaperduda; en Genís, capficat.

Esperaven que, havent fugit la Maleneta de nit, son marit aniria a cercar-la o almenys a saber què s’havia fet; però s’enganyaren. En vista de que no compareixia, al plegar de la feina, a la baixa hora, en Geniset tirà cap al mas.

Va tornar nit feta; la seva dona el rebé amb la pregunta de suara:

—I doncs?

—És un reconsagrat. M’ha engegat i no n’he pogut treure res… Mai me l’havia mirat per mal home sinó avui.

A l’altre dia, nova visita del metge; tantost la malalta el vegé, l’esglai va desfigurar-la i anà per a fugir; se negà també a respondre cap paraula. En Geniset i el metge tornaren a baixar al pati; la Rita es posà a la finestra.

En Geniset deia quelcom a mitja veu, i el metge cridà cremat:

—Com que no! Amenaceu-lo amb donar-ne part. Veureu si canta!

I tornaren a secretejar.

A l’anar-se’n digué el metge:

—Fins a demà.

I en Genís, de seguida, cap al mas manca gent; sinó que a la tornada vingué més neguitós i capficat encara que el dia abans, i al preguntar-li la seva dona què li havia dit aquell, respongué, fent l’andorrà, que lo mateix que l’altre dia; però la Rita conegué que no era veritat i quedà malhumorada.

Al començar la terça conferència a baix al pati, ella, morta de curiositat i d’angoixa, era tota ulls i orelles darrere la finestra.

Aquell dia en Genís feia el gasto, xerrant pels colzes, roig com un bitxo. El metge se l’escoltava amb molta atenció, movent el cap i llançant alguna exclamació de tant en tant. Però parlaven d’una tal manera que no se’ls podia entendre d’una paraula.

Així que s’encararen marit i muller, aquell declarà que, segons dita del metge, la Maleneta era ben boja i que la cosa aniria per llarg, si arribava a curar mai.

—Està el senyor en què convé que es quedi a casa per ara…, però això serà segons; no vull pas que l’altre ens prengui per baldufes…

Més després de dues o tres entrevistes amb son cosí, en Genís anà al mas amb el carro i se n’endugué tota la roba de la Maleneta.

Aquesta es quedaria a ca la Rita, però el marit s’obligava a passar-li dos rals diaris pel manteniment. Com en Geniset no s’aconsolés amb tan poca cosa, l’altre no havia tingut més remei que confessar-li que es trobava a les acaballes, cosit de pagarés i sense res ben seu.

La nova, sorprenent, retrunyí com un toc de trompeta, i llavors s’esbrinà per primera vegada que aquell home era un perdulari que lluny del poble s’ho havia malbaratat tot no se sabia de quina manera i que tacaven sa vida misterioses clapes negres que mai s’havien sospitat i que potser mai se lograria esclarir-les del tot.

Per sa mogiqueria cançonera i sa cara fresca i grassona, sempre blavosa del pas del rasor, li deien el «Sagristà»; i era son aire tan nyeu-nyeu i d’home de bé, que an el «Sagristà» tothom li hauria donat l’hòstia sense confessar-lo.

Per això ningú sabia avenir-se de la pobresa d’ell i de la bogeria d’ella i es contaren històries estranyes, fetes de mentides i de sospites; mes encara que molts explicaven fil per randa tot lo que havia succeït, lo cert fou que la veritat positiva quedà enterrada en una tomba de misteri.

El marit va callar com un mort, i a ca la Rita també. Per lo que feia a la Maleneta, quan les veïnes, porfidioses, li preguntaven pel «Sagristà», baixava el cap com un animaló poruc, refunfunyant entre dents:

—És un bandoler…, és un bandoler…!

I se ficava a dins de seguida.

Durant una passada conservà rastres de judici. Com havia estat molt deseixida i sabia fer-ho tot, les dones la cridaven al sol perquè les hi tallés una camisa o unes faldilles, i ella ho feia de bon grat; també l’enrondaven les mossotes perquè les ensenyés de cosir, i les minyones grans perquè les pentinés i les hi crespés els cabells; ella es distreia amb tothom i era la primera d’anar neta i endreçada que donava gust.

Cada dia se’n baixava fins a la creu, a mig camí del mas, per a veure el seu fill, que l’àvia li duia de tant en tant; però al poc temps començà a perdre-li tota mena d’afecte i a desmemoriar-se’n, i des d’aquell punt sa vida donà un altre tomb. A lo millor, per mica de res que la contrariessin, se rebolcava per terra, estripant-se i embrutant-se la roba, i no hi havia qui logrés fer-la-hi mudar; s’avesà a anar descalça i escabellada, i, en lloc de parar el sol amb les dones o trafiquejar per casa, fugia a la muntanya i de vegades no tornava fins al vespre.

La Rita, després de consumir-s’hi, no tingué altre camí que deixar-la fer.

Un dia començà a donar guerra dient que la vaca clapada era seva i que la volia anar a guardar.

—Que hi vagi —digué en Geniset—. Així sabrem on para.

I d’aquell dia en avall anà sempre de companyia amb la vaca.

Passaren cinc o sis anys, la mare del «Sagristà» morí, i els béns d’aquest anaren a l’encant; se deia que quedaria més nu que una ànima del purgatori, quan un dia es va saber que ell i son fill havien desaparegut sense deixar rastre; més tard es digué que eren a l’Argentina.

—I ara, què fem d’aquesta infeliça? —preguntà en Genís a sa muller.

—No l’hem tinguda fins ara? Doncs bé la podrem tenir d’ací enllà. No s’ha pas d’avorrir la sang.

I no se’n parlà més.

La Maleneta, espellifada, bruta, esquerpa, rostida com una terrossa pels sols i pels vents, seguí passejant d’una banda a l’altra, sota l’esplendidesa indiferent del cel i sobre la pau fecunda de la terra, l’ombra impenetrable de son misteri, el secret de sa llarga i trista bogeria.

Madame Severine ho ha dit:

«Els Enigmes formiguegen en tot el món. Si se sabia quantes ànimes en són destrossades, quants cors secretament rosegats dins la fosca dels pits, quants cervells porfidiosament devorats rere la placidesa dels fronts…!

»Nostra via contemporània, més que l’Appia ho fou de tombes, està vorejada de portadors d’Enigmes. Els ulls s’aturen sota el jou dels parpres, mes dins de la closca s’endevina la presència certa del misteri, com la galladura dins la frèvol clova de l’ou…

»Ja no hi ha portadors de llamps i amb prou feina si portadors de ceptres: aviat no se sabrà què s’és fet de les corones destinades als fronts descoronats. Mes els Destins subsisteixen, implacables, pesant sobre els caps més humils, sobre les espatlles més febles. Les Erínnies, ara, com abans, es claven a certes races, a certs llocs i, al capdavall, el cor més petit, tabernacle sagnant, pot contenir l’Enigma».

L’explosió[2]

—Torna-hi, Peret, torna-hi, i digues-li que allò va ser una foguerada, un cop de geni, i que n’estàs arrepentit. De segur que et tornarà a rebre don Eladi, perquè té bon cor. Recorda’t que al passar-te per sobre aquella tartaneta, anant al taller, te va portar al seu mateix llit i mai va faltar-te caldo de gallina ni bona assistència. Recorda’t que tu, amb llàgrimes als ulls, li vas dir que mai més t’oblidaries de lo que havia fet per tu. Si ell, enquimerat, va dir-te una mala expressió, bé prou que vas tornar-t’hi; doncs esteu en paus, i ara et toca a tu rebaixar-te… Si jo tingués gosar, ja tot fóra arreglat.

—Maleït siga. No hi ha perill que callis…! Com si un no estés prou amoïnat! Ja vaig dir-t’ho la setmana passada: no hi vull tornar allí com qui demana caritat. Ell me va despatxar, i no li he de veure la cara fins que ell mateix vinga a cercar-me. Més hi ha perdut ell que jo. El taller li queda com desemparat, puix no trobarà ningú més que li vigili tan bé la feina… Ja li doldrà la feta, Déu m’ajudi!

—Sí, però ell sap on té la bossa i tu no pots viure sense treballar. Ja en traurem força, de que ell tinga de plegar si nosaltres nos morim de fam! De prou bé que anàvem, ara no ens queda un clau; no som pas potentats per a passar una setmana i altra sense veure el color de cinc cèntims… Mira: tot lo que tenia arraconat, ha fugit; la Margarida no vol fer més fermança perquè diu que encara que tornis a treballar, mai més acabarem de pagar-li lo que li devem… A les altres cases ja saps que no fien, sobretot veient amb les dipotecas que en podem respondre de la bestreta… Avui, per un voler de Déu, he pogut fer dinar, però demà, si no es gira la fortuna, haurem d’asseure les barres a taula. Si trobessis una col·locació qualsevulla, anc que no fos gaire bon jornal… D’uns dies en vénen uns altres, però el cas és menjar.

—No em despacientis, ni m’enverinis més, Quimeta; mira que ja estic en el punt de dalt, i un home no és pas de cuiro ni de terra d’escudelles. Com si no l’hagués buscada pertot arreu, la col·locació, Déu m’ajudi! Però tu, burxa que burxa, com si no ho sabessis que tot està ple i que no es troba un jornal ni per a remei… Un no pot fer res que la dignitat i l’honor de la persona ho comporti. Ni per a escombriaire m’han volgut, i això que hi vaig posar al mosso d’un regidor per empenyo. No hi ha que un vulga ser home de bé, i presentar sempre la cara amb tota legalitat, i treballar de cap a cap del dia. Amigu, paciència! Si no trobes quefer, reposa, i a l’hora d’esmorzar passeja per la Rambla, i a l’hora de dinar clava’t un cop de puny als morros, i a l’hora de sopar vés-te’n al llit a fer el bot… I després no tingueu mals pensaments, ira de Déu! Cada dia veig que té més raó en Palmella; i no em digues que et fa fàstic i que és un ingrinyador i un gandul aqueix minyó. Lo que és, més espavilat que tots nosaltres i que no es deixarà pas xuclar la sang pels burgesos, pels enemics dels pobres treballadors, de les bèsties de càrrega. Ah! Quan jo penso que hi ha gent que tenen palaus i malbaraten milions sense tòrcer l’esquena ni sobre l’enclusa, ni sobre el teler, mentre pel carrer transiten famolers a dotzenes sense tenir on jaure, com si no fossin de carn i ossos mateix que els rics…! Sí, Quimeta, sí; digues lo que vulgues, en Palmella té raó; viuen de la nostra sang. Ah, si nosaltres siguéssim homes, si féssim com ells, si ens revengéssim de tots els explotadors! Ara xalaríem, Quimeta, amb lo que nosaltres mateixos hem guanyat, i no hauríem de demanar una queixalada de pa per amor de Déu. Però un dia o altre arribarà la nostra, i llavores…, fora contemplacions! Mal per mal, i que callin: que les paguin juntes! Lo que és jo ja m’encarregaré de l’assassino del meu amo.

—Jesús, Maria i Josep! Calla, calla, Peret, que em dóna angúnia sentir-te! I quines coses fa dir la misèria, Senyor! Déu te’n guard, fill, que fossis com aquell perdulari que tant t’agrada, perquè ja t’hauria avorrert. I no segueixis els seus consells, puix ja ho veuràs a on anirà a parar. Si no treballa, saps per què és? Perquè, aconsellant a quatre caps calents, que no saben lo que es pesquen, els hi fa esquitxar els quartos i pot viure esquenadret. Nosaltres no n’hem de fer cas, d’ell; ja sabem que no som pas prínceps i que ens cal guanyar-nos les queixalades; i ditxós qui pot! Perquè, fill meu, això que de vegades conteu de que no hi haurà aviat ni rics ni pobres i tots serem iguals i no es coneixerà la misèria, ja t’ho dic, jo no ho veig pas prou clar, i creu-me, deixa-ho anar, que, per aquest camí, no hi podreu pas córrer gaire. Així com hem trobat el món, l’haurem de deixar…, i lo que hem de mirar nosaltres és fer les paus amb l’amo, i que et torni a donar feina; lo que és estat és estat i no ens en recordem més. Ja veuràs com, així que et tornis a trobar amb alguna cosa a la butxaca se te’n van aquestes cabòries, i entendràs que no hi ha millor vida que la nostra, quan es pot complir l’obligació.

—Veuràs: no en parlem més, que se’m regira tota la naturalesa i em vénen intencions dolentes. Lo que et torno a dir és que encara que em facin peces menudes no aniré a rebaixar-me amb don Eladi; ho tens entès? I, ara, fes-te el pensament que vulgues. Però lo que et juro és que, si nosaltres nos hem de decandir i dissecar, a ell no li faran pas profit les meves suades. I fora rèpliques, que per a alguna cosa sóc l’amo de casa!

—Com t’has tornat, Peret! De tot això, en té la culpa l’anarquia i tots aquells disbarats que us vomita a l’orella el perdut d’en Palmella.

I la pobra muller, ferida per la duresa de son marit, rompé a plorar, acotant el cap sobre la taula. I ell, sentint que s’enternia, amb tot i fer el ferreny, s’aixecà de la cadira amb una revolada i sortí de casa cridant:

—Sí, eh? Doncs ara me’n vaig a veure’l, an aquell perdut. Bona nit!

—Peret, Peret! —cridà la Quimeta amb un gran sanglot; però la clau tombà, i els passos, pressers, se perderen escala vall.

La dona passà més d’una hora plorant i desesperant-se, ben entristida per aquella misèria aclaparadora, de la que no podien sortir per la tossuderia del seu home, d’aquell home que, mig any enrere, tenia el millor geni del món, prudent, treballador, alegre, i que d’ençà que s’havia aplegat amb aquella colla de tabals i remolers, com en Palmella, que no feien més que predicar coses destornillades, s’havia tornat rondinaire, esquerp, verinós, ple de rancúnies i recels, queixant-se sempre dels amos, trobant raquític el jornal i qualificant el treball de miserable explotació.

Temps enrere, essent fadrí major i quasi bé cap absolut d’un taller de moblista, havia fet embalar amb tan poc compte una peça d’encàrrec, que tots els caires se van pelar i quedà deslluïda. El principal, adonant-se’n, li va fer, amoïnat, alguna advertència; li replicà en Peret amb aspresa, dient-li que si no li agradava s’ho arreglés ell; l’amo li respongué que per alguna cosa el pagava, i que recordés el lloc que ocupava per a no donar mals exemples; que ja començava a cansar-se del geni que anava posant. Furiós, en Peret, cridà que per res havia de menester-li els diners, puix qui donava la sang no havia de mirar tendències… Resultat: que l’amo, fora de si, va fer-li el compte de seguida. D’aquell dia ençà, com per un mal fat, no havia pogut trobar feina, i el geni anà agrejant-se-li a mida que creixia la necessitat; i les idees torbadores, arreplegades en aquell cul de cafetí on feien cap alguns obrers desvagats i quatre ganduls que els explotaven, començaren a arrelar-se en son cervell i a ombrejar-li el pensament i el cor, tornant-li desagradable tot lo que abans més goig i alegria li donava. Son amo estat, que no era rancuniós i havia tingut afecte a son fadrí, l’hauria perdonat si ell hagués fet passos per a lograr-ho: ho sabia pels antics companys, ho sabia també la Quimeta i l’instava sempre perquè es junyís. Però davant d’aquells altres amics del cafetí havia dit que no podia sofrir a don Eladi i que mai més li miraria la cara, i volia sostenir-ho, malgrat els impulsos de son cor, que li deien que aquell era un home de bé, que si tenia un benestar se l’havia guanyat amb son enginy i son esforç en la lluita per la vida, i, per tant, el tenia ben merescut. Per això, quan mossegava amb ràbia el mos de pa que no li matava la gana, sentia que no tenia raó i que era injust mantenir aquella actitud agressiva; però tornava a ficar-se en aquell cafè i a sentir l’aplec de gent esparverada que predicava l’odi i la destrucció irreflexiva, i novament se sentia verinós i es deixava governar el pensament i el cor.

Quan ell fou fora de casa, la Quimeta, amb el cap sobre la taula, plorà estona i estona, fins a sentir-se alleugerida d’aquella pena que li omplia el cor; però després es digué a si mateixa que era hora d’acabar el patir i de prendre un bon determini.

—Demà a la tarda li donaré una excusa i aniré a veure què.

I, més tranquil·la per la resolució feta i per una ombra de dolça esperança que l’invadia, se n’anà al llit.

En Peret tornà a les dues picades; la seva dona, cansada de regirar-se pel llit anguniosa per la tardança d’ell, s’havia condormit tot just, i l’entrada cautelosa del marit no la desvetllà del tot. Com en somnis, sentí remenar poc a poc, molt a poc a poc, per l’alcova, i després petar una cerilla. A la claror pampallugant de la flameta, entrevegé a en Peret, encès de cara, vinclat sobre el llit, parant l’orella, sotjant si ella dormia; i ella estigué ben quieta quieta, mirant quina en faria ell; i ell, petjant amb compte i de puntetes, s’arrimà a la taula i encengué el caputxí de llautó; després se llevà la brusa, i, sotjant sempre, es va treure de les butxaques de l’armilla i de les calces uns paquetets que posà sobre la taula; tornà a mirar-la a ella, a la Quimeta, com indecís, i després d’estar en pensa un minut, va agafar una cadira i l’arrimà sota el penja-robes de fusta, i enfilant-s’hi abastà la capsa de cartó que hi havia sobre la lleixeta, aquella capsa on ella guardava les botines bones, el mocador de pèl de cabra i alguna menudència delicada. Quan va tenir la capsa sobre una cadira, la destapà; ella quasi no el veia, perquè el tempanell de l’alcova li ho privava, però li va semblar que remenava les coses a grapades, sense miraments, i li entrà una gran malícia, amb intents de renyar-lo; però sentia com si tingués el cos de plom i el cap tan pesat, que no es veia amb cor d’aixecar-lo del coixí; i a més, un gran defalliment, un desmai de totes les potències, li havia fos la veu… Per instint de tafaneria volia estar desperta, però se li cloïen els parpres i anava perdent suaument la noció d’ella mateixa. Ja estava enterament adormida quan en Peret se ficà al llit. Amb el cruiximent de les molles es despertà sobtadament, atzarada, llançant un crit.

—Què tens? —va fer ell, malhumorat—. Sóc jo, dona.

—Ai! M’has donat un esglai…! D’on véns?

—D’on vols que vingui? De voltar…, amb quatre companys… Vaja, dorm, dorm.

I es rebaté sobre el coixí, després d’apagar el llum.

Mes ella, altre cop deixondida, no podia tornar a prendre el son i s’estava quietona, sentint a son marit, bellugant-se sempre, dient mots confosos entre dents, bufant i desabrigant-se com si s’ofegués; dormint d’un son agitat i ple d’ensurts, com son de febre.

Quan el rellotge picà sis hores en la saleta veïna, la Quimeta no va tenir paciència d’estar-se més acotxada i es llevà ben a poc a poquet; mes al rentar-se la cara donà un cop de colze al tempanell, i el soroll despertà an en Peret, que d’un bot s’assegué sobre el llit, mirant-la amb ulls badats, badats, que no hi veien encara. Comprenent que estava llevada per arreu, se tirà ell també de peus a terra.

—I ara! Per què t’aixeques? Tot just són sis hores, home. Hala, dorm, que has vingut tard i després estaries mandrós tot el sant dia.

—Bah! Al menos faré gana… —va dir ell amb ironia, tot vestint-se; i no volgué escoltar més raons.

Contra lo que esperava la Quimeta, no sortí a donar un tomb per la Rambla, com tenia per costum d’ençà que estava desvagat. Ella escalfà un tupinet de cafè molt fluix, i se’l partiren.

—Carai! D’això no n’hi ha per a alimentar ni a una agulla de cosir… —ronyicà l’home, aixecant el got i mirant-lo contraclaror.

—Què hi farem, fill! No tenim res més per avui…

—Mala negada facin tots els burgesos! —esclatà en Peret, amb rancor concentrat.

—Vaja, no comencis de bon matí a dir bestieses, ximplet. Tingues una mica de paciència, que tot s’arreglarà, ajudant Déu.

—D’això em refio —mormolà entre dents, com per a ell tot sol. I ja no badà més boca en tot el matí.

La Quimeta, mentre feia el llit, recordà lo que havia vist al vespre abans, sense poder escatir a ciència certa si havia sigut somni o realitat.

—Aviat ho sabré —va dir-se, pensant que no havia de fer més que guaitar el calaixó de la tauleta i la capsa de cartó.

Així que tingué el quarto endreçat, anà a pentinar-se, i al treure les pintes del calaix quedà desanimada: no hi havia cap d’aquells dos paquetets. Se va fer el monyo amb una esgarrapada, morta de desig d’examinar el penja-robes. Mes en Peret la seguia a tot arreu, com un gatet, cosit a ses faldilles, visiblement alarmat. Ella ho notà de seguida i començà a malfiar-se.

«Ah!», pensà. «Prou aquest en porta alguna entre cella i cella. Déu faci que no me li tornin a revifar els vicis de quan era fadrí, i totes aquelles capsetes o embolics no en siguen presents per alguna bolera del flamenc…! Pobre d’ell si fos, perquè… Si un home desvagat no discorre més que dolenteries!».

I el mirà tot sospitosa, desconfiada, amb una punxeta de gelos fiblant-li l’ànima. Però de seguida atinà en que lo dels presents era un gran disbarat. Pobret! Quan no tenia un cèntim per a fer cantar a un cego…! Aquesta idea la posà contenta, profundament contenta. Per aquella banda no hi havia que tenir por. Però tornà a mirar-lo, a ell, i sentí una nova punyida al cor. Decididament, an aquell home n’hi passava alguna; tenia un aire diferent dels altres dies; una certa cosa que el denunciava. Hauria jugat potser, i aquells paquets serien les ganàncies, que no volia deixar-li conèixer? Quina malícia que no se n’anés un minut…! Però ja rumiaria una excusa per a mirar la capsa: allà hi devia tenir l’embull.

La Quimeta, tota neguitosa i agitada, baixà a la botiga del costat a que li fiessin una lliura d’arròs i quatre fils de bacallà per al dinar, i tornant a dalt trobà en Peret amb un tupinet de ferro a la mà, sortint de la cuina.

—Què en vols fer, d’això? —va preguntar-li.

—Jo…? Res… Anava…, anava a regar el julivert del test —va respondre, contrariat.

Però ella reparà que en el tupinet no hi havia una gota d’aigua.

Rabiosa, i per veure si l’atrapava en alguna cosa, baixà una o dues vegades més, tornant a muntar de seguida; mes sempre el trobà llegint tranquil·lament uns diaris socialistes rebregats que tenia per allà.

Després de dinar, dissimulant son neguit, va preguntar-li:

—Escolta, tu: que no vols sortir gens?

—No… —féu distret.

—Per què? Que no et trobes bé, o què et passa?

—Sí, dona, sí, que em trobo bé; però ahir vaig retirar tard i no tinc ganes de córrer: ve-t’ho aquí… Després —afegí amb veu sorda— que també em convé rumiar; és hora de fer alguna cosa.

Ella es tranquil·litzà una mica; potser sí que aquell atzarament no era altra cosa que mals de cap de necessitat.

Allà a les tres va dir-li que si no l’havia de menester se n’aniria a Gràcia a veure la seva tia, i que si ell sortís deixés la clau al sabater del costat.

Ell semblà que respirava de gust; mes així que la vegé arrimar-se al penja-robes, pegà un bot, cridant:

—Què vols fer?

—Ai, ai! Abastar el mocador de pèl de cabra, home…

—Però, que no el veus aquí, sobre els pantalons?

En efecte, el mocador era allà, i, amb tot, la Quimeta tenia la certesa de que dos dies enrere l’havia ella mateixa endreçat, ben plegadet, dins de la capsa.

Aleshores vegé clar que en Peret li amagava alguna cosa, i el cor se li serrà com si l’hi estrenyessin dins d’un nus de corda. De bona gana s’hauria quedat a casa, però ja era tard per a dir-ho sens inspirar sospites. Si ell entenia que es malfiava, amagaria més l’embull i no convenia.

«Ah!», es digué de pensament, tota amoïnada. «Ja pots fer, ja, que una hora o altra t’aixarparé i et descobriré el marro, mal home!».

I es prometé tornar a casa així que li fos possible i no deixar-lo en sol ni en sombra. En sa rabineria, anava ja a sortir sense donar les bones tardes, quan ell l’atrapà vora la porta i, agafant-la per la cintura, digué mig rialler, mirant-li els ulls:

—Que eixuta, minyona…! Ni un me’n vols fer, per despido?

Ella el guaità, alegrement sorpresa, i els dos caps, atrets pel mateix impuls, s’acostaren i sonà un bes fort, ple, sencer: un bes de casats joves que encara s’estimen.

—Ah, poca-pena! —féu ella, amenaçant-lo amb la mà.

—Tu pla que si no et vinc a fer lo rendivú ni em deies adéu.

I li féu quatre pessigolletes, somrient. Ella se retorcia enriallada.

—Estigues, tonto, més que tonto!

—Vaja, còmica: qualsevol diria que et sap greu!

Ella es plantà en sec, i, una mica salamera, veient-se-li els grans desitjos de jugar en els ulls, li preguntà:

—Noi: vols que em quedi?

Ell es posà seriós de cop, i la deixà.

—No, filla, no: serà un altre dia…, vés a passeig, avui.

Li donà la pobra dona una mirada de viu ressentiment, i la punyida li arribà al fons del cor.

—Fins al vespre —féu, sentint que li muntava un ruixat de llàgrimes que li posaren els ulls encesos; i baixà l’escala corrent, sense girar el cap.

A una dotzena de passos trobà en Palmella, amb una mà a cada butxaca, caminant tot xano-xano. Ell li donà les bones tardes i ella ni va tornar-les-hi.

Tan enrabiada estava amb el seu home, que sentí que d’estona no podria enraonar amb ningú, i, per a fer temps i esbargir la malícia, voltà alguns carrers, nerviosa i adelerada.

A cosa de les cinc, en Peret i en Palmella baixaven l’escala de casa del primer. A la porta s’aturaren, i en Palmella, tustant-li l’esquena, li va dir:

—Vaja, adéu i tingues compte. Ja ens veurem aquesta nit, eh? Que baixis una estona.

—Està clar. Adéu.

I se separaren. El Màndria prengué carrer amunt, i l’altre anà a deixar la clau a casa el sabater; després tirà carrer avall, avall, amb pas precipitat i prement el colze dret sobre la brusa. Anava preocupat, sens adonar-se de res ni de ningú; una vegada aixecà els ulls i vegé la casa de son amo estat a pocs passos. Es parà en sec, sorprès, i es fregà els ulls amb els nusos dels dits. Després, talment com si fes memòria d’alguna cosa oblidada, mirà en tots indrets amb atenció i, estremint-se, tornà a acotar el colze contra les costelles. Vegé venir un tramvia i s’ajupí, fent que es cordava les espardenyes. El tramvia passà; i en Peret treia ja de son cau un bulto que duia amagat sota la brusa, quan unes veus acalorades li van gelar les sangs. Eren dos jovenots, que disputaven, manejant molt els bastons i que passaren sens adonar-se d’ell. Aleshores, trèmul, atzarat, s’arrimà a l’altra renglera de cases, un tros avall del taller de don Eladi, i es posà a caminar arran de paret i mirant esparveradament cap a una banda i altra. Com era lloc poc transitat, amb prou feina passava una que altra persona ataleiada que no es destorbava a mirar res. Arribà al davant de les reixes verdes de l’obrador, i abaixà vivament el cap, esfereït de que el pogués veure algun de sos antics companys. Al peu de la porta s’aturà. Sentia com si regalims d’aigua freda li corressin al llarg de l’espinada, i les cames li tremolaven com a un vellet. Durant un moment quedà esmaperdut; després, ràpid, debategant, s’ajupí i posà en el galze de la porta aquell bulto que havia dut sota la brusa, embolicat en un mocador de butxaca lligat dels quatre becs, i per entre quines arrugues sortia una cueta de cordó gruixut. Si en aquell punt l’hagués vist son antic principal, no l’hauria conegut: groc com un difunt, petant de dents i amb els pèls de celles i bigoti drets com els d’un raspall.

Tot arrupit, encengué un misto, però, com tremolava, va apagar-se-li; n’encengué un altre, i lo mateix; per fi, amb el tercer logrà calar foc a la cua del cordó. Durant un moment, tingué coratge per a mirar com s’encenia; però després, inconscientment, perduda la raó, s’aixecà i es posà a córrer com un endimoniat, sense reparar si algú el podia veure. Quan va ser un tros lluny se parà en sec i s’arrimà a una porteta, creient que li venia un treball; els polsos li martellejaven furiosament i les cames se li torcien. Vacil·là un moment, i després, a malgrat d’ell, pres d’una por horrible, mirà cap amunt. Aleshores passà quelcom tan espantós, que en Peret sentí una sensació horripilant, com si una eina de mil caires li separés, alhora, la carn de tots els ossos de son cos.

Allà, en el portal de casa don Eladi, hi havia aturada una dona, la Quimeta, tranquil·la, riallera, despedint-se d’algú que no es veia. Fou cosa de no res.

Esclatà una detonació eixordadora que atronà l’espai, seguida de remors de terratrèmol i petament de vidres: un núvol negre ho tapà tot, i caigué sobre l’empedrat sosmogut una pluja d’estelles, calçobre, ferros retorcits i…, engrunes del cos de la Quimeta.

Al baixar de les cases els veïns, esparverats, empassegaren amb un home estenallat sobre l’acera: era en Peret, el dinamiter.

Nochebuena

—Vaja, dona; una vegada a la vida ja es pot fer. Avui és Nochebuena…

—Sí, però als meus anys, filla…

—Per això: perquè ja no en veureu gaires més.

—Si cada dia me’n vaig a posta de sol al llit, com les gallinetes…

—Així veureu la lluna, que potser no l’heu vista de l’any de la picor…

—Tens raó, filla; a mi sí que la serena no em trencarà pas els colors.

—Mira, Màxima; si tu te’n baixes, jo també em quedaré i anirem de company: jo, tu i la Mariagneta de can Piu. Ens jugarem els anys, que ja en tenim un picotí… Totes plegades, a la ratlla de… Veuràs, comptem-ho. Tu, quants…? Vuitanta…?

—Què dius, borranga…? Encara no en tinc ben bé setanta-nou i mig. Fins pel gener no cau, el mig.

—Bé, digues-li hatxe; posem setanta-nou… Jo, vuitanta-un… L’altre dia la noia va trobar-ho assentat a la llibreta de l’avi, el dia del meu naixement: una llibreta embolicada en butlles d’aquell temps. Oh!, i que se n’ha perdut ben bé la mena de les butlles aquí, no trobeu?

—Deixa’t de butlles, ara, i escateix això dels anys.

—Hala, doncs; hem dit setanta-nou i vuitanta-un: si dels vuitanta-un en traus un i el poses en els setanta-nou, fan dos vuitantes. Oi, noia?

—Bé m’ho sembla.

—I dos vuitantes afegits deuen fer…, deuen fer…

—Més de cent deuen fer, jo compto…

—Oh, està clar! I que si te donessin una morma per cada un que en passa… Mira: de vuitanta, per a arribar a cent, només hi manquen… Calla, deixa-m’ho rumiar. Hi manquen…

—Hi deuen mancar…, dues desenes, jo compto. No t’ho sembla?

—Just, dues desenes. Bé en saps prou de comptar, per no tenir lletra!

—M’hi vaig practicar una mica en aquells dos mesos que va estar malalta la cunyada, i jo me li cuidava de la botiga… L’any dels carlins, saps?

—Prou, i que ja en fa un bell ramat també!

—Bé, torna an els nostres i no te’n distregues!

—Tens raó: de seguida tot me fuig de la memòria… Dèiem: vuitanta i dues desenes, cent… Així són cent i…, cent i…, noia! De vuitanta anys, si en treuen dues desenes, per quants queden?

—Calleu: deu, un; vint, dos; trenta, tres…

—A mi m’agraden aquests que compten com un repent, sense haver de menester els dits.

—Vaja, ja m’heu fet descomptar, veieu?

—Ai, pobra de mi…! Digues, digues…

—Són sis desenes el que sobren…, seixanta…

—Guaita, Màxima! Seixanta! Qui ho diria? Més d’un cent i mig entre totes dues…!

—Oh, i encara manca la Mariagneta!

—Bé, la Mariagneta és més jove que nosaltres.

—I tant, dona! Fora que tinga el temps amb baga escorredora…

—Te dic que sí. Mira: jo ja duia sivelles als mangots que ella encara anava amb el mocador lligat al braç i la coforra de blavets…

—Pots comptar! Venia a balles a l’era amb la meva colla, i jo no veia pas que menudegés… Encara me’n recordo del primer dia que la va traure en Piu: no hi veia de cap ull, de tan contenta.

—Ho veus, dona, com és més jove? Deien que en Piu t’havia deixat a tu perquè li podies ésser mare…

—Què dius? Valenta mentida…! Que en Piu me va deixar a mi? Tres vegades l’havia desnonat quan se va arrimar a la Mariagneta…, que si jo el vull, an en Piu, no li hauria pas hagut d’apedaçar les calces en sa vida…

—Bé, dona, no t’hi acaloris, per això.

—I pel que dius de vella, tingues entès que quan me vaig casar amb en Miquel, tenia vint-i-cinc anys i, en feia tres de lo d’en Piu; ja veus.

—Deixeu-ho córrer, valga’m Déu, i no renyiu ara per una fotesa que devia passar quan lo del francès.

—Ja tens raó, noia; sinó que la Màxima té aquest geni…!

—A mi m’agrada donar a cada u lo que siga seu.

—És que no li quitem pas res a ningú, dona… Era un enraonar…

—I digueu, Màxima: hi veniu o no hi veniu a jugar a cartes, aquest vespre?

—Deies que també hi vindria la Mariagneta?

—Si hi som tu i jo, és clar, que no farà falla; ja saps que sempre la fem plegades…

—Sient aixís…

—Està clar, dona; i llavors podreu esclarir lo d’en Piu i veureu per a qui queda la raó.

—Només que el pobre gat m’enyorarà… No hi està fet que jo me’n vagi de nits, pobra bèstia!

—Ja vos deixaré la gata per a fer-li companyia…

—Fuig-me d’aquí! La faríem ben bona… No vull escàndols a casa meva, que prou que dóna que dir a tot el barri les nits que fuig.

—Encara em fareu riure, Màxima…

—I ara, deixeu-me’n anar, que ja llostreja.

—Que et recordis de tornar…

—Si no sóc aquí d’hora, comenceu… Vaja, santa nit a tothom.

—Santa nit, Màxima; i deixeu la cadira, dona.

—Té, ja no me’n recordava: aquí la poso, darrere la porta…

—Fins a després.

I la Màxima, lleugera i bellugosa com de costum, deixà la cadireta baixa ben aconduïda per la sessió del vespre i sortí de casa la Marcona, allisant-se el davantal i tapant-se la boca amb el bec del mocador del cap, per por d’aquell airot de desembre tan gebrat i fi que es ficava entre carn i pell.

La Màxima, la Marcona i la Mariagneta de can Piu eren les tres velles més saonades del poble, vivien al mateix carrer i eren companyes de la joventut ençà; cada diumenge jugaven a cartes a ca la Marcona, i cada diumenge disputaven per una cosa o altra, fins a un extrem que s’hauria dit que anaven a renyir per a sempre; però, lluny d’això, com més se barallaven, més amigues eren, fins al punt de dir els veïns:

—Quan l’una caigui, l’altra s’esclofollarà, d’aquestes tres.

La Marcona i la Mariagneta tenien un ramat de fills i filles que les ajudaven a companejar la pobresa; però la Màxima no n’havia tingut mai, de fills, i, mort son marit ja feia anys, vivia sola en una caseta menuda i endreçada com un pitxer; sola amb son gat clapat, que mai la desemparava, i amb quatre gallinetes que passejaven pel pati amb majestat de regines, coronades per la rosella encesa de sa cresta.

Segons dir de la gent, la Màxima vivia com una òliba, de por que els nebots que podia posar-se a casa no li fessin córrer el sarronet de duros aplegats pel marit fent contrabando en aquell temps en què els napoleons només valien dinou rals. Més, segons altres veus, també podia ésser causa de sa solitud el geni que tenia: un geni tan prompte, que quan li venia la foguerada —i solia venir-li sovint— hauria estat capaç (paraules de la Marcona, que la coneixia bé) de dir damnacions al mateix fill del rei; i afegien que ella, coneixent-s’ho, preferia estar bé amb la parentela, tenint-la lluny, que haver de renyir-hi posant-se-la massa a la vora.

Neta i polida com un cristall, tenia la caseta que donava goig de veure, i ella flairava sempre a bugada i a pomes del ciri, el perfumer de ses caixes i armaris. Tot el sant dia trastejava per la casa, com si només tingués quinze anys, fregant, emblanquinant, apedaçant la roba, regant l’aufàbrega i la menta. El dilluns, amb la muda de la setmana dins del covenet, tirava cap al rec a passar-la per aigua, i després la desava fins a l’altra setmana, que tocava de posar-la al cossi; al dimarts, de bon dematí, passava la farina bo i refilant cançonerament, a l’aire del sedàs, follies i corrandes del temps vell:

La filla n’està malalta

la filla del rei francès,

a la ciutat de Granada.

Un dia jo em passejava

pels carrers de Mataró,

i moltes d’altres a quina més escaienta; el dimecres, pastava, a l’estiu per a vuit dies, i a l’hivern per a quinze; el dijous, feia menudències delicades —ara un serrell de tovallola, ara una vora de mocador de pita, ara un potet de confitura—; el divendres, dissabte dels alts; a l’endemà, dissabte dels baixos, i el diumenge santificava la festa, mudant-se de bon matí i anant a missa de set, i a la tarda jugant encegadament a cartes fins que fosquejava. Aqueixes eren les feines precises i invariables; mes com que eren feines tan menudetes en si, per ella sola, li sobrava temps entre setmana per a anar a tots els enterros del poble, acudir per a donar-hi un consell o un cop de mà, a les cases on hi havia treball i ajudar a tal veïna a traginar un semaló d’aigua o aguantar per una estona la criatura de tal altra. Donava un crostonet de pa a tots els vells i esguerrats que s’aturaven a la porta, i cada diumenge deixava anar una peça de cinc cèntims a la bacina de missa; tot lo que, al plegat, donava a la Màxima nomenada de «rica» i de bona dona, això, malgrat el geni revés que tenia.

Tal com havien quedat a la tarda, així que va haver sopat, la Màxima s’enllestí per a anar a jugar a cartes. Tant perquè no li movés fressa com per a calmar la mica de remordiment que li feia deixar-lo sol a casa, havia atipat el gat molt més que els altres dies i volia que s’adormís ben aviat en el cabasset que li tenia vora del foc; però la mixeta, neguitosa, potser de massa farta, mai estava prou bé ni acabava de jaure’s i quedar quieta; s’estirava, aixecant el ventre mateix que un pont i adreçant la cua com un fus; badallava amb parsimònia, caragolant i descaragolant el floc rosat de la llengua, donava voltes sobre el jaç, ara d’una banda, ara de l’altra, amb el caparró amorrat, com si ensumés quelcom; després es deixava caure i s’enrodonia per a tornar a posar-se de seguida sobre les potetes i tornar a voltar i tornar a jaure, ja de cara al foc, ja d’esquena. La Màxima hi perdia la paciència, perquè s’anava fent tard, però no gosava deixar-lo despert, de por que mogués un escàndol cridant tota la nit. A la fi, ajocant-se vora el cabàs i amoixant-lo seguidament amb la mà, logrà que s’aquietés. Quan el ruum, ruum, ruum…, acompassat denuncià que a la fi dormia, la Màxima s’aixecà, i, petjant de puntetes, anà a donar una vista a la porta del pati i posà els mistos al costat del llum per a no haver de palpar quan tornaria. Ja no tenia enveges de sortir, i, passant per davant de l’escala, el cor se n’hi anava cap amunt i no es podia estar de fer un badall darrere l’altre; però havia promès baixar a ca la Marcona i volgué tenir paraula. S’embolcallà cap i cos amb la caputxa vella, apagà el llum, i al carrer. Al passar la porta, l’aire gebrat li ferí la cara com un grapat d’espines; se tapà fins al nas, i avall.

A mig carrer, una ombra que venia en direcció contrària grunyí la bona nit al fregar-li el colze.

—Déu la do bona, Pere Anton —respongué ella; i afegí per sa caputxa—. Miracle, que en tal hora com aquesta no sigues a malmetre els diners de la família…

Perquè en Pere Anton, el veí del cap del carrer, era un cap-roig, gandul com una estaca i jugador com un cadell, que deixava als mals llocs tot lo que podia haver i feia veure la padrina a la seva pobra dona. Quan la nit de Nadal, que era la més arriada per a les juguesques, feia cap a casa, no devia tenir un clau a tret d’ungles.

A l’arribar ella a ca la Marcona hi havia una gresca encesa: tota l’entrada estava plena de gent, cridant i fent gatzara. S’hi havia reunit mig barri, i no pas dones soles, sinó homes i tot: tres o quatre vellots que reien, pipaven i escopien, omplint-ho tot de fum, d’estossecs i salivades mateix que si fossin a la taverna.

Així que la vegeren entrar, cridaren tots alegrement:

—No sabeu, Màxima? Plegant d’aquest pic, farem la castanyada. Vint cèntims per hom, en menjarà tothom que vulga, i fins hi haurà un xerric de garnatxa, dolça com una mel.

Li feren lloc a la rodona i s’escaigué al costat d’en Pep, un conco molt alegre, amb ullets pipellejants de color de cendra, i amb les genives nues, sense més estadant que una trista dent, llarga i groga que a cada alenada batia mateix que un picaporta.

—Alça, Pep, quina pareca! —exclamà una mossota.

—Déu n’hi doret, Calena! L’arreplegués tan caia el teu currutaco! —respongué el conco, fent petar els dits i ensenyant les genives de banda a banda, amb una gran rialla.

—Voleu dir que encara faríeu un pensamentot?

—Cap de col! Ella que provi de donar-me el «sí», i ara mateix me’n salto a la rectoria per a les llicències…

—Dona’ls-hi corda, gat…! —sermonà la Màxima.

—Mira que així que arribis a l’altre món t’hauràs de disputar amb en Miquel per a veure qui se la queda.

—Ja m’aconsolo de tot… Ella mateixa triarà; però estic cert que quan me veja la cama tan ben feta, jo seré el preferit. Perquè la hi tinc molt, de ben feta, la cama; després te l’ensenyaré. Màxima; ja veuràs; no et pensis que les duc a tall de falç, com el difunt.

—Deixa’l estar a la glòria el difunt i no te’l posis més a la boca…, que al mancos ell no era vell i boig com tu —digué la Màxima, ja cremada.

Però el fadrí la desarmà fent-li una moixaina i pregant-li amb el còmic xec-xec de sa boca esdentegada:

—Ai, prendeta del meu cor! No t’enfadis, per l’amor de Déu…!

Tota la rodona xisclava i picava de mans.

Així que el pic acabà, arraconaren bancs i cadires i tothom es va seure a terra. La cridòria i la bulla creixia.

—Les castanyes! Vinguen les castanyes!

—I el porró!

—Oh, encara s’hi ha d’anar, pel porró!

—Doncs, què penseu? Hala a cercar-lo, xerric, tu que ets el més menut de la colla!

I mentre el bordegassot designat corria cap a la taverna, portaren del fogó el cabàs de les castanyes, ben abrigadet amb una estrassa.

—Arraconeu les potes! —cridava la Marcona. I, estenent l’estrassa al sòl, abocà el cabàs enmig del rotllo. Les castanyes rodolaren, petant sordament, negres, grosses, fumoses.

Una dotzena de mans s’allargaren barroeres.

—Canai, que pessiguen!

—No s’han pas encadarnat!

—Que bé s’espellofen!

I, mentre uns es bufaven els dits, els altres feien saltar les castanyes d’una mà a l’altra per a no cremar-se.

—Ànsia, Màxima, que això és una revifalla; mai més hi seràs tan jove! —cridà el conco, pegant un pessic a la cuixa de sa companya.

—Ai, desvergonyit! —i una bona clatellada li féu fer un gran acatament a la rodona.

Tothom reia.

—Ei, ei, fora joguines!

—Això no va per bon fi…

—Ja sabem què cosa és jovent!

—S’han de fer els ulls grossos!

—Ten compte, prenda, que amb una mica més me fas empassar la dent —i el vellet reia, amb la boca plena de castanyes que aixafava ràpidament entre les polpes dels índex i polze.

Quan arribà el porró, tots volien la primera tirada, i va córrer risc que no el trenquessin, estrebant de tots costats.

—Ei! Prou!

—Jo en vull!

—Que en deixis!

—Ara tu.

—No, jo!

—Per torn!

Quan el conco l’atrapà, posant-se de genolls en terra i aixecant el braç tant com pogué, féu, tot eixelebrat:

—Bada la boca, Maximeta!

—Vols estar, gat dels frares? —i vençuda per aquella sortida, se li escapà un estufet.

—Així!

—Ben fet!

—Doneu-li beure!

—Fugiu d’aquí, que tota m’arruixaria!

—Què diu arruixar? Tinc el pols més ferm que el campanar!

—Estigues, boig!

—Doncs, bada la boca!

I no hi hagué més remei: la Màxima hagué de beure. S’estengué el davantal sobre el pit, per a salvar el llampant mocador de tibet, repenjà el cap enrere, i un rajolí de robins, des de tres pams enlaire, li caigué just al mig de la llengua.

El xerric que ella hi va fer se sentia del mig del carrer estant, i aixecà una tempesta d’alegria; però un altre estufet inoportú l’ennuegà, i allà foren els treballs a picar-li el clatell per a retornar-la.

Acabant la castanyada, els joves volien fer una altra partida; però els vells protestaren, perquè era a prop de mitjanit; i amb molts «Déu vos do bones festes» i «Fins a un altre any, si Déu ho vol», es despedí tota la colla.

Uns cap avall, altres cap amunt, de seguida el carrer quedà desert, i quan la Màxima arribà a casa seva no es veia una ànima pels entorns. Deixant-se anar la caputxa que duia arrapada sota la barba, es tragué la clau de la butxaca i la ficà al pany; però així que pitjava per a fer-li donar tomb, la porta se li obrí d’ella mateixa.

—Aquesta pla és bona! Podia ben amagar-me la clau i havia deixat la porta ençà!

Un cop a dins, tancà i barrà a les palpentes, i després s’entrà a la cuina per a encendre llum. La mixeta, al sentir fressa, aixecà el caparró, guinyant ara un ull, ara un altre; però, així que reparà bé a la mestressa, fugí d’un bot del cabasset, llançant un miolet de sorpresa, com si la dormida no li hagués eixit a compte.

—Ah, beneitona! Que et penses que ja som al dematí? Dorm, dorm, que encara n’hi ha per a estona.

Però la mixeta ja estava deixondida, i en comptes de tornar al cabasset se li ficava entre peus i la seguia a tot arreu amb la cua dreta i els ullets resplendents com un parell d’estels.

Anà a beure una tirada d’aigua del càntir de la cuina vella, sortí a fer una feina al pati, i se’n pujà a dalt, sempre amb l’animalet a retaló, que semblava pidolar, amb sos crits impacients i manyagois, el tall de torrada que li pertocava de l’esmorzar de la mestressa.

La Màxima tenia tanta son que sense aquell miolar del gat s’hauria adormit dreta.

—Vés-te’n, animalot, que no estic pas per a tu, ara —li deia deshumorada, apartant-lo amb el peu; però la bestiola ara un pas endavant, ara un pas endarrere, aixecava el morricó de seda per a mirar-se-la sempre, amb un prec persistent en la veueta dolça i en els ulls verds. Entraren a la cambra i la Màxima anà a deixar el llum en la cantonera de rajola de vora el llit. Al girar-se es quedà erta: el llit estava tot descompost, amb les robes estiregassades de través i pengim-penjam d’una banda i altra. Un pressentiment terrible li traspassà el cor com una punyalada, i, amb una força i rapidesa de què no semblava capaç, aixecà el matalàs i el doblà sobre el llit, enfonsant el braç dins de l’obertura de la màrfega.

—Gràcies a Déu, Senyor! —exclamà en veu alta.

Havia trobat amb el cap dels dits un cos dur que no podia ésser altre que el sarronet beneït.

Però en aquell punt un esbufec i un miol estranys, de por i d’amenaça alhora, li feren aixecar el cap, bo i sense moure el braç de dins de la màrfega, per a no perdre el contacte de sa riquesa; i tan morta la deixà lo que vegé llavors, que ni que hagués volgut traure’l després, aquell braç enforatat, li hauria sigut possible. Darrere la porta de la cambra, amagat en l’ombra, un home —en Pere Anton— test, immòbil, com si fos de fusta, se la mirava fixament, amb ulls que relluïen verdosament en la foscor, com ulls de mixtura.

El gat, a tres passes d’ell, arrupit com si anés a envestir-lo, bufava i miolava d’una manera que feia feredat. De sobte, pres de por a son torn, pegà un gran bot per a fugir cap a la sala; però llavors la porta girà ràpidament, com una bandereta de penell, i abans de que el gat acabés de passar l’enclogué entre el batent i el galze de la paret. Sonà un soroll esgarrifós; mena d’udol, de xiscle i de gemec, tot a un temps, seguit d’una agra cruixidera d’ossos, i el pobre animal quedà amb el llom reblincat, les potetes esparramades sense tocar enlloc i esclafat dins de l’encaix, aquell caparronet bufó que cinc minuts abans pidolava amb veueta impacient i manyagoia.

Aleshores i abans que la Màxima es dongués compte clar de la facècia, la fera es llançà cap a ella d’una gambada, el coll estirat, blanquejant les dents sota la rojor del bigoti… Una onada calda l’abrigà, deixant-la sobtadament sense vista i sense oïda, el braç va capolar-se en son estoig de bosses, esgarrapant el sarronet beneït de la riquesa, i el pit quedà premsat com una hòstia sobre la màrfega. De genolls dalt del matalàs, en Pere Anton saltava i pitjava amb totes ser forces.

No es va sentir un crit ni un gemec; però quan l’assassí aixecà la panna de llana, ja no quedava amorrat al llit altra cosa que un cadàver. En Pere Anton ficà també el braç al costat de l’altre, per l’obertura de la màrfega, i el sarronet fugí de son cau per a sempre més. El matalàs tornà a caure sobre la morta, els peus se li gebraren dins de les sabates i el llum il·luminà aquella estranya escena fins que se li acabà l’oli.

Et voilà tout.

L’enveja

Entre les roentors d’aquella posta, que era un deliri de colors encesos, caminava serena, reposada, amb una majestat solemnial, com una gran deessa camperola. Son bust, rublert de saba, trontollava suaument, amb un ritme sever ple d’harmonia, com la d’un poema clàssic, i sota del gipó s’hi endevinava el pit dret i sencer com un portent d’ivori, mentre a l’entorn del rostre, blanc i massís, a tall d’ametlla tendra, la cabellera, rossa —ros d’espiga madura—, li feia un nimbe d’or; i amb aire de corona d’un ufanós imperi, imperi fill de l’excelsitud de la matèria, duia sobre del cap una panera que no semblava d’esquerdalls de canya, sinó de llenques d’or entreteixides. Dins de la panereta resplendien, amb son esplet de vives coloraines, les primícies de la fruita novella, com un dolç «Déu-vos-guard» de primavera.

Tornava d’un hortet de terra parda, de collir-hi la fruita primerenca, amb un goig voluptuós de jardinera que esponcella les branques per a fer un pom vistós, present de recatada prometença; i encara se sentia commosa de l’esforç, tots trèmuls els narius i humida de suor la pell de mareperla.

Caminava serena i reposada, com qui va per camins erms de misteris i sorpreses traïdores; com qui està refiat de que l’espera la pau d’una agradable companyia.

Sota del cel roent, tot ell deliri de colors encesos, s’hauria dit que era una flor superba a punt d’esbadellar-se, a punt ja de granar i treure fruita. Mes, no: era una flor que al fons del calze duia el rosec d’un corc; el gra, el fruit que es pressentia en ella, com en la branca vigorosa i feta, no esdevenia mai. Al poble, de motiu, li deien «Forra», perquè feia deu anys que era casada i les seves entranyes restaven infecundes com entranyes de verge. L’amor havia pres posada en ella com un bon Déu que alegra amb sa presència, mes que no fa cap do; la convertí en esposa, mes no en mare. Son marit, un bon noi de terra cuita, se la volia amb un estrany desfici; fins la volia massa, segons deien les comares del barri que darrere les portes ajustades espiaven la vivor d’una abraçada o l’espetec d’un bes, en la penombra del celler dels nuvis. Però aquests, pensant sols en estimar-se com un parell de tórtores, van passar temps i temps, fins que cert dia, d’improvís, repararen una cosa, que no havien notat fins aleshores. No tenien cap fill! I es van mirar sorpresos, com si se preguntessin l’un a l’altre el perquè de l’absurd; mes com no van saber què contestar-se, tots dos van quedar muts.

Però si fins llavors no coneixien lo que fos un anhel sense mesura, d’aquell dia en avall ja van saber-ho. A son goig de voler-se perquè sí, amb deliri egoista, s’hi barrejà l’escalf d’un nou desig: desig de que l’amor que se tenien pagués en bona llei lo que devia.

Ja no era un impuls inconscient lo que unia sos llavis, sinó certa esperança falaguera d’una nova ventura més serena. El pensament del fill, mateix que una corrent misteriosa, los atreia sovint l’un cap a l’altre, i ella s’enrojolava, i ell, trèmul i esblaimat, se la mirava amb una humil tendresa, com si anés a endreçar-li una pregària; com si reverenciés en los encisos d’ella l’encís d’un nou encís pròxim a nàixer… I anaven esperant, amb frisaments de goig i amb inquieta confiança, el gran adveniment.

Mes…, va passar un any, després un altre, sens un menut senyal; i marit i muller, impacientant-se, van sentir que l’angúnia els corprenia; son anhel, a poc a poc, va concentrar-se, va anar fent-se tossut i es tornà idea fixa. En aquell punt lo poble olorà el drama, i, amb son instint pervers de bèstia inferior, clavà la urpada al punt que més dolia i els anomenà «Forros», lo motiu pregoner de sa desgràcia.

Llavors en lo front d’ell una ira mal covada hi gratà un solc profund, i en los serens ulls d’ella un deix de melangia enyoradissa hi destrià reflexes de tristesa.

Mes encar l’esperança persistia, puix sos cossos sencers, gentils i joves, los hi semblaven bona prometença i la millor penyora d’esperança.

No tenien fillets, i ben xamosos, tants de sers imperfectes? Doncs, per què ells, que no ho eren, no havien d’infantar una niuada d’àngels d’anquetes toves i ullets com un cremell?

Ai! Aquells bons esposos no sabien que en los jardins humans, com entre plantes, lo plançó més bonic no és pas lo que més lleva…, potser per massa saba. Lo que se’n va en ufania es perd en fruita, i els amors més roents los més estèrils.

Per això, tal vegada, anaven passant mesos, i d’aquella niuada tan volguda ni el davanter eixí; fins que a poc a poquet l’esperança sagrada, acaronada amb tant d’anhel, un dia, començà a destriar-se com una fumarel·la d’un foc que no ha esclatat ni una guspira.

Una vegada més no havia estat lo que semblava que hauria hagut de ser; una vegada més en lo jardí dels somnis s’havia desfullat una poncella sense haver-se badat i sigut rosa.

Mes, amb tot, als deu anys de matrimoni encara s’estimaven amb igual voluntat, igual constància, però sense cap ànsia ni deliri. Son afecte profund, inalterable, era el de dos companys que van plegats per la mateixa via i estan predestinats a una comuna sort o desventura. Vivien resignats, i al creuar-se tranquil·les ses mirades ja no traïen la passada febre; ja no se preguntaven: «Qui sap…? Potser a la fi…». Però sobre el front d’ell hi havia quedat aquella arruga, fruit del neguit d’un dia, i en los serens ulls d’ella lo deix de melangia enyoradissa que afinava sos trets i els ennoblia; i a tots dos al plegat, a tall de patrimoni indivisible, lo motiu verinós: lo nom de «Forros».

I tornava de l’hort la bona esposa, coronada de fruita primerenca, rient amb son esplet de coloraines. A l’arribar a casa, amb un somrís d’amiga que no oblida a l’amic per lluny que el tinga, buidaria el present sobre la taula i li diria: «Mira quin bé de Déu! La duc expressament perquè la tastis…». I anava caminant, calma i serena, com una gran deessa camperola; i l’esclat fantasiós d’aquella posta li tenyia amb reflexos purpuris, com sang d’una matança imaginària, los braços ferms i gràcils com pilarets de marbre, i la cara escaienta.

Arribà als magraners d’aquella feixa, i amb una gran sorpresa sentí aquell cop de cor i aquella angoixa estranya que l’havien ferida a la pujada i que van perdurar bon tros de tarda mentre enasprà a les mongeteres tendres i abeurà son hortet rega per rega.

Sols que ara era més viva aquella cosa: com un encegament, una frisança, un desfici que feia defallir-la, clavant-li els peus en terra i els ulls en aquells arbres, comboiats en un clos, com guardes aturats de la planura.

Lo sol s’havia fos, i sos darrers esclats luxuriosos foguejaven pel cel com foguerades d’un incendi llunyer, enrogint i velant amb pols de porpra lo clap de magraners. I an ella van semblar-li com molts dies enrere, encara ensagnantats de sa florida; sols que d’aquelles flors no en quedava una i en son lloc apuntaven les magranetes noves, mateix que caparrons de reis de nines, tots amb sa coroneta retallada.

Oh aquelles magranetes tan menudes, si en tenien d’encís aquella posta!

Sentint venir el capvespre, adelerat com una mala nova, entre remors de grills i de misteri, fent un suprem esforç, amb tota l’ànima, donà un pas endavant… Mes aquella recança tan immensa de nou li féu girar lo cap enrere i els ulls, enyorançats com ulls d’ovella, se li ompliren de llàgrimes: d’unes llàgrimes folles, brollades de cap pena coneguda, mes d’un anhel atzarador, sens límits. I reculà un pas, dos, per a entrar en la feixa…, mes, de sobte, esverada, fugint la temptació que l’obsedia, se va posar a córrer com un infant poruc que pensa en los fantasmes de rondalla.

Amb les mans aguantava la panera, feta de llenques d’or entreteixides, i en son rostre esblaimat un torbament aconseguia a l’altre.

Al ser als corriols de vora vila, se posà al pas, suada i angoixosa.

I trobà homes i dones que tornaven del clos amb lo fato a l’esquena: donaven tots la «bona nit» amb mandra —amb la mandra que deixen vuit hores de treball a la soleia— i ella ni els hi tornava, i, per a no rompre en plor, se mossegava el llavi, molsudet i vermell com les cireres.

I anava barroera, empesa pel desig d’arribar a casa. Al traspassar la porta deixà al sòl la panera i s’aclofà damunt d’una cadira. Son marit, al sentir-la, va sortir a la porta de la cuina, amb la rialla als llavis.

—Que tard que has arribat! Tot esperant-te, ja t’he cuit lo sopar…

—Ai! Déu t’ho pac, fill meu! Si tu sabessis…

I sentint-se reviure, amb lo raig de bondat que l’acollia, cuità a parar la taula, i es van asseure. Mes tantost aixecava la cullera per a començar la sopa, va tornar a ferir-la amb gran malícia, com una fuetada, lo pensament traïdor de les magranes, d’aquelles magranetes, nues tot just de sos bolquers de grana.

I apartà el plat amb fàstic, i, esclatant un sanglot, fugí escales amunt com una boja.

L’home, ert de sorpresa, quedà bocabadat; després pujà corrent darrere d’ella. La trobà dins la cambra, amb lo cap sobre el llit, plorant desconsolada. L’aixecà, esmaperdut, mirant-li el rostre… Llavors ella, incapaç de contenir-se ni amagar més l’angúnia, l’abraçà fort, ben fort, fins a ofegar-lo, i l’hi confessà tot, acabant poc a poc, com en un somni.

—Sinó que no pot ser…, quasi diria…, que dec estar…, i que això són enveges…

Lo marit la deixà com si una fona l’hagués ferit al cor. Sense color als llavis, amb los ulls esglaiats, la mirà fixo, i, esclatant un gran crit arran de gola, que va fer so com d’orgue enrogallat, l’aixecà a pes de braços, posant-la sobre el llit com una ploma; i, ubriagant-la amb un ruixat de besos i acotant el seu cap sobre el pit d’ella, amagà dugues llàgrimes roentes. D’ençà que era home fet, sols havia plorat una altra volta: lo dia que perdé a la seva mare.

Ell mateix, a poc a poc, va despullar-la, amb un profund respecte, com si fos una imatge venerada; li besà els peus descalços, l’abrigà dolçament, i al fi va murmurar-li a cau d’orella:

—No et moguis pas, que torno de seguida.

I, somrient amb misteri, a salts i a bots va davallar l’escala.

Sobre aquell llit d’Olot, amb flors i àngels en la capçalera, la dona, mig ajaguda, los ulls lluents entre la inflor dels parpres i les galtes enceses, esperava, esperava, lo cor avalotat, tota ella concentrada en l’anhelosa espera.

Passà un quart…, quelcom més…

De sobte retrunyí tota l’escala amb gran remor alegre i entrà ell, lo marit, panteixant de la folla correguda, i, sense dir un piu, abocà sobre el llit la presentalla: una cascada verda, una gran degollina de caparrons pintats, tots amb sa coroneta retallada; cada un, al rebotar, prenia una espurneta de la llum del gresol, com feble esclat de vida.

La nova mare s’adreçà anhelosa, amb una extremitud de tots los nervis, badà els ulls resplendents, ubriacs de desitjos, i enfonsà, amb avidesa, les dues mans enmig de les magranes.

Se posà a mossegar de l’una a l’altra amb estranya delícia ardidament, amb ànsia esbojarrada, aquella fruita insaborosa i verda, que de tant aspra feia fer ganyotes. Déu sap quanta en menjà! Fins que, rendida, deixà caure son cap sobre el coixí, i els braços s’aturaren d’ells mateixos.

Mentrestant, lo bon noi de terra cuita, en ple deliri, mut, la contemplava amb la boca entreoberta i amb una gran mirada, imbècil a força d’emoció: la mirada amb què es mira tot allò que corprèn sense capir-ho: los grans misteris que han d’engendrar la Sort o la Desgràcia.

Glossari

Aquest glossari recull únicament les paraules que no figuren en el Diccionari de la llengua catalana de l’Institut d’Estudis Catalans i que poden dificultar la lectura. La majoria són dialectalismes, tot i que també hi ha algun gal·licisme, com és el cas d’«abim», «afrós», «marmotejar» o l’occitanisme «estremendir» i una paraula privativa de l’autora o d’ús local com «despinguellada». No hi figuren, en canvi, els castellanismes, propis de l’època i que apareixen en la parla d’alguns personatges, perquè s’entenen fàcilment.

Abim. Abisme.

Afrós. Horrorós, esgarrifós.

Aixapar. Esberlar, obrir en dues parts o més per ruptura.

Aixarpar. Enxampar, atrapar.

Alum. Blanc com un alum. Es diu d’una cosa ben blanca, especialment de la roba ben neta.

Atzarar. Esverar, sobresaltar.

Balcera. Munt, piló.

Barbossar. Barbotejar, parlar entre dents.

Bauma. Balma, cova.

Becarrada. Becaina, inclinació ràpida del cap, feta involuntàriament per efecte de la son.

Bolera. Dona que es dedica a la dansa com a professió.

Bordet. Roba de mala qualitat que es duia antigament i que solia ser blava o ratllada.

Bordet. Diminutiu de «bord», fill de pares no casats o desconeguts.

Borrango. Boig, pertorbat.

Candir. Defallir, debilitar-se.

Caputxí. Llum d’oli.

Culbatut. Abatut, rebaixat el seu valor.

Dagatejar. Agredir amb una eina de tall.

De regord. De reüll.

Deseixida. Hàbil per al treball.

Despinguellada. Desmanegada, desllorigada.

Enartament. Fascinació, encantament.

Encomanar. Subjectar de manera incompleta.

Ensarronat. Assarronat, apallissat.

Ensopar. Estovar per excés de líquid.

Entasconar. Entatxonar, encabir.

Envinagrat. Sec, aspre.

Esblevenat. Esblenat, esbullat.

Escatir-se. Espavilar-se, fer els possibles per sortir-se d’una dificultat.

Escurada. Rec fondo que queda al mig d’una llaurada.

Esmirrit. Escarransit, poc desenvolupat.

Espaumat. Espalmat, esglaiat.

Espeuatat. Espeuat, molt cansat dels peus.

Estremendir. Estremir, esgarrifar.

Estrep. Estrip, esquinç.

Forfollar. 1. Remenar. 2. Dir entre dents.

Faroneta. Diminutiu de «faró». Flama.

Femsa. Femta, excrement.

Fer l’andorrà. Fer el desentès, dissimular.

Fer l’arbreforc. Sostenir-se sobre les mans i cap per avall.

Fer calendaris. Fer comptes sobre fonaments falsos o incorrectes.

Fer cofis i mofis. Fer el que es vol d’una cosa, tractar-la sense mirament, sense subjectar-se a llei.

Fer el gasto. Protagonitzar.

Fer moixini. Fer moixoni, callar.

Fer veure els ulls verds. Fer passar una mala estona, molestar extremament.

Flósquer. Eufemisme de fotre, burlar-se.

Gargaixós. Que fa soroll de mucositats.

Gat feixí. Fagina.

Grauat. Corcat.

Goret. Guaret, terra llaurada i encara no sembrada.

Iguala. Conducta, quantitat de diners que es dóna periòdicament a un metge a canvi dels seus serveis quan són necessaris.

Ingrinyador. Provocador, instigador.

Junta. Llaurada del matí o de la tarda.

Llombric. Llambric, cuc de terra.

Magnà. Mannà. Fig. Abundància.

Marmotejar. Barbotejar, murmurar.

Mesicar. Mercadejar, negociar el preu.

Ministrejar. Manejar, governar, dirigir.

Mirotejar. Brillar.

Modegar. Fregar un animal el morro per terra.

Obirar. Albirar, veure.

Òstia. Ostra.

Palomejat. Apamat, valorat.

Passada. Temporada.

Pelloc. Manyoc.

Per arreu. Per sempre.

Pertenir. Patir.

Platxar. Insistir.

Rabinejar. Fer rebequeries.

Rabineria. Rebequeria, enrabiada.

Rastinyera. Rastellera, filera.

Regent. Estar de bon regent. Estar ben conservat.

Remoixell. Remolí.

Remoler. Remolejador, que defuig el compliment d’una obligació, etc. Amb dilacions o excuses sense fonament.

Repetellejar. Espurnejar amb espetecs.

Ronyicar. Grunyir, rondinar.

Rot. Antipàtic.

Rublert. Reblert, ple.

Saïnar. Renillar.

Serva. Perdre la serva. Perdre la claredat d’enteniment.

Terbolina. Terbolesa de cap, mareig.

Trefullar. Trepitjar sense mirament.

Trepament. Trepat, forats del material entreteixit.

Treta. Trepa, colla de gent menyspreable.

Tunda. Pallissa.

Xisca. Quisca, brutícia.

Xuia. Xulla, llenca de cansalada de porc.

VÍCTOR CATALÀ, pseudònim literari de CATERINA ALBERT i PARADÍS (L’Escala, Alt Empordà, 11 de setembre de 1869 - 27 de gener de 1966), fou una escriptora catalana, autora de la cèlebre novel·la Solitud.

Filla d’una important família de propietaris rurals, portà una vida reclosa i no abandonà mai la seva localitat. En contrapartida, començà a llegir, a pintar i, sobretot, a escriure com a simple «aficionada», paraula que esdevindria grata a l’escriptora a l’hora de definir-se. De formació, doncs, autodidàctica, es mantingué fidel, al llarg de mig segle de producció, als esquemes literaris que imperaven quan es posà a escriure: el naturalisme i, en proporció molt més petita i sobretot a la seva primera època, el Modernisme.

Les primeres experiències corresponen al camp de la poesia i del teatre. Fruit d’aquesta etapa són el monòleg La infanticida i el poema El llibre nou, amb què es féu conèixer als Jocs Florals d’Olot del 1898; els reculls El cant dels mesos (1901), on es troben els seus poemes més reeixits, i El llibre blanc (1905), així com diverses peces de teatre, que foren recollides a Quatre monòlegs (1902) i a Teatre inèdit (1967). Tot i que el teatre fou una de les grans passions de l’escriptora, que començà a escriure’n primer en castellà i a partir del 1898 en català, la seva obra dramàtica, a l’igual que la poètica, no ha despertat un interès excessiu. A diferència de la narrativa, és d’ambientació ciutadana, escrita en vers lliure i la major part constituïda per monòlegs de caràcter tràgic, en els quals es barregen elements realistes i naturalistes amb d’altres de reminiscència romàntica.

Víctor Català és, en canvi, un dels millors prosistes de la literatura catalana de tots els temps i la seva obra ha exercit una influència decisiva en el desenvolupament de la narrativa del segle XX. Però, a causa de la seva fidelitat a l’anomenat segon naturalisme —etiqueta que hauria molestat l’escriptora, la qual, extraordinàriament individualista, assegurava no tenir «ni mestres ni apriorismes» i es declarava partidària d’un «eclecticisme desenfrenat»—, la seva influència fou marginada pels nous corrents estètics. L’obra narrativa es desenvolupà en quatre etapes, separades per llargs períodes de silenci, que, com d’altres coses de l’autora, no tenen una explicació clara. Aquestes etapes són: la primera, que comprèn els tres reculls de narracions Drames rurals (1902), Ombrívoles (1904), Caires vius (1907) i la novel·la Solitud (1905), la seva obra cabdal; la segona, formada per la novel·la Un film (3.000 metres) (1919) i els contes de La Mare Balena (1920), separats de l’anterior per una dotzena d’anys; la tercera, per les narracions Marines (1928) i Contrallums (1930) —un dels millors reculls—; i, finalment, la quarta, separada gairebé per vint anys, per la Vida mòlta (1949) i Jubileu (1951). Fugint del realisme i de l’objectivitat científics, d’influència francesa, que havien caracteritzat el naturalisme d’un Narcís Oller, Caterina Albert creà un univers totalment mític, però dotat alhora de realitat, força i vivesa. El caràcter negre, brutal i apocalíptic d’aquest ambient imaginat contrasta amb l’existència de l’autora, que s’esforçà a divulgar d’ella mateixa una imatge de dona alegre i espontània. En la seva narrativa, el tret essencial de la qual és el caràcter marcadament asocial, presenta un paisatge rural esquerp i caòtic en el qual l’home, en general dolent i feble, viu radicalment sol i abocat al fatalisme. Les situacions presentades són sovint casos límit que desemboquen en morts violentes i cruels, que l’autora descriu d’una manera freda i distanciada, amb pinzellades d’humor negre. Són excepció la novel·la Un film (3.000 metres), que es desenvolupa a Barcelona, i el darrer dels seus reculls, Jubileu, on la crueltat i la cruesa són substituïdes en part per un to refinat i elegant, i per la nostàlgia d’un passat millor.

Notes

[1] Allò que en castellà se’n diu «colilla», amb la particularitat que ha de ser de puro barat i apagada diverses vegades perquè el tabac agafi més fortor, estat en què el prefereixen molts treballadors de la terra. (Nota de l’autora). <<

[2] Aquesta narració fou suggerida per la primera bomba que es posà a Barcelona i en una casa particular, a les primeries d’aquest segle, i les bullangues terroristes que durant anys s’hi succeïren. (Nota incorporada per l’autora a la primera edició de les Obres completes, l’any 1951). <<