Perpinyà «la catalana» té una història de mil anys. Quan Catalunya tenia reis era, ni més ni menys, la segona ciutat del país. Per què la veiem ara com la capital del català fossilitzat? Joan Daniel Bezsonoff ens ho explica «des de l’altra punta del món» i ens convida a visitar Perpinyà i el Rosselló. Ens proposa un viatge sentimental tant pels paisatges i els carrers com pels personatges, el temps i les vivències. De la seva mà, coneixerem els esquimals de la Catalunya àrtica, sabrem per què els reis de Mallorca tenen el palau a la vila rossellonesa, tastarem la bullinada i altres meravelles, i conversarem en català amb zombis que no saben que parlen una llengua morta.

En aquesta Guia sentimental de Perpinyà i rodalia, Bezsonoff ens proposa un viatge molt humà per conèixer millor aquest tros massa oblidat del nostre país. Si bé l’autor excusa els que volen dinar tres hores més tard que tothom, no perdona els que demanen per la tomba de Machado en lloc de visitar l’església de Cotlliure amb el seu retaule excepcional.

Joan-Daniel Bezsonoff

Guia sentimental de Perpinyà

ePUB v1.0

Papallona 06.12.19

Títol original: Guia sentimental de Perpinyà

Joan-Daniel Bezsonoff, 2015

Fotografies: Hugues Argence

Mapa: Montse Bosch

Edició digital: Papallona (v1.0)

ePUBCat base r1.3

A la memòria del meu amic Thibaut Legaye,

que es va estimar tant aquesta terra.

Ambulo, ergo sum

PIERRE GASSENDI

COSES QUE ELS VISITANTS HEU DE SABER

NO TOTHOM POT NÉIXER A PERPINYÀ

Vaig néixer a Perpinyà el 15 de setembre de 1963. Quan toqui, podeu enviar un regal a l’editorial. Si hagués tingut més pressa, hauria nascut a Bône —l’actual Annaba— com sant Agustí, el mariscal Juin, el còmic Guy Bedos i l’actriu Edwige Fenêch.

Vaig viure molts anys lluny de la terra catalana. Ho he explicat en Una educació francesa —un altre llibre—, però vaig passar quasi totes les vacances de la meua infantesa a la Catalunya Nord. Quan era petit, la meua ciutat natal no s’havia eixamplat tant. Es desbordava al sud fins a l’actual giratori de les Balears. L’avinguda d’Espanya, envoltada de tallers i supermercats, encara no havia suplantat les vinyes i els horts.

Per mi, Perpinyà, acumulació de ciutats diferents, es divideix en quatre parts distintes. El recorregut de l’antiga muralla enclou el centre històric català. La corona de les rondes apareix clarament en un plànol. Boulevard Henri Poincaré, Boulevard Anatole France, Boulevard Bourrat, Boulevard Wilson, Boulevard del Pirineu, Boulevard Mercader.

Al segle XIX, els francesos van edificar un barri al nord de la Bassa amb cases baixes de façanes d’estil Haussmann. Podríem dir que aquest barri és un bonsai de París. No han deixat créixer els edificis, però se’n reconeixen les arrels parisenques. Passegeu-vos per la plaça Bardou-Job, tireu fins al bar de la Rotonda, davant de la llibreria catalana, i ja m’entendreu.

Entre les dues guerres mundials, van sembrar un barri que titllaré de colonial. Les vil·les recorden llurs cosines de la Indoxina francesa a Saigon, Dalat i Hanoi. A partir dels anys 1950, Perpinyà es va eixamplar seguint un patró occità. No es tracta ben bé d’un estil francès, sinó d’una arquitectura moderna i meridional amb façanes blanques i moltes teules.

Durant molts anys, he pensat i fins i tot escrit que Perpinyà era una Girona mancada. He esdevingut més indulgent i comenci a tenir una tendresa discreta i sorruda pel meu bressol.

La bellesa de Perpinyà no us saltarà a la cara com les primeres notes d’una melodia de Mozart. Perpinyà no és pas una noia guapa que desitges tot seguit com Jane Russell. No té la classe de Deborah Kerr, els misteris asiàtics i melangiosos d’una Gene Tierney, els pits de Serena Grandi, els ulls de Liz Taylor, el cul de Brigitte Bardot, la gràcia d’Audrey Hepburn, la vulgaritat intel·ligent de Jayne Mansfield. No! Perpinyà té la bellesa discreta d’Olivia de Havilland, la Melanie d’Allò que el vent s’endugué. No t’enamores de Perpinyà a primera vista com a les cançons de Frank Sinatra, sinó de mica en mica com els personatges de Joan Manuel Serrat. Perpinyà és catalana, definitivament, desesperadament catalana.

L’EVAPORACIÓ DEL MEU PAÍS

Mentre mon pare es quedava a Bône per acabar la seua tercera estada a Algèria, vaig passar els meus primers mesos a Nils amb la mare. Els avis i els veïns parlaven català, tot i que se m’adreçaven en francès. Ens vam instal·lar a Briançon, després d’un any a Menda.

Sempre m’he sentit català. Enmig de tantes mudances, de tantes muntanyes, de tants paisatges, de tants països, el meu port d’amarratge era el Rosselló. Estimava tant el padrí i la padrina que mai no me’n volia anar.

Tenia sis anys quan els meus pares es van separar. Vaig anar a viure a Nils i vaig freqüentejar durant sis mesos l’escola de Pontellà. Sense cansar-m’hi, vaig aprendre català. L’entenia quasi tan bé com el francès. La llengua em regava com una planta. Si mai sorgia algun mot desconegut, sovint relacionat amb el conreu de la vinya, en demanava el sentit i me’n recordava per sempre. La semal, la llaca, la mostissa, les mastegueres, els pudents, la mossènyer, l’escocell, l’aper, el somater, no van tenir cap secret per mi.

Llevat d’un mes d’estiu a Mers-les-Bains, generalment al juliol, i de tres meravellosos viatges a Àustria, vaig passar totes les vacances de la meua joventut a la Catalunya Nord.

Aviat vaig conèixer tota la geografia nord-catalana. Els padrins posseïen un pis als Angles, on pujàvem sovint. Vaig descobrir la Cerdanya —la nostra Sibèria— i el Capcir, una terra misteriosa plena d’estanys i de dones d’aigua. La gent hi parlava un català trobadoresc estrany.

En aquell temps, Perpinyà s’acabava al giratori de les Balears, on desemboquen l’avinguda del mariscal Juin i l’avinguda de Marcelin Albert. Els barris de Catalunya i dels Aviadors, així com l’avinguda d’Espanya, no existien. Les darreres vinyes resistien vora la carretera nacional i als pendents del serrat d’en Vaqué. El supermercat l’Escala, diplodocus de ferro, satel·litzava el camp. A poc a poc les vinyes anaven desapareixent com les paraules de la llengua catalana. Una per una. Aqueixos prats cremats són les escopinyes de mots abandonats.

L’actualitat venia a torbar la nostra quietud. A les parets de Perpinyà llegies «Franco asesino». Tots els vianants entenien el missatge, però per què no l’havien escrit en francès o en català? Ja se sap que els espanyols no saben llengües. Els vinyaters paraven els trens o cremaven camions espanyols sense demanar-se si venien o no de terres tan catalanes com la nostra. L’autopista, anomenada la Languedocienne abans que el tram entre Fitó i el Pertús esdevingués la Catalane, ens portava milers de turistes.

Els anys passaven i no m’adonava que el meu país i la seua llengua s’evaporaven com gassots a l’estiu. En subsisteixen alguns vestigis que descriuré al llibre.

Plana del Rosselló

VENIM DEL SUD, VENIM DEL NORD

Per la immensa majoria dels nord-catalans, els altres catalans no eren ben bé catalans, sinó cosins llunyans d’Espanya que no havien tingut la sort de néixer francesos i s’obstinaven a parlar un català estrany. Quan tots els rossellonesos parlaven català de manera natural, tenien un sentiment de superioritat. Consideraven Espanya com un país miserable, sempre agitat per revolucions cícliques, amb camins plens de roderes i capellans fanàtics. Malgrat els lligams familiars freqüents, a cada banda de la ratlla, la República Francesa havia inculcat als catalans aquesta superioritat intrínseca. Les persones que havien anat al col·legi s’adonaven de la castellanització evident del català principatí. Els nostres gal·licismes, en canvi, homenatge a la llengua «nacional», no molestaven ningú.

Aquesta visió molt antipàtica s’ha de matisar. Des de petit sempre he vist manifestacions de germanor intermitents. Quan s’inaugura alguna biblioteca, un centre cultural, una rotonda, sovint les autoritats locals conviden un representant de la Generalitat o un senador sudista. Els ateneus més desvinculats del catalanisme solen contactar historiadors o filòlegs del sud que podran expressar-se en català sense ofendre ningú.

La lenta evaporació de la nostra llengua i el restabliment de la Generalitat han canviat les mentalitats. Avui el sud-català és vist com un català superior, un californià «ric com la mar». Abans el seu anhel d’independència semblava una pretensió excèntrica. Ara que les costes d’Ítaca apareixen malgrat tanta boira, els nord-catalans, sense renunciar a la identitat francesa, volen participar al festí. Conec molta gent que vol demanar la ciutadania catalana molt més enllà dels cercles habituals de catalanistes, nostàlgics, segadors sense falç, somiadors i defensors de la terra.

Des de les profunditats de la nostra tundra àrtica, del nostre permagel, sorgeix el cadàver quasi intacte del mamut català amb la seua llana, els seus ullals, el seu ADN. Quin savi sabrà desvetllar-lo?

HISTÒRIA

A l’antiguitat, Perpinyà com a tal no existeix. Només hi ha algunes vil·les romanes escampades. La ciutat de debò es troba a Castellrosselló. El fòrum de Ruscino ha travessat malament els segles. Distem de les ruïnes de Glanum a Sant Romieg (àlies Saint-Rémy-deProvence). Cal tenir molta imaginació per reconstituir mentalment una ciutat romana a partir d’aquest pedregar informe.

927 Primera menció escrita de Perpinyà en un acte de venda: «… de, alio latere in ipso termino de la villa Cabestagnio et le terlio latere in ipso termino de villa Perpignano».

1172 Perpinyà s’incorpora a la Corona d’Aragó.

1258 Signatura del tractat de Corbeil entre Jaume I i Lluís IX de França, que estableix la frontera entre els reialmes de França i Aragó.

La vila neix realment a l’edat mitjana. Mossèn Cinto va popularitzar l’etimologia de Pere Pinyà:

Un fill de la Cerdanya que Pere Pinyà es deia,

tement que el soterrassen les neus, parlà a la Tet:

«Oh, guia’m, tu que hi baixes, al pla que s’assoleia».

«Segueix-me», el riu contesta, i el llaurador ho feia

per no morir de fred.

Dels bous pren les tirandes i per sa verda riba

segueix el riu que corre camí del Rosselló;

quan ja vora les aigües del mar la Tet arriba,

diu al bover: «Arrela’t aquí, llaura i cultiva;

tos camps regaré jo».

Com Ròmulus un dia del Tibre en la ribera,

de freixe amb sa carreta rodeja un tros de pla:

allí planta una casa, un camp i una olivera;

ara és ciutat la casa, mur ample la rodera,

el mur de Perpinyà.

(Canigó, Cant V)

Hi ha dues hipòtesis que expliquen el nom de Perpinyà. Un origen llatí que faria derivar Perpinyà dels cognoms romans Perpenna, Perpennius o Perpennis. D’altres de més imaginatius proposen una explicació àrab.

Com més bojos, més riurem. Si coneixeu una altra hipòtesi, escriviu-me a l’editorial.

Quan Perpinyà tenia reis catalans, era la segona ciutat de Catalunya. Per culpa de la manca de visió política de Jaume I, esdevé la capital de l’efímer rei de Mallorca (1276-1349). Llegiu aquestes línies alliçonadores de Josep Pla: «Per a nosaltres, catalans, Montpeller té un gran interès. Hi nasqué Jaume el Conqueridor. Nasqué en un excel·lent indret, fou un conqueridor autèntic, però per desgràcia la seva naixença no inﬂuí per res en el seu testament. El testament que establí, no l’hauria dictat cap rei francès».

Se succeeix una dinastia de reietons —Jaume II, Sanç I, Jaume III— vassalls del rei d’Aragó. Mentre Castella i França prosperen, els catalans guerregen entre ells. La Catalunya Nord serveix de camp de batalla als reis de França, que se’n volen apoderar.

1346 La pesta negra delma la ciutat.

De 1463 a 1475, l’exèrcit francès ocupa Perpinyà. El 1475, els veïns es revolten i pateixen un setge terrible. El rei d’Aragó els recompensa anomenant Perpinyà «Fidelíssima vila». Si els perpinyanesos d’aquell temps poguessin tornar, què pensarien de la fidelitat a Catalunya de llurs descendents?

El rei Lluís XIII de França aprofita la Guerra dels Segadors per annexionar la Catalunya Nord. El tractat dels Pirineus ratifica l’annexió el 1659. Des de llavors, l’administració francesa —reial, imperial o republicana— duu la mateixa política d’afrancesament i de despersonalització del país. El 1700, el rei Lluís XIV prohibeix l’ús oficial del català.

«… cet usage répugne et est en quelque sorte contraire à Notre Autorité, à l’honneur de la Nation Françoise et même à l’inclinaison des Habitants des dits Pays, lesquels en toutes occasions ne témoignent pas moins de zèle et d’affection pour notre service que nos anciens Sujets: Ils en reçoivent d’ailleurs beaucoup de préjudices, en ce que pour faire instruire leurs enfants dans ladite Langue Catalane, et les rendre par là capables d’exercer les Charges de Judicature et de Magistrature; Ils se trouvent obligés de les envoyer étudier dans les villes de la domination d’Espagne, ce qui leur cause de grands frais. Nous avons jugé que pour remédier à ces inconvénients, il était à propos d’ordonner qu’à l’avenir toutes les Procédures et les Actes publics qui se feront dans lesdits Pays, seront couchés en Langue française».

El 1793 els exèrcits espanyols, que tota la bona gent rossellonesa acull amb alegrois, intenten debades reconquerir les comarques perdudes. L’afrancesament del país s’accentua al segle XIX amb la instauració de l’escola gratuïta i obligatòria. Aquesta mesura excel·lent a l’hora d’alfabetitzar les poblacions s’acompanya d’una política d’eradicació de les llengües locals. A hores d’ara, la nostra llengua està agonitzant i no sabem si les escoles catalanes i la voluntat d’alguns pares la salvaran de la mort.

ELS CATALANS DE FRANÇA

França és abans de tot una llengua. Quasi tots els rossellonesos, fins i tot els més ardents dels independentistes, estan enamorats secretament de la llengua francesa. Si bé el tractat dels Pirineus es remunta al 1659, fa poc temps que la llengua de Molière és a casa seua al Rosselló, i fins i tot a Perpinyà. Entre les dues guerres mundials, el català senyorejava pels nostres carrers, parla del cor, de l’amor, de la mort, dels jocs, de la vida, del sexe, de la caça, de l’esport, de la feina de cada dia, fins al 1962, quan es van instal·lar aquí dalt tants francesos d’Algèria. Una data arbitrària i plausible a l’encop. Abans de les dues guerres mundials, de l’arribada del cinema, de la ràdio i de la televisió, la bona gent nordcata lana no coneixia gaire els francesos, malgrat els mestres que els havien ensenyat l’idioma de París, la història republicana, els departaments i els cinc continents. Més que els patiments compartits, allò que va soldar el Rosselló i la seua capital a França és l’abandó progressiu de la nostra llengua i l’adquisició d’una cultura comuna. Qualsevol francès ha vist films de Jean Gabin, Louis Jouvet, Pierre Fresnay, Fernandel, Paul Meurisse. Si, si je vous assure… També ha sentit cançons de Georges Brassens, Charles Trenet, Gilbert Bécaud, Jacques Brel, Édith Piaf, Luis Mariano. Sense la meua educació francesa, no entendria aquestes delícies. «Une saute de vent soudaine / Jeta ses habits dans les nues». «Une ﬂoconnée dans l’immensité». Un francès sap que Beaune és a la Borgonya, Bône a Algèria i Bonn a Alemanya.

Ho vulguem o no, el rossellonès, malgrat les arrels catalanes, s’ha afrancesat. Ara és gairebé tan francès com un bretó, un parisenc, un ﬂamenc o el senyor Manuel Valls. Perquè aquest sentiment de pertinença a França disminuís, caldria que l’escola catalana substituís la francesa. La República Catalana hauria d’esdevenir l’Holanda de la Mediterrània. Caldria que els meus veïns deixessin un bri el francès i airegessin llur català engomit. Sobretot caldria que tots els nostres germans del sud ja no ens consideressin com francesets sinó com catalans adults.

Si lingüísticament el rossellonès s’ha afrancesat profundament, la seua catalanitat no ha desaparegut en la seua manera de ser i estar. Qualsevol francès de debò —no parli dels nostres amics occitans, dels bascos o dels corsos— té la impressió d’arribar a Espanya quan passa la ratlla de Salses. La deixadesa, les canyes vora els rius, la vegetació, els monuments, la cantarella espessa de la gent i la presència constant de la llengua catalana, tot li mostra que el Rosselló no és una terra francesa qualsevol sinó una «province réputée étrangère», que deien al temps dels reis.

La cuina, els costums, algunes tradicions, s’han mantingut o han tornat a néixer, com la professó de la Sang, la sardana, els focs de Sant Joan. No es pot eliminar així una cultura mil·lenària. La llengua, cor de la nostra identitat, és ferida greument, però l’Homo catalanicus encara viu. Un català del nord exiliat França endins s’adonarà que no és pas un francès com els altres. A França un tourteau no és un tortell sinó un cranc que anomenen bou. Un francès no coneixerà el plaer senzill de menjar un préssec d’Illa o de Bulaternera o una maduixa bosquetana en una vinya.

GAVATXOS

Si el Principat és clafert d’occitanistes, la Catalunya Nord no manifesta el mateix entusiasme per la cultura i la llengua del país veí. Naturalment no parli de França sinó d’Occitània, que nosaltres aquí dalt anomenem la Gavatxeria. Per molts rossellonesos, els nostres veïns del nord són uns catalans mancats que fan trampes al rugbi i s’expressen en un dialecte corrupte, una barreja de francès i de català mal parlat.

Quan el Rosselló era ben bé català, a un gavatx li deien «gavatx porc!» i ell responia «català burro!». D’aquest antagonisme en trobem la il·lustració en una catalanada d’Un Tal a Les sis nits del gavatx.

En aqueix mateix temps s’estava sus la plaça

un gavatx nommat Pau, que venia canards.

Emprés que havia fet el seu comerç lo dia

sota de la barraca a la nit ell dormia

sense crènyer humitat, ni fresca ni fredor

a costat dels canards, din del seu comptador.

El padrí, natural de Nils amb pares procedents de l’Alt Empordà, no feia cap comentari quan sentia altres variants de la nostra llengua. Sovint, en tornar de compres a Auchan o a Figueres, repetia, encantat, expressions que li havien fet gràcia. «No em pensava que hi hagués tanta gentada», deia imitant la cantarella figuerenca. En canvi, s’empinava quan sentia converses en occità, sobretot en un llenguadocià massa proper al català per deixar-lo indiferent.

—Bon Déu de bon Déu, que són conys aqueixos gavatxos!

Els provençals, els tolerava perquè molts matisos li escapaven. Devia considerar la variant provençal com una llengua de debò. El meu avi anava poc al Llenguadoc. Només el travessava quan venia a veure’ns a Canes o a mirar un partit de rugbi. Com tots els catalans del nord, baixava a l’Empordà cada mes i quasi mai a Narbona. Sense saber-ho, ja militava per la reunificació de Catalunya tot i que s’emocionava quan tocaven La Marsellesa.

Com diu el meu company Terric Lausa de Quilhan: «Catalonha Nòrd e Lengadòc son separats per una meteissa fraternitat, faita de petitas rivalitats cridadas e de grandas complicitats mudas. Son l’expression d’un meteis amor fraternal, a l’encòp bartassièr e eternal».

THOMAS COOK

A la manera de Thomas Cook, podria dir que «us escric des de l’altra punta del món». Us escric des de la Catalunya àrtica, on parlem un llenguatge fossilitzat, heretat dels mamuts.

Sense caure en els tòpics dels catàlegs disponibles als avions i a les agències de viatges, la bellesa del Rosselló i de totes les comarques de la Catalunya Nord en general és aclaparadora. Quin racó d’Europa ofereix aquesta varietat de paisatges en un espai tan reduït? Passeu amb dues hores de les vinyes acrobàtiques de la Marenda als estanys del Capcir.

L’amant de les arts no pot evitar de visitar algunes joies del romànic català i del barroc. Ara els catalans del nord fan rotondes i supermercats; en un altre temps esculpien claustres màgics, fràgils com la felicitat.

Perpinyà, amo benvolent, dirigeix com pot aquesta orquestra de garrigues, vinyes i capelles perdudes.

La llengua catalana sembla que s’hagi envolat per sempre com les fades dels vells contes. De tant en tant, en alguna clariana, us apareixerà un follet sota la forma d’un pagès que us enlluernarà amb un català repicat, pinyat i gustós com els millors capítols de Ramon Muntaner. Qualque minyoneta màgica sabrà encara retrobar els mots de les padrines d’antany.

EL PARLAR DE PERPINYÀ

1. EL CATALÀ ÉS UNA LLENGUA

Aquesta guia no pot descriure totes les subtileses de la variant rossellonesa de la llengua catalana. Existeixen llibres excel·lents sobre el tema, com Els parlars catalans de Joan Veny o el Vocabulari rossellonès del malaguanyat Renat Botet. Si bé l’ús de la nostra llengua recula d’una manera inquietant des dels anys 1960 i ens amenaça amb una substitució lingüística com a Alacant, la gent de Perpinyà i de la Catalunya Nord sap que la llengua històrica del país és el català. No se li coneix cap altre nom que català. Els occitans, en canvi, tenen el mal costum d’anomenar la seva llengua patois. Fins i tot a Malhana, pàtria de Frederic Mistral, els vells t’expliquen que parlen patuès. Per ells, el provençal és la llengua del poeta. A la Catalunya Nord no se li acudiria a ningú.

2. LES DIFERÈNCIES ENTRE EL CATALÀ DE PERPINYÀ I EL DE BARCELONA

A Perpinyà parlem la mateixa llengua que a Barcelona, però hi ha una infinitat de diferències. Petites i sense importància, gràcies a Déu. La primera discrepància és en les lletres i, u i la negació pas.

a) La desinència -i a la primera persona del present i de l’imperfet de l’indicatiu, així com al condicional.

Exemple: Parli català perquè el parlavi amb el padrí quan eri pitit. > Parlo català perquè el parlava amb l’avi quan era petit.

b) La o tònica pronunciada u: A la tardú fa calú al Canigú.

c) La negació es fa amb pas: A Perpinyà tenim pas metro. > A Perpinyà no tenim (pas) metro.

El nostre català és, per simplificar, un empordanès arcaic ple d’occitanismes i de gal·licismes. Gairebé totes les realitats posteriors al tractat dels Pirineus les hem manllevat al francès, mentre que, al sud, heu seguit el patró castellà.

A la Catalunya Nord tornareu al bressol, a les arrels de la llengua. Una frase com Vol que li arregli l’habitació? aquí es diu Voleu que vos adobem la cambra? No trobeu deliciosos aquests girs?

La major part de les paraules que us estranyaran no són franceses, sinó occitanes.

3. QUINA LLENGUA PARLAREU AMB LA GENT DE PERPINYÀ?

Abans de tot, no parleu francès d’entrada sense comprovar si el vostre interlocutor entén el català. Tindreu moltes sorpreses agradables. Si no us comprenen, podeu passar al francès o a l’anglès si sabeu aquestes llengües. Eviteu de parlar en castellà si l’interlocutor no el domina i continueu parlant català lentament. Per a un francès, el castellà, el català o l’italià presenten la mateixa dificultat.

Si us trobeu amb un catalanoparlant, recordeu que no sou al Principat, sinó en una altra terra catalana. Parleu a poc a poc. Articuleu i eviteu les castellanades de cada dia. Tracteu la gent de vós i bandegeu el vostè.

PETITA HISTÒRIA DEL CATALÀ A PERPINYÀ

Per què al sud de l’Albera la nostra llengua s’ha conservat tan bé malgrat el franquisme? Per què a la Catalunya Nord, administrada per una república democràtica des del 1870, la nostra parla fa la viu-viu? La resposta no és pas senzilla, i alguns llibres han mirat d’explicar aquest assassinat programat. Jo mateix he evocat aquest drama al meu Un país de butxaca. A un català del Principat que arriba al Rosselló, li semblarà que quasi ningú no hi parla català. Un francès del nord, en canvi, té la sensació que molta gent s’expressa en català. La veritat deu situar-se al mig. Cada dia moren vells catalans i, com diu mon oncle Claudi Sarrahy, bategem poc. Durant tres segles, amb constància, els catalans del nord continuaren transmetent la llengua als fills. Aquesta fidelitat a la llengua es va mantenir fins a la Segona Guerra Mundial. El mateix fenomen s’observa a l’Alguer a la mateixa època i amb el francès a la Louisiana. Passem del cavall al tractor, d’una civilització agrícola a una civilització industrial. L’escola, on prohibeixen l’ús del català (així com totes les altres llengües parlades a l’estat, com el neerlandès, el bretó, l’alemany alsacià, el basc, l’occità, el cors, l’arpità), la ràdio, la difusió de la televisió, el cinema i el triomf del franquisme al sud van provocar aquest canvi lingüístic. Deixant llur llengua, els pares s’imaginaven que actuaven pel bé de la mainada i que facilitaven la integració social a l’estat. Els catalans i la majoria dels ciutadans francesos que no tenien el francès com a llengua materna van col·laborar amb resignació i un entusiasme moderat a aquesta empresa. A qui li agrada abandonar la seua llengua? Fins i tot catalans del sud que van adquirir una certa anomenada en el gremi de la cultura van parlar francès als nins. No els esmentaré. No sóc cap jutge i no he rebut cap mandat celestial per denunciar ningú.

El català a casa nostra és un com un gat vell que conviu des de sempre amb nosaltres. Es fa gran i no volem veure com perd, una per una, les seues facultats perquè l’estimem i ens resignem a sacrificar-lo.

Per sentir un altre català que el parlar gitano, val més que passegeu pels poblets dels voltants (eviteu els pobles dormitori com Cabestany, Canet i Sant Esteve del Monestir, que s’han transformat en annexos de Perpinyà), on tindreu bones sorpreses. Si voleu sentir-vos quaranta anys enrere sense muntar a bord de cap màquina, compreu el diari i mireu les esqueles. Trieu un vell difunt amb cognoms catalans i aneu a l’enterrament. Tindreu un símil del Rosselló català quasi perdut.

LA FRONTERA DE LES MENTALITATS

Josep Sebastià Pons, el poeta d’Illa, va afirmar un dia que una frontera del gust i de l’educació separava el Rosselló de la resta de Catalunya. Malgrat la desaparició física de la frontera, una gran ignorància recíproca encara ens divideix. No sé si algun estudiós s’ha dedicat a catalogar els personatges nord-catalans que apareixen als clàssics catalans. A l’hora d’escriure aquestes ratlles, recordi unes quantes obres que vaig llegir durant el meu servei militar: La febre d’or de Narcís Oller, Jo, memòries d’un metge filòsof de Prudenci Bertrana, i El cafè de la Marina de Josep Maria de Sagarra. A La febre d’or apareix la Blanca (té un nom català, almenys), que parla un català barceloní perfecte amb uns quants gal·licismes si recordi bé. A l’adaptació cinematogràfica de Gonzalo Herralde no se’ls va acudir res de millor que confiar el paper a una francesa. D’ençà dels anys 1960, molts rossellonesos parlen català amb una cantarella francesa més o menys marcada, però us puc assegurar que no devia ser el cas al segle XIX quan recordi el català dels meus avis, nascuts el 1910 i el 1915. Si poguéssiu sentir la Berta Faliu, una veïna de Pontellà que té 103 anys, us pensaríeu que és de l’Empordà o de la Garrotxa. A Jo, memòries d’un metge filòsof, el personatge de monsieur Vidal parla un català molt deficient, amb expressions franceses que no he sentit mai aquí. En una escena agitada, el senyor Vidal diu al narrador «Tueu-lo!». En català del Rosselló diem matar com tots els catalans. Aquest verb tuar és occità. El meu amic Henri, natural de Fabrezà, població de les Corberes, em diu sovint: «Si fas aquò, te tuï». Molts catalans del Principat que han viatjat per les terres occitanes confonen la nostra variant septentrional amb la llengua d’oc, bessona de la nostra.

Malgrat uns petits errors, els personatges d’El cafè de la Marina de Sagarra sí que empren un català de Banyuls homologable. Hauríem pogut citar el cas del pastor a Solitud de Víctor Català, però la novel·lista es va inventar un dialecte a part, que conté, això sí, alguns elements nostrats.

PASSEIG PER LA LITERATURA CATALANA AL ROSSELLÓ

Cal no oblidar mai que, fins al segle XVII, les comarques de l’actual Catalunya Nord eren unes terres tan catalanes com l’Empordà o la Conca de Barberà. Perpinyà era la segona ciutat de Catalunya. La literatura fins al segle XVIII hi va conèixer el mateix destí que a la resta del Principat. A banda d’un interès arqueològic que supera els límits d’aquesta guia, la literatura catalana al nord de l’Albera no presenta gaires al·licients ni per als lectors corrents ni per als enamorats de la literatura. Uns quants autors, però, val la pena que els esmentem.

El més famós al Rosselló, desconegut a la resta dels Països Catalans, és Albert Saisset (Perpinyà 1842-1894), àlies Un Tal. Banquer avorrit a la feina i infeliç en la seua vida personal, Saisset va saber connectar amb tot el públic nord-català gràcies als seus monòlegs humorístics i els seus poemes, on brilla tot l’humor rossellonès. Amb poques pinzellades, evoca la vida de cada dia en una vila encara ben catalana sense caure mai en la grolleria. Els catalanistes han retret a Un Tal d’emprar una grafia aberrant calcada de l’ortografia francesa, únic sistema gràfic al qual podien accedir els rossellonesos en aquell temps. Una frase com «Un carro passa pels carrers de Perpinyà» esdevé «Oun carrou passe pas carrés da Perpigna». Saisset no té cap sistema i pot escriure la mateixa paraula de moltes maneres. Malgrat aquest mal costum, val la pena llegir-lo. Us fareu un fart de riure i us perfeccionareu en català rossellonès.

L’obra Trenta-sis noves de la Roca del Duc, publicada sota el pseudònim de Pere Burlaner, també és poc coneguda, ai las. Caldria refer d’una manera digna l’edició catastròfica de l’editorial Llibres de l’Índex per tal de divulgar aquesta joia d’humor i de bell llenguatge. Mossèn Bitarol, el protagonista, tan simpàtic, riota de tot el Conflent, ja anuncia el Don Camillo de Giovannino Guareschi que va popularitzar Fernandel. Tot rient, el lector presencia la persecució que pateix la llengua catalana al començament del segle XX.

Amb Josep Sebastià Pons (Illa, 1886-1962), el català del Rosselló revela la seua ductilitat, la seua plasticitat i totes les seues possibilitats poètiques. Confessi que no sóc un ponsià ortodox, però tots els que tenim l’honor d’escriure en català en aquest tros del nostre país hem hagut de passar per la casella Pons en el Monopoly de la literatura.

El 2011 ens van deixar per anar-se’n a jugar al Gran Casino personalitats importants de la cultura catalana, com Jordi Barre i Jordi Pere Cerdà. El lleó de la muntanya ja no rugirà. Jordi Pere Cerdà (el seu nom real era Antoine Cayrol, Sallagosa, 1920-2011) tenia una presència física inoblidable. Unes mans de gegant com la seua poesia còsmica, i quina cara! Una cara a la Michel Simon, un germanastre de Charles Laughton amb una veuassa sobrenatural. Comunista francès de llengua catalana, carnisser que s’havia convertit en llibreter, amb una cultura vastíssima que no devia res a les modes de la universitat francesa —com els grans autodidactes que tant envegi—, l’home no tenia pas por de les paradoxes. Entre la seua obra variada i desigual, el temps sabrà esbrinar el que cal conservar. Us confessaré que la seua prosa no m’agrada cap bri. El seu teatre entusiasma molts amics meus. Ara, la seua poesia, mineral i sonora, on s’endevinen les ombres de tants poetes occitans com Frederic Mistral, Bernart Manciet o Miqueu de Camelat, amb qui tenia tants punts comuns (el Pirineu i la poesia de la salvatgeria), assolia uns accents tel·lúrics. «No sé per què la Cerdanya al setembre em fa pensar en un gra de raïm verdal». Com el millor Jacint Verdaguer, o el Mistral del Poema del Roine, Cerdà tenia les seues entrades a la internacional dels poetes. Esperi que Virgili l’acollirà, amb un ramell a la mà, al Paradís en què no creia.

SANT JORDI A PERPINYÀ

He llegit, no recordi on, que se celebrava Sant Jordi a Perpinyà abans de l’annexió. Quan era jove, no se’n parlava cap bri. Al tombant dels anys 1990, amb la presència d’elegits catalanistes d’Unitat Catalana al govern de Jean-Paul Alduy, aquesta festa es va revitalitzar. Sant Jordi a Perpinyà, com a la resta de la Catalunya Nord, no és ben bé Sant Jordi. Si la diada s’escau en dissabte o diumenge, la seua celebració al nord coincideix amb el Principat. En canvi, si el calendari no ho vol, la festa té lloc el dissabte més a prop del 23 d’abril.

Quinze anys enrere, signava llibres a Cotlliure quan un jove matrimoni de barcelonins em vingué a saludar, contents de tornar a viure Sant Jordi pocs dies després de la diada. Coneixereu la mateixa sensació si tracteu russos. Tretze dies després del cap d’any, celebren l’any nou ortodox —el vell any nou, Старый Новый год—, romanalla de l’antic calendari julià que els russos seguien fins a la revolució. Així, el meu avi rus Mitrofan Tikhonovitx Bezsonov va néixer a Vorónej el 7 d’agost de 1901, que era el 20 d’agost a l’Europa catòlica i protestant. Una festa és més bella i més nostàlgica si es pot celebrar dos cops seguits.

TRADICIONS

Els nostres avis, per divertir-se, no disposaven de tantes eines com nosaltres. Les festes tradicionals servien a l’encop de derivatiu i de projecte comú per contribuir a la cohesió de la societat.

La professó de la Sang

La professó de la Sang és una de les tradicions més importants de l’any. Diem professó com Ramon Llull, Ramon Muntaner i molts altres catalans. Creada l’any 1461, va desaparèixer en el brogit dels segles abans que ressuscités després de la Segona Guerra Mundial. A l’edat mitjana, una confraria acompanyava pels carrers els condemnats a mort. D’ençà que el president Mitterrand va suprimir la pena de mort a l’estat francès (ja se sap que els socialistes no respecten les tradicions), la confraria desfila el Divendres Sant portant escenes de la Passió: els misteris. Els confrares vesteixen una capa roja o negra i es cobreixen amb una cucurulla angoixant. Em fa por potser perquè recordi una lectura juvenil: Le Secret des Templiers, una aventura de Jacques Le Gall. El bon minyó hi lluitava contra una secta de templers que duien cucurulles que m’impressionaven. Caldria traduir aquesta sèrie de qualitat.

L’atmosfera lúgubre, malsana, de la professó espanta la mainada i els turistes sensibles. Confessi que l’eviti tant com puc, aquesta manifestació. El darrer cop que m’hi vaig trobar atrapat, vaig reconèixer dins la multitud de les ploraneres una de les persones més menyspreables que he conegut. No tinc res en contra de l’Església catòlica, romana i apostòlica que em va batejar i m’enterrarà, però m’ha calgut tractar uns quants devots que viuen traint els principis evangèlics. Potser no constitueixen una majoria. Tanmateix, m’han allunyat de la santa taula.

La festa de Sant Joan em sembla molt més simpàtica. Si no hagués d’examinar cada any candidats al batxillerat, m’agradaria pujar al Canigó i veure com la ﬂama corre i es transmet a tots els pobles de la plana.

Trobada gegantera al peu del Castellet

El padrí esperava la fira de Sant Martí tot l’any. Es divertia regatejant amb els gitanos i jugant a la loteria. Guanyava paquets de sucres o cobertes. Sempre s’enduia merlingots. D’aquells caramels negres amb ametlles, ell en deia merlingots, com tots els vells catalans, amb una ema inicial i no una be com en francès. Aquesta festa, com tot el nostre país, s’ha desnaturalitzat. Les sínies gegants roden davant del palau de les exposicions. Uns escamots de lladremaners passegen, a la recerca de preses fàcils, mentre els proletaris s’entretenen amb jocs estúpids. D’això se’n diu el progrés… Sèneca ja ho sabia: «Avarior redeo, ambitiosior, luxuriosior, immo vero crudelior et inhumanior, quia inter homines fui».

Fira de Sant Martí

CANTANTS I MÚSICS

A la fi del franquisme, la Nova Cançó va tenir una germaneta al Rosselló. Jordi Barre (Argelers de la Marenda, 1920 - 2011) és el cantant nord-català i el nostre crooner més famós. Va treure el seu primer disc en català, Canta Perpinyà!, el 1963. Les seues millors cançons, amb lletra de Joan Cayrol (Espirà de l’Aglí, 1921 - Montpeller, 1981), celebren la bellesa de la terra catalana. La seua veu pura, cristal·lina, s’alçava talment com una pregària matinera en un monestir canigonenc. Quan m’estava tan lluny de casa, a la ratlla de Bèlgica, em marfonia. Un dia de primavera plugenc, vaig tenir l’alegria de veure en Jordi en un programa de la malaguanyada Cinq. Cantava Crec, la seua gran versió del poema de Joan Amade (Ceret, 1878 - 1949), amb vistes aèries del Canigó. Com em van emocionar aquestes imatges i aquesta cançó, tan lluny del país, sense cap esperança de poder tornar-hi aviat… Jordi Barre era un gran català. Mai no politiquejava, però en públic es va negar a tocar la mà de l’inefable prefecte Bernard Bonnet, enemic de la identitat catalana. El darrer cop que vaig sentir Jordi Barre fou el desembre del 2009 en un pessebre. Cantava amb una veu intacta, la veu dels balls d’antany a la platja d’Argelers, quan el vi blanc és fresc i les noies et fan creure en l’amor, malgrat tot el que sabem de l’existència.

Sempre tinc ben present la immensa varietat dels gustos musicals. Malgrat tot, m’han confiat la redacció d’aquesta guia perquè hi digui la meua opinió. No m’estaré de fer-ho, lo cortés no quita lo valiente. Sempre he trobat Joan Pau Giné (Bages del Rosselló, 1947 - 1993) molt sobrevalorat. Tret d’un punyat de cançons, no m’ha emocionat ni interessat mai. Des de la seua mort absurda ha assolit una petita glòria. Giné sempre va escriure sense cap concessió a la normativa. És l’autor d’aquests dos versos inoblidables: «Hi ha un matx de foot / I la dona se’n fot». Els seus deixebles, tot venerant-lo, no segueixen el seu exemple i escriuen en un català de laboratori. No! Val més que en parleu amb admiradors seus. Com deia Maurice Chevalier, «si vous n’aimez pas, n’en dégoûtez pas les autres».

Pere Figueres (Pontellà, 1950), vinyater de Pontellà, hauria pogut ser el millor cantant de tots els Països Catalans, amb una mica de sort i perseverança. La seua veu greu i la música jansenista serveixen els millors poemes de Jordi Pere Cerdà. No és el meu estil, però la seua veu m’envolta com una dansa hindú.

En aquesta evocació de la cançó nord-catalana, cal no oblidar l’obra de Gisela Bellsolà (Baó, 1947), que, amb la seua veu pura, dóna una nova vida als poemes de Josep Sebastià Pons i Joan Morer, així com als cants dels trobadors.

Convé esmentar el cantant Joan Pere Le Bihan i Rullan (Marsella, 1948). La seua interessant carrera musical es va estroncar per culpa de la seua total dedicació a la Bressola, la xarxa d’escoles privades catalanes.

Un matí d’estiu vaig sentir per la ràdio Sans blagues, una cançó de Boris Vian que no coneixia. Em van entusiasmar la veu i la interpretació de la cantant. A la fi de la cançó, el locutor va indicar el nom de la intèrpret: Renée Lebas. Aquella era una interpretació tan sensible, tan emocionant, tan justa, que vaig percaçar tots els discos d’aquella artista dels anys 1950 mig oblidada. En dos minuts, ja sabia que es tractava d’una gran dama de la cançó francesa. Amb la literatura passa el mateix. N’hi ha prou amb la lectura d’una pàgina qualsevol per esbrinar si l’autor és genial o nul·líssim. L’evidència del talent amb Gerard Jacquet (Sant Feliu d’Amunt, 1955) apareix aclaparadora. El 1996, Jacquet va escriure un conte inoblidable, una joia, a Perpinyahard, recull de narracions policíaques ambientada en un Perpinyà negre i sòrdid. Amb un bri d’audàcia, més conegut al sud de l’Albera Jacquet podria ser un gegant de les nostres lletres. El paio té massa talent(s). A més d’escriure poesia i monòlegs humorístics i filosòfics, Jacquet és cantautor i ha treballat amb Pascal Comelade. Esperi que un dia torni a cantar al Principat i que el públic reconegui aquest gran artista.

En aquesta llista hauríem pogut citar artistes com Albert Bueno, Cris Cayrol, Teresa Rebull, l’Agram que va fer tant per la recuperació de les cançons tradicionals, però aquesta guia subjectiva no pretén pas a l’exhaustivitat.

El músic Pascal Comelade (Montpeller, 1955) és prou conegut internacionalment per haver-lo de presentar. El seu univers tan particular, la seua música minimalista, agraden o no agraden, però no deixen indiferent. No sé si Comelade s’estima la gent. Pot ser esquerp i deliciós, salvatge i manyac, rampellut i generós. A la primavera del 2014, va editar una sèrie de discos de col·legues menys coneguts per ajudar-los a fer-se un camí per la selva barcelonina. Conec pocs exemples de tanta abnegació en un món ple de divos egòlatres.

ELS GITANOS

Quan era petit, els gitanos em feien molta por. A Nils en deien «els nois», o els gitanos. Quan m’agitava massa, el padrí esmentava «la noia» que vivia en una caravana vora el cementiri de Cànoes.

Els gitanos van arribar a casa nostra cap al segle XV. Van adoptar la llengua catalana i van eixamenar-la per tot Occitània. Avui dia, quasi tots els gitanos del sud de França encara parlen català. A Arle, Canes, Bordeus i fins i tot Lió. Un català pur, amb un accent estrany, quasibé portuguès. Antany, passaven pels pobles, on venien cavalls, «pells de llapín» (conill) o esmolaven ganivets. A la Catalunya Nord s’han fixat a Millars i Vinçà. A Perpinyà viuen al barri de Sant Jaume. Els gitanos establerts a l’Alt Vernet parlen castellà i viuen en tuguris infrahumans.

Quasi tots s’han convertit al protestantisme i del catolicisme només conserven festes com els Rams. Actualment, la sida amenaça greument aquesta comunitat, i amb ella els darrers parlants naturals del català.

Al turista que vulgui sentir català pel carrer, potser se li acudirà passejar pel barri de Sant Jaume. No crec que sigui una bona idea. Podeu donar un cop d’ull a l’església de Sant Jaume, coqueta amb els seus maons. El porxo de marbre, l’orgue i sobretot els retaules valen la pena, així com la vista del jardí de la Miranda, des d’on es dominen les hortes de Sant Jaume. La resta del barri, indigna d’una ciutat europea del segle XXI, no té equivalent a França. Ni a les zones més sòrdides de Marsella. Retira a una barreja d’alcassaba i del Berlín el 1945. Un desastre… Unes cases perillen ensorrar-se. Ja ha passat. Les voreres esventrades, les escombraries pel carrer. El pintoresc és la cortesia de la misèria.

Les meues relacions amb el poble gitano són paradoxals. Quan entri en un magatzem de mobles o de bricolatge, sovint algun gitano desconegut, al volant d’un Mercedes, m’interpel·la en català.

—Ai! Com vas? Ahir vaig baixar a Barcelona i vaig veure una votura guapa. Vaig pensar amb tu. T’interessa? Ja sas que sun un tipe com cal… Me coneixes.

Més enllà d’aquesta cordialitat, la relació amical no s’estableix. Els gitanos viuen d’esquena a la resta de la societat. No crec que vulguin integrar-s’hi. Refusen els valors de la civilització occidental per mantenir llur identitat. Saben que l’escola francesa vol assimilar-los, però no accepten que els converteixin en paios. Des de la seua fugida de l’Índia, el poble gitano es va ramificar en una miríada de comunitats. Els gitanos d’Occitània i de Catalunya van adoptar la nostra llengua. L’han agitanat un poc, l’han conservada com un botí de guerra, que deia el novel·lista algerià Kateb Yacine, referint-se a la llengua del colonitzador francès. Els gitanos del nord de França, anomenats sinti, parlen romaní. Django Reinhardt n’era un. Com aquell home podia tocar d’una manera tan punyent amb tres dits? La seua música s’eleva, trista com un diumenge sense amor, un diumenge ple de núvols.

La veritable llengua dels gitanos és la música. Quan gitanos d’arreu d’Europa es troben, s’entenen de seguit agafant una guitarra i tocant tota la nit pregàries paganes als estels.

Dia de Nadal amb els gitanos de Perpinyà

L’ATLÀNTIDA

Abans de tot, voldria precisar dos punts. En el català del Rosselló dels Pieds-Noirs en diem potes negres. La paraula Pieds-Noirs, stricto sensu, designa els francesos d’Algèria cristians i jueus. Dels musulmans en diuen harkis. A vegades, per extensió, també anomenen els francesos de Tunísia i del Marroc Pieds-Noirs. Per mi, els francesos d’Algèria no són una comunitat qualsevol, els antics habitants d’una província francesa perduda, sinó un grup de persones que he conegut, apreciat i sovint estimat. Pensi amb emoció en Marius Amidieu de Lavarande, Georges Laroche d’Orà, Alexis Porcedo de Fort-de-l’Eau, Yvon Ferrandís de Guyotville. A hores d’ara, els francesos consideren llurs compatriotes d’Algèria com l’encarnació de la França dretana d’antany. Pétainistes, feixistes, racistes, simpatitzants de l’OAS, seguidors de Jean-Marie Le Pen i bramaires constitueixen els atributs d’aquesta minoria maleïda.

Naturalment, la realitat és molt més complexa. Com totes les comunitats humanes, els francesos d’Algèria no formen pas un conjunt monolític.

Els algerins (naturals d’Alger, algérois en francès) procedien sovint de la metròpoli, descendents de refugiats de la Comuna o d’alsacians que el 1870 no volgueren esdevenir súbdits del kàiser, o fins i tot de colons que hi arribaren al començament de la conquesta. Marcel Amidieu, el marit de ma mare, m’ha repetit sovint: «Il y avait des Amidieu en Algérie depuis 1830». Igual que els prussians expulsats de llur terra el 1945, els Pieds-Noirs solen tenir la fal·lera de la genealogia, un dels darrers lligams amb la pàtria perduda. Els algerins s’enorgullien de llur capital, de la bellesa de la badia i dels esplendors de l’arquitectura colonial. Fins a la fi, Alger fou un laboratori dels diferents estils francesos.

Els francesos dels departament d’Orà provenien d’Espanya, i els del departament de Constantina, d’Itàlia i Malta. Volien ser més francesos que els francesos de França («les patos») i s’allistaven a l’exèrcit quan França els cridava.

C’est nous les Africains

Qui arrivons de loin,

Venant des colonies

Pour défendre le pays

Nous avons tout quitté

Parents, gourbis, foyers

Et nous gardons au cœur

Une invincible ardeur

Car nous voulons porter haut et fier

Le beau drapeau de notre France entière.

No sé si s’ha fet algun estudi sobre la insubmissió als departaments d’Algèria, però estic segur que el percentatge deu ser molt més baix que la mitjana nacional. Hélène Brazier, natural de Blida —la ciutat de les roses—, m’explicava amb el seu humor melangiós: «Nous les Français d’Algérie, nous sommes devenus les Pieds-Noirs à force d’aller au charbon…». Em sembla que els potes negres vivien més al carrer que a casa. Tenien una vida col·lectiva amb alegries senzilles i festes regulars. Menjaven arròs, mona quan arribava la Setmana Santa, mantegades, sobrassada… Amb la família, la cosa més important del món era el futbol. Fins i tot Albert Camus, el gran Camus premi Nobel de literatura, seguia apassionadament les proeses dels futbolistes.

Del seu passat ibèric, els potes negres conservaven les llengües. La majoria parlava un castellà meridional, andalús o murcià, força afrancesat i ple de negligències, i una minoria important, el català en les seues modalitats valenciana i mallorquina. Manuel Alenda, originari de Sidi-Bel-Abbès, fa servir el castellà per explicar acudits. El castellà i l’àrab, que domina amb la mateixa soltesa, li serveixen per bromejar. Un acudit fa gràcia en castellà o en àrab, en francès no. Per enriolar la gent, el francès necessita un raig mediterrani. En Manu (li diuen Manu amb la u francesa, i no Manolo) explica molts acudits sobre Quevedo. Ni deu saber que va escriure El Buscón i Los sueños. Per ell Quevedo no és un escriptor del Segle d’Or espanyol, sinó un personatge fabulós com Torrente o Balibalo. Uns quants Pieds-Noirs no havien oblidat el valencià i el mallorquí. Designaven així la llengua avial ignorant el seu nom científic. He conegut una vella valenciana d’Orà que parlava una llengua més pura que la majoria dels catalans actuals. Deia «lo bolanger» a la francesa i «lo vilatge» com els rossellonesos. Com me reca no haver gosat enregistrar-la!

Si hagués de resumir els potes negres amb un sol mot, seria «nostàlgia», o més aviat «nostalgeria». Estimaven apassionadament llur terra, però així com tots els refugiats saben que el país perdut encara existeix (els russos blancs i tot esperaven la fi del comunisme per tornar a veure la Santa Rússia), els potes negres porten la mateixa creu que els prussians i els silesians. Llur país ja no existeix. La república algeriana no és l’Algèria francesa. Els francesos que s’hi han quedat són un grapat. Tot ha canviat. El nom francès de les ciutats, quasi tots els noms dels carrers (mentre que al Marroc i a Tunísia molts carrers conserven llur nom, sens cap rigor científic diria un 40%), les botigues i sobretot la gent. Què és un país sinó la seua gent? Tot llur món ha desaparegut. Quan es troben en reunions de potes negres l’evoquen amb un pler amarg abans de passar al present. Recentment m’he trobat amb una parella de Bona (Bône en francès, actualment Annaba). Quan ma mare els ha parlat del restaurant La Potinière, al Cours Bertagna, on li agradava anar el 1963, el senyor, amb un somriure trist, ha fet un gest llarg de la mà. Cabien tants sentiments en aquest gest. La tristor, la nostàlgia, la voluntat d’oblidar i l’obligació de viure en el present per ser feliços.

Somrient, simpàtic, infinitament simpàtic, cridaner, repotegaire, el Pied-Noir encara no ha entès què va passar el 1962. L’any terrible, l’any de l’expulsió de la terra tan amada. Fins al darrer moment, la immensa majoria dels francesos d’allí va pensar que es quedarien a Algèria fins a la mort. L’Alexis Porcedo em va confiar que va entendre que s’havia acabat el 22 de març del 1962, quan uns soldats francesos van metrallar a la Rue d’Isly una multitud de francesos que es manifestaven sense armes. Després dels acords d’Evian, l’Alexis, home intel·ligent, creia que França mai no els abandonaria. Conec un exemple emocionant d’aquesta ceguesa intel·lectual. Marcel Ferrà (quin nom més francès, oi?) treballava als PTT amb la seua dona, lluny del país. Enyoraven tant Orà que van demanar i obtenir llur trasllat pel setembre del 1961. Alegres, van tornar a Orà motu propio deu mesos abans de la fi.

No vull criticar els Pieds-Noirs, ni recalcar llurs defectes. Tanta gent ja els ha calumniat.

La història els ha vençut, els ha concassat en les escombraries de la història. Alger, la segona ciutat de França, s’ha engolit en algues estrangeres.

PERPINYAPORNO

La pèrdua de la meua innocència va precedir de pocs mesos la mort del general Franco. Per un mainatge com jo, turmentat pels sentits, la vila de Perpinyà s’emparentava amb l’infern. Tots els turistes del Principat practicaven un turisme sexual cinematogràfic. Els distribuïdors, generosos, subtitulaven totes les pel·lícules en castellà. Amb la inscripció «Franco asesino» pintada a totes les parets de la ciutat, la primera frase que vaig saber en la llengua de Cervantes fou «con subtítulos en español». En aquell temps encara no sabia aquest idioma i relacionava la paraula subtítulos amb el francès subtil. Els espanyols, calents com eren, devien amagar alguna perversió com «la branlette espagnole» o les misterioses «négresses à plateaux».

Les reines dels meus somnis eròtics eren Edwige Fenêch, francesa natural de Bona, i Orchidea de Santis, magnífica rossa italiana. Llur anatomia i llur llenceria deliciosa alegraven els carrers del centre, com la Rue Jeanne d’Arc, on es trobava una entrada del cinema Castellet. Recordi títols com Flossie, pel·lícula sueca, i sobretot produccions italianes com La toubib du régiment, La toubib aux grandes manœuvres, Lâche-moi les jarretelles, Mademoiselle Cuisses Longues, La ﬂic à la police des mœurs o La prof connaît la musique.

Aquelles comèdies eròtiques italianes ara poden passar per qualsevol canal a partir de les deu. Ara, què en queda, d’aquesta època gloriosa? Fa vint anys, la societat Défi, instal·lada a Pià, va mirar de mantenir la ﬂama i es va fer famosa. Els crits d’actrius com Stacey Owen o Charlène Roben van molestar les oques dels pobles, que, excitades, udolaven com si els gals tornessin a atacar el Capitoli. La direcció de Défi es va replegar al camí del Riberal a Nils. Hi van rodar algunes trugeries abans d’anar-se’n, encalçats pels agents dels serveis fiscals francesos.

La meua generació, educada en un catolicisme estricte, no diferia gaire del pobre Frédéric Moreau, que, a la fi de L’educació sentimental de Gustave Flaubert, diu a la senyora Arnoul: «La vue de votre pied me trouble».

VISA POUR L’IMAGE

Fa més de vint anys que pel setembre s’organitza a Perpinyà la manifestació «Visa pour l’image». Tots els intel·lectuals principatins i parisencs acudeixen al peu del Castellet i s’extasien davant de fotografies.

Confessi que mai no he compartit aquest entusiasme. Cada any, la presència de la nostra llengua s’hi fa més anecdòtica malgrat que s’estarrufin a l’Ajuntament. Allò que més m’empipa en aquests reportatges és el conformisme que destil·len, llur devoció al políticament correcte.

Crec que enguany hem aconseguit el cim amb una exposició de fotos dedicades a l’Àfrica del Sud i realitzades per un fotògraf de cuyo nombre no quiero acordarme. Mostraven uns comandos d’afrikaners disposats a entrar en guerra contra el poder negre. A cada foto recordaven que procedien dels Països Baixos, sense precisar que la data de llur instal·lació es remunta al segle XVII.

Per denunciar l’ideari d’aquests feixistes, el fotògraf afirma, al peu d’una foto, que una família de blancs ignora el nom de la criada negra que treballa a casa seua des de fa sis anys… A qui ho faran creure? Com diuen els vells pagesos del Rosselló, «te voldrien fer creure que la mare de Déu se deia Joana».

RUGBI

L’assassinat col·lectiu i programat de la llengua catalana —tan present antany i confidencial ara, per no dir crepuscular— ha deixat mala consciència en la gent, òrfena de la seua catalanitat. Aquest buit l’han mirat d’emplenar amb substitutius com la sardana i sobretot el rugbi.

No vull pas ser desagradable i no m’allargassaré amb la USAP i la seua catalanitat de fira. Uns quants crits, una profusió de senyeres i la cançó L’estaca cantada fora del seu context no han constituït mai el pòsit d’una cultura catalana.

Quin esport més paradoxal, el rugbi, en què per avançar cal passar la pilota enrere! Sense entrar en les subtileses del joc, s’ha de saber que n’hi ha dues variants: el rugbi de quinze i el rugbi de tretze. El quinze (representat per la USAP a Perpinyà) té més afició que el tretze (els Dragons Catalans, ex-13 Catalan). El rugbi de tretze s’assembla més al futbol, és més viu, més àgil que el quinze. Els duels interminables d’artilleria al quinze poden avorrir el neòfit. En canvi, quan tot l’equip ataca i la pilota circula, el joc es transforma en un espectacle apassionant.

La famosa tercera mitja part constitueix la llegenda d’aquest esport. Els socis dels dos equips rivals solen fraternitzar en les tavernes a la salut del rugbi. Hi pot haver cops de puny i moscats, com als films irlandesos de John Ford, sense dolenteria, però. En podreu parlar amb dues antigues glòries.

Barend Britz, colós de 202 centímetres, jugador natural de Warmbad, petita estació balneària al nord de l’Àfrica del Sud, i amo del bar Bar and Britz, a la plaça de la República.

Jean-François Imbernon, 197 centímetres només, guanyador amb la selecció francesa del Gran Slam els anys 1977 i 1981.

El rugbi s’ha convertit en un esport realment internacional amb la incorporació de noves nacions com Itàlia i l’Argentina. Enyori el rugbi cassolet d’abans, quan el padrí s’aixecava un diumenge a l’alba i se n’anava, amb un vell autocar, a una ciutat llunyana d’Occitània. A la fi del partit, tots els espectadors es reconciliaven cridant: «L’àrbitre al canal!». Sempre passava algun canal a la vora dels estadis perquè el públic s’entretingués espantant els àrbitres abans de beure una darrera copa amb una alegria un bri melangiosa.

LA VILA DE PERPINYÀ

NOMS DE CARRERS

A l’Eixample de Barcelona, les grans artèries homenatgen les joies de la Corona d’Aragó. Rosselló, València, Mallorca, Còrsega, Nàpols, Sicília, etc.

A Perpinyà, els ravals s’han especialitzat. Tenim el barri dels aviadors (carrer d’Henri Farman, bulevard de Nungesser i Coli, carrer de Didier Daurat, etc.); el barri del Molí de Vent, amb les poblacions i les comarques de la Catalunya Nord; el barri de Catalunya, amb els pobles i les ciutats dels Països Catalans (avinguda de Girona, carrer de Sitges, carrer de Lleida, carrer de València, carrer d’Eivissa, etc.), i el barri de les Coves, amb els felibres (carrer de Tavan, carrer dels Set Primadiers, carrer d’Anselme Mathieu, etc.) i la mar (carrer de les Algues, carrer de les Cales, etc.). També travessareu els barris dels arquitectes, dels pintors, dels cineastes. Amb una senzilla adreça, el lector podrà orientar-se fàcilment.

Pel que fa a la denominació dels carrers i de les poblacions en la nostra guia, donem la catalana i precisem la forma oficial francesa si s’allunya massa de la nostrada. Us volem evitar els problemes amb el GPS. Noms com els Banys d’Arles per Amélie-les-Bains, o la Guingueta per Bourg-Madame, poden crear dificultats a l’hora d’orientar-se. Quasi tots els carrers de Perpinyà tenen una retolació bilingüe, però em fa por que sant Google i sant GPS només coneguin la forma francesa.

Alguns noms de carrers han travessat els anys malgrat els edictes municipals. Tots els perpinyanesos de soca-rel esmenten la plaça de la Banca (actual plaça de Joan Payrà), l’Avenue de la Gare (ex-Avenue du Maréchal Pétain, actual Avenue du Général De Gaulle… sic transit gloria mundi), la plaça del Blat (actual plaça de Rigau), la plaça del Mercat (actual plaça de la República), el carrer gran de Sant Martí (actual carrer del Mariscal Foch). Tret de la plaça de la catedral (actual plaça de la Gambetta) i de l’Avenue de la Gare, totes aquestes denominacions s’estan perdent i la gent, com més va, més fa servir la toponímia oficial.

«La forme d’une ville / Change plus vite, hélas, que le cœur d’un mortel».

El meu objectiu és la claredat i la utilitat pràctica. La transcripció francesa de molts noms fereix els ulls, però és probable que el vostre GPS o Google Maps coneguin l’horrible Mas Palégry i no el correctíssim Mas Pelegrí. Indicaré, doncs, la denominació francesa cada cop que hi pugui haver alguna dificultat.

ELS DARRERS MOHICANS

Abans de redactar aquesta guia, sabia que la situació del català a Perpinyà és desesperada. Ara m’he adonat que anem tan malament que em veig obligat d’establir un repertori dels comerços on podreu trobar gent que us atendran en català.

PEIXATERIES

La Rascasse

, 16 plaça Cassanyes, 66000 Perpinyà

b des de França, 06 03 10 36 86; des de fora, 00 33 6 03 10 36 86

PASTISSERIES

Pâtisserie chez Jean-Marie

, 2 carrer Cuvier, 66000 Perpinyà

b des de França, 04 68 82 36 31; des de fora, 00 33 4 68 82 36 31

Especialista de les coques catalanes.

RESTAURANTS

Le Vienne

, 3 plaça Aragó, 66000 Perpinyà

b des de França, 04 68 34 80 00; des de fora, 00 33 4 68 34 80 00

El Sr. Otero parla català. Una adreça clàssica de Perpinyà. El menjar hi és bastant bo, però massa car per al meu gust.

Creperia Delfau

, 26 carrer Henri Abbadie, 66000 Perpinyà

b des de França, 04 68 51 30 19; des de fora, 00 33 4 68 51 30 19

L’amo, simpàtic i eficaç, s’expressa en un català molt correcte. Les crepes hi són excel·lents.

SABATERIES

Celini

, 1 carrer d’Alsàcia-Lorena, 66000 Perpinyà

b des de França, 04 68 34 37 03; des de fora, 00 33 4 68 34 37 03

FRUITA, VERDURA

Can Monique

, 8 avinguda Georges Guynemer, 66000 Perpinyà

b des de França, 04 68 53 85 40; des de fora, 00 33 4 68 53 85 40

RECORDS CATALANS

Botiga Visca

, 16 carrer Llàtzer Escarguel (Rue Lazare Escarguel), 66000 Perpinyà Compte! Cal no confondre aquest carrer amb el Cours Lazare Escarguel, que fa cantonada amb el carrer d’Alsàcia-Lorena.

b des de França, 04 68 57 23 29; des de fora, 00 33 4 68 57 23 29

LLIBRERIES

Us atendran en català a la Llibreria Catalana (Joana Serra) i a la Llibreria Torcatis (Roger Coste). Trobareu més informacions a l’apartat dedicat a les llibreries.

HORARI

Això de les hores és molt relatiu. Quan pugeu a Perpinyà, no patireu del jet lag, sinó que us haureu d’adaptar a l’horari europeu. Perpinyà no és Espanya. A la Catalunya Nord, les botigues solen obrir de 9 a 12 h, i de 14 a 19 h. Els bancs i les administracions pleguen més d’hora. Els museus tanquen sovint els dimarts. Les estrenes al cinema es fan els dimecres. El suplement Llibres de Le Figaro i de Libération surt els dijous; el de Le Monde, els divendres. Reconec un espanyol d’un català en la persona que es queixa d’haver de menjar a la mateixa hora que tot Europa…

ESPECIALITATS CULINÀRIES

Costelles de xai amb verdures

S’ha observat manta vegada que les persones aculturades perden la llengua i l’accent del país natal i sovint conserven només la cuina dels orígens familiars. El sentiment identitari català no va més enllà del rugbi i de la sardana, però les tradicions culinàries perduren. Eliade Comelade, papessa de la cuina catalana, hi ha dedicat moltes obres. Les podeu consultar. Entre les obres disponibles, us recomani La cuina catalana del Rosselló i els seus vins (GREC, 1986).

Aquesta guia no és pas un llibre de receptes. Només esmentaré les especialitats locals.

La cargolada (al Rosselló els cargols es mengen cuits amb unes graelles damunt una brasa de sarments), l’ollada, les boles de picolat (mandonguilles de carn picada), la bullinada (la nostra bullabessa), la truita pasqual, les bunyetes (bunyols, de la talla d’un plat; els dediquem un apartat a sota), les rosquilles (petit bescuit rodó, en forma de corona i amb gust d’anís).

Heu de comprar les rosquilles en aquestes dues adreces. Les altres us decebran…

Pastisseria Touron

, 6 placeta d’avall, 66150 Arles de Tec

b des de França, 04 68 39 10 47; des de fora, 00 33 4 68 39 10 47.

V Oberts de dimarts a dissabte, de 7.30 a 12 h i de 15.30 a 19 h; diumenge, de 7.30 a 12 h i de 16 a 19 h. Dilluns tancat.

Pastisseria de Guillaume Pruja

, 660 carrer de Fontfreda (Rue Fontaine Froide), 66100 Perpinyà

b des de França, 04 68 51 21 00; des de fora, 00 33 4 68 51 21 00

MÉS PASTISSERIES

Un cop més, no faré amics. La pastisseria catalana, comparada amb la francesa, és poca coseta. Si no em creieu, visiteu algunes de les pastisseries de Perpinyà i ja en parlarem.

Espi

La història de la casa Espi podria ser l’objecte d’una novel·la o d’una pel·lícula. El besavi Espi venia del País Valencià. Es va installar a Orà per fugir de la misèria. A Algèria no es va fer ric i venia xurros en una barraqueta de la Rue d’Arzew. El 1962, la família es va refugiar a Perpinyà, on va prosperar. Des del 1970, la casa Espi és tota una institució. Podreu beure-hi te i menjar dolços o gelats, llegint un diari amb el Castellet com a veí.

Espi Perpinyà

, 43 bis, Quai Vauban, 66000 Perpinyà

b des de França, 04 68 85 39 38; des de fora, 00 33 4 68 85 39 38

Espi El Voló (Le Boulou)

, 16 carrer d’en Cavaillés, 66160 El Voló

Espi Cabestany

, 4 avinguda Ambroise Croizat (rotonda de la clínica Médipole),

66330 Cabestany

Espi Argelers de la Marenda (Argelès-sur-Mer)

, A la galeria del supermercat Intermarché.

24 avinguda dels Alets Rojos (Avenue des Flamants Roses), 66700 Argelers de la Marenda

Le vieux Fournil – El forn de Malloles

Una de les meues adreces preferides, on és molt fàcil aparcar. Podreu trobar-m’hi els diumenges entre les onze i migdia. Us recomanaré que tasteu els opéras plens de duplicitat. Menja que menjaràs, llisca, llisca, i, quan te n’adones, el mal és fet. T’has engreixat. Els pastissets amb maduixes, lúgubres perquè no és mai la bona temporada. Els éclairs de xicolata que em recorden el menjador de l’escola Painlevé, la meua escola durant la infantesa a Massy. Un petit albanès, refugiat gastronòmic, perdut en aquesta pastisseria del barri de Malloles Déu sap per què. Els Paris Brest que et donen ganes d’agafar el tren. El pastís rus, fi com un vers de Puixkin, i per fi, les religieuses, escapades d’una novel·la de Diderot, arrogants com una noia de setze anys, segura de la seua venustat.

Le vieux Fournil – El forn de Malloles

, 84 avinguda Victor Dalbiez, 66600 Perpinyà

b des de França, 04 68 56 89 60; des de fora, 00 33 4 68 56 89 60

LES BUNYETES

Si voleu menjar bones bunyetes, us recomani aquestes adreces:

Pastisseria Sánchez

, 1 carrer del Pontet, 66080 Cànoes

b des de França, 04 68 56 58 75; des de fora, 00 33 4 68 56 58 75

Pastisseria Miras

, 13 carrer de Sant Jaume (13 rue Saint Jacques),

66500 Vilafranca de Conflent

b des de França, 09 75 73 68 19; des de fora, 00 33 9 75 73 68 19

Quan era petit, vivia França endins. Passava quasi totes les vacances a Nils perquè els meus pares enyoraven el país. Alguna tradició acompanyava cada temporada. Nadal i les festes de cap d’any, juny i la collita dels préssecs i dels abricots (albercocs). En arribar les veremes, tan importants al Rosselló, me’n tornava França endins. Aquest retorn m’entristia i m’agradava, perquè em permetia d’escapar-me dels treballs de la vinya. Volia preservar les mans de la clavada de les estisores i les botolles. Abans de Pasqua, el temps de les bunyetes arribava com una ona. El matí de la vigília de Rams, en Joanola —el forner de Pontellàs, en dèiem el bolanger en el nostre català àrtic—, al volant del seu Peugeot 403 Break, tocava el clàxon com per un casament. Ja el sentíem quan havia passat la torre del projet fontinal. El forner portava farina a les veïnes del poble. S’unien per afinitats i estenien la pasta en les tovalles d’hule. Interessat, mirava com la pastaven, la treballaven. Deixaven reposar la pasta un parell d’hores abans de fregir-la. Una flaire de tarongina s’insinuava per tota la cuina. Les bunyetes s’amuntegaven en la panera, blanca i roja com la bandera de Mònaco. Havíem d’esperar que s’assequessin. Les bunyetes, foradades, amb un relleu caòtic, em recordaven les imatges de la lluna que els americans acabaven d’explorar. Amb la farina que quedava, la padrina apuntava bunyols. A poc a poc, les padrines ens van deixar per preparar bunyetes per als àngels i la llengua catalana va desaparèixer en sorres movedisses. De tant en tant sorgeix com un illot volcànic abans d’endinsar-se en la mar de l’oblit.

RESTAURANTS

Aquesta guia sentimental de Perpinyà no pot rivalitzar amb llibres immemorials redactats per equips d’especialistes, com la Guia Michelin o Gault et Millau. Tampoc he seguit cap formació de gastronomia o d’enologia. Només sóc de vida, i m’acontentaré de parlar-vos de restaurants on m’agrada menjar sense que hagi de travessar episodis diarreics. Potser ens hi trobarem.

Perpinyà de nit

RESTAURANTS CLÀSSICS

El Mas Rombau (en francès, Mas Rombeau)

M’agrada molt aquest lloc. Amb una mica de sort us acolliran els paons que deambulen de l’hort a la cabina de telèfon anglesa. Un home, discret i robust, vigila l’aparcament per evitar les males sorpreses. Travesseu un pati, molt plaent a l’estiu, i passeu davant d’una gran maqueta de fusta del Castellet. Entreu-hi, sempre hi trobareu entaulat el senyor de La Fabrègue. El comte (no sé si té la sang blava, però es desplaça i s’expressa amb tanta elegància que es mereix que li diguin comte) és un catalanista de llengua francesa. Al sostre desfilen els articles d’un decàleg dels drets lingüístics dels catalans. Molt simpàtic tot plegat, però tot és escrit en francès… Misteris de l’ànima humana…

El restaurant, instal·lat en un antic celler, evoca una catedral wagneriana. Us recomani els cargols, el magret d’ànec, els gelats i sobretot els babas au rhum, triomfadors com els pits de Gina Lollobrigida a Salomó i la reina de Saba… El comte sap cuidar els detalls. Tot és elegant, lleugerament passat de moda, i les cambreres, delicioses. Sempre s’hi radien les mateixes músiques. L’inoblidable disc en castellà de Nat King Cole i velles cançons de Maria del Mar Bonet. Un darrer consell: si no esteu sol, cal que un comensal se sacrifiqui i no begui gaire. Els gendarmes, sense imaginació, solen esperar a la rotonda que duu al camí de Sant Bernat. Val més que no els parleu de mi. El darrer cop que em van controlar, en lloc d’ensenyar-los la documentació, vaig allargar la meua targeta dels amics de Luis Mariano.

El nom de Rombeau és el nom actual que s’ha donat al mas que abans es deia Mas Cabaner. El nom del mas prové de l’antic terme que posava Rombau molt a prop.

, 2 avinguda de la Salanca, 66000 Ribesaltes

b des de França, 04 68 64 35 35; des de fora, 00 33 4 68 64 35 35

V No cal que reserveu. Obert tota la vida.

Le Clos des Lys

Aquest restaurant és una de les millors adreces de Perpinyà malgrat la seua situació gens agresta entre dues rondes, on s’han concentrat tots els tallers de la vila. És curiós com tots els oficis urbans reconstitueixen espontàniament els gremis medievals. En un contrafort del serrat d’en Vaquer, Le Clos des Lys s’esplaia en un jardí andalús com a les operetes de Francis López. El menjador no té ni la classe ni l’elegància del Mas Rombau, però la cuina francesa hi és fina i no desdiu de la tradició. La rebosteria sempre m’hi ha semblat excepcional. Hem de saludar el personal, eficaç, somrient sense compliments inútils.

, 660 camí de la Fossella (chemin de la Fauceille), 66100 Perpinyà

b des de França, 04 68 56 75 00; des de fora, 00 33 4 68 56 75 60

www.closdeslys.com

Laurens’o

Un dels millors restaurants italians que conec, i això que vaig viure vint-i-cinc anys a Niça. Tots els productes són casolans i exquisits. Us recomanaré particularment les tagliatelle alla carbonara i els babasxops de rom.

, 5 plaça dels Peluts (place des Poilus), 66000 Perpinyà, a la vora de l’escola Jean Alio

b des de França, 04 68 34 66 66; des de fora, 00 33 4 68 34 66 66

V Tancat a l’estiu quan obre la seua sucursal de La Pyrezzeria (6 carrer de Cerdanya, 66140 Canet).

El Jaumet

Entrant al jardí del rei René, penetrareu en el regne del kitsch, amb les quatre barres pintades a totes les taules. A la paret a l’esquerra, en René ha penjat antigues eines: bigossos, escocelleres, aixades, cues d’olendra, un aper (arada) de ferro, collars de cavalls.

Sap català, però per culpa del seu llarg exili a París, on feia de comissari, el té un bri rovellat. Al Jaumet, nom d’una varietat de raïm blanc que madura cap a Sant Jaume (25 de juliol), heu de menjar obligatòriament l’especialitat de la Dany, un préssec barrejat amb tonyina. Sota els pins on juguen gats i esquirols, la vida és harmoniosa. Si ho hi ha gaire gent i enteneu la seua barrejadissa catalanofrancesa, en René, després de cuinar-vos llonganisses, magrets i botifarrons, us explicarà anècdotes sobre els famosos que ha conegut, com la malaguanyada Dalida i Serge Gainsbourg que, a l’hora que els darrers taxistes anaven a jeure, aturava les camionetes de la policia perquè el portessin a casa seua, a la Rue de Verneuil, on tocava cançons entre dos aperitius a punta d’alba.

Alguns dies us podreu creuar al Jaumet amb Alain Delon, himself. Com molts amics dels animals, el gran actor ha llegit el llibre sobre el ca Mambo, torturat per brètols, que en René i la seua dona van recollir abans d’escriure la seua història. Uns lectors vénen de Bèlgica i del Quebec, tan llunyà. Mentre assaborireu una copa del cartagena d’en René, el gosset, agraït, us farà companyia.

, 2 carrer Montesquieu (rue Montesquieu), 66600 Espirà de l’Aglí, a la vora de l’escola Jean Alio

b des de França, 04 68 62 93 60; des de fora, 00 33 4 68 62 93 60

V Obert tot l’any.

RESTAURANTS BARATS

Si voleu menjar bé sense arruïnar-vos, us recomani aquestes tres adreces.

Cobas Café (Coves Cafè)

L’Alain, antic cuiner de Le Rallye, adreça mítica a Perpinyà trenta anys enrere, us servirà una cuina familiar i senzilla de gran qualitat. Les seues especialitats són les boles de picolat i, sobretot, l’andouillette, una mena d’embotit francès. No puc estar-me de citar aquest estirabot d’Édouard Herriot, tres vegades president del govern francès i batlle de Lió de 1905 a 1940 i de 1940 a 1957:

«La politique c’est comme l’andouillette. Il faut qu’elle sente la merde mais pas trop» (Això de la política és com l’andouillette. Cal que faci olor de merda, però no gaire).

Francament, el pastís Tatin amb nata de l’Alain val el viatge.

, 9 carrer del Ruixim (9 rue des Embruns), 66000 Perpinyà

b des de França, 04 68 59 29 83; des de fora, 00 33 4 68 59 29 83

No cal que reserveu, llevat dels dijous, quan l’Alain prepara algun plat exquisit.

Crescendo, cafeteria del supermercat Carrefour

Aquesta cafeteria proposa un menjar molt bo. Sempre hi han manifestat simpatia per la llengua catalana, i al tiquet us diuen «Bon profit!».

, Carretera de Canet, 66000 Perpinyà

b des de França, 04 68 67 18 17; des de fora, 00 33 4 68 67 18 17

Moustache Pub

Menjareu una cuina familiar i barata sota velles fotos de Nova York. Amb les postres, l’especialitat de la casa és el bistec tàrtar. Demaneu que hi afegeixin una salsa amb pebre.

, 2 carrer Louis Joseph Gay Lussac, 66300 Cabestany

b des de França, 04 68 66 50 49; des de fora, 00 33 4 68 66 50 49

RESTAURANTS EXÒTICS

Si us cansa tanta cuina francesa o catalana, us queden aquests dos bons restaurants exòtics.

New Delhi

Possiblement, un dels millors restaurants indis de França. La mestressa us explicarà detalladament la composició dels plats. La cuina hi és deliciosa. No oblideu de tastar la beguda que apaivaga el canyó després de tantes espècies. No recordi com es diu. La mestressa sabrà orientar-vos.

, 18 avinguda del General De Gaulle, 66000 Perpinyà

b des de França, 04 68 34 89 38; des de fora, 00 33 4 68 34 89 38

New Asia

Segons Antoni Puigverd, «no corresponde al tópico refinamiento francés». El bufet lliure és una delícia. L’amo, natural de Saigon, parla un francès tropical de qualitat. Sempre ha manifestat un interès real pel català i s’acomiadarà dient «adéu». Si podeu passar-hi en temps nadalencs, el pessebre us entendrirà, amb el seu accent asiàtic. El 10% dels vietnamites són catòlics. La majoria vivia al nord del país abans la guerra d’Indoxina (1946-1954). Molts fidels van fugir del Tonquín el 1954 per instal·lar-se a la Cotxinxina abans de refugiar-se, l’any 1975, als Estats Units o a l’antiga metròpoli. L’amo no us explicarà pas les seues desgràcies. Amb dignitat i un somriure, us agrairà la visita.

, 8 carrer Camille Desmoulins, 66000 Perpinyà

b des de França, 04 68 34 69 57; des de fora, 00 33 4 68 34 69 57

APARCAMENTS

Cal encetar el tema dels aparcaments, tan important en la vida moderna, on tot és concebut per a l’automòbil. A Perpinyà, com a totes les ciutats de Catalunya, costa trobar un lloc gratuït per arrambar la votura (aparcar). Si no us fa por caminar, sempre podreu deixar el cotxe al quadrilàter comprès entre l’avinguda del general Guillaut, l’avinguda del mariscal Kœnig, la ronda Poincaré i l’avinguda Carsalade du Pont.

Central Parking

A la plaça Joan Payrà i edificat als anys 1960, aquest aparcament retira als joguets de la meua infantesa. Només hi manca l’ascensor per als cotxes. Tota la resta és d’època. Intacta, com en els films de Jean Gabin o als episodis de Les cinq dernières minutes.

Parking Aragó

El pàrquing de la plaça Aragó és molt pràctic, cèntric, però els llocs estretegen i els pilars abunden com a la mesquita de Còrdova.

Parking Wilson

El pàrquing, al boulevard Wilson davant del cinema Castellet, és pràctic, però massa gran. Perdreu temps abans de recuperar el cotxe.

Parking République

El pàrquing de la plaça de la República està molt bé, modern, amb llocs més espaiosos que a la resta de la vila. En sortir agafeu el carrer de la Fusteria i, a la plaça Rigau, gireu a mà dreta abans de l’estàtua del pintor i enfileu-vos pel carrer petit de la Real. Si continueu recte pel carrer Émile Zola, us sabrà greu no haver-me fet cas…

Parking Espace Méditerranée

El trobeu a l’avinguda del General Leclerc.

Us desaconselli vivament aquest aparcament malgrat la seua proximitat amb el Teatre de l’Arxipèlag. Els llocs hi són molt estrets i trobar la porta d’entrada a la nit es converteix en una odissea.

HOTELS

Fadrí magenc −equivalent local del solter del Principat−, mai no he pogut enganyar la meua dona amagant-me en un hotel. Visc a vuit quilòmetres de Perpinyà i mai no he dormit en cap dels seus hotels. En aquesta breu descripció em refiaré dels amics que hi han parat.

Hôtel lbis Perpignan Centre

La cadena Ibis té molt bona fama a França. Els consideren uns hotels confortables i molt bé de preu. Els meus amics barcelonins sempre me n’han parlat bé, perquè hi apliquen l’horari europeu amb mesura. Alguns empleats saben català.

, 16 cours Lazare Escarguel, 66000 Perpinyà

b des de França, 04 68 35 62 62; des de fora, 00 33 4 68 35 62 62

@ H1045@accor.com

Hotel El Mas de les Arcades (Le Mas des Arcades). Tres estels

El lloc és molt agradable amb un aparcament espaiós. La piscina, d’on podreu ullar l’Albera rere el brancatge, val la pena. Si bé els empleats de la recepció saben francès, anglès i castellà, la direcció sembla manifestar poc interès per la llengua catalana. Amb els canvis polítics actuals, estic segur que sentirem repercussions positives aquí dalt.

, 840 avinguda d’Espanya, 66100 Perpinyà

b des de França, 04 68 85 11 11; des de fora, 00 33 4 68 85 11 11)

Hôtel Première Classe

Aquesta cadena barata i suficient no us deixarà un record meravellat, però podreu viatjar en condicions correctes sense arruïnar-vos.

, Mas Bon Socors (Mas Bon Secours), camí del Mas Pelegrí (Chemin du Mas Palegry), 66000 Perpinyà, vora la carretera d’Espanya (D-900) a uns cinquanta metres del supermercat Auchan, a tocar del restaurant Buffalo Grill.

b des de França, 04 68 54 22 75; des de fora, 00 33 4 68 54 22 75

RÀDIOS

El turista sentirà fàcilment a la plana del Rosselló les principals emissores del Principat. Si vol conèixer un xic l’actualitat del país, pot escoltar aquestes ràdios.

Ràdio Arrels

Un miracle permanent. L’única ràdio del país que emet en català tot el dia. Els programes hi són variats i interessants. L’únic retret que faré és la llengua exageradament barcelonina que empren, tan normativa que el públic local pot sentir-la com estrangera. A més, els locutors més joves no fan cap esforç per atenuar llur cantarella francesa. Sentir tantes erres parisenques acaba cansant.

, 464 carrer dels Agustins, 66000 Perpinyà

www.arrels.net

b des de França, 04 68 35 47 48; des de fora, 00 33 4 68 35 47 48

` Rosselló 95.00 / Vallespir 88.20 / Conflent 95.50 / Cerdanya-Capcir 93.10

Radio Catalogne Nord, RCN

Aquesta ràdio en llengua francesa ha tingut el mèrit de difondre la denominació Catalunya Nord. Radia cançons melòdiques dels anys 1950 i 1960. La nostra llengua hi té una presència minoritària. Poden passar dues setmanes sense sentir una cançó catalana. No diré que sigui una ràdio anticatalana, sinó acatalana.

, 48 carrer Joan Payrà, 66600 Perpinyà

b des de França, 04 68 51 21 27; des de fora, 00 33 4 68 51 21 27

www.rcnradio.fr

Radio France Bleu Roussillon

El 1981 el president François Mitterrand va procedir a una descentralització i va permetre la creació de ràdios locals. De totes les sucursals regionals de Radio France, Radio France Bleu Roussillon és possiblement la més hostil a la llengua històrica del país. Per a ells, sembla que el català no existeixi. Els animadors, quan s’expressen en català, imiten personatges grotescos, estúpids i escatològics. Ja se sap que a la majoria dels catalans del Rosselló els fa gràcia que els ridiculitzin. Tot va bé. Visca la Pepa!

, 24 avinguda del General Leclerc, 66000 Perpinyà

b des de França, 04 68 51 90 00; des de fora, 00 33 4 68 51 90 00

LLIBRERIES

La Llibreria

Heu de passar per aquesta llibreria dirigida per Joana Serra, dinàmica i competent. Creada el 1985 per Joan Miquel Touron i Mijo Gómez, és l’única llibreria de Perpinyà i de tot Catalunya Nord dedicada a la venda de llibres en català i sobre Catalunya i les nostres coses. Hi trobareu molts llibres sobre la Catalunya Nord i discos d’artistes nostrats. D’ençà que la gestiona Joana Serra, hi bufen una airina nova i l’entusiasme de la joventut. Amb competència i idees noves, la Joana ha sabut modernitzar la llibreria, fer-la seua tot servant-ne l’ànima.

La secció infantil és molt desenvolupada perquè la Joana no oblida que els joves lectors actuals seran els futurs relleus de la llengua. Més enllà d’una llibreria, descobrireu un lloc on la gent enraona i s’informa. Tothom comenta l’actualitat política del Principat. Entreu i, si us plau, compreu algun llibre.

, 7 plaça Joan Payrà, 66000 Perpinyà

@ llibreria@llibreriacatalana.com www.llibreriacatalana.com

b des de França, 04 68 34 33 74; des de fora, 00 33 4 68 34 33 74

La llibreria Torcatis

La gran llibreria de Perpinyà és la Torcatis. Si bé el senyor Roger Coste, català de pedra picada, dirigeix la millor llibreria francesa de la vila, tampoc negligeix la nostra cultura. Aquesta informació surt dels límits d’una guia, però em fa goig que en Roger visqui a Bulaternera, a l’antiga casa de mon oncle-avi François Baux. L’he evocat als Taxistes del tsar. Així senti en Roger més proper, quasi de la família. Aquestes petites il·lusions ens ajuden a viure.

10 carrer Mailly, 66600 Perpinyà

b des de França, 04 68 34 20 51; des de fora, 00 33 4 68 34 20 51

www.librairietorcatis.com/infosprat.php

La llibreria Siloé l’Ermitage

Si, igual que jo, teniu dubtes metafísics, podeu entrar, malgrat tot, en aquesta llibreria catòlica. El dependent, Hervé Py, és un dels activistes més implicats en la defensa de la nostra llengua. Hi venen la Bíblia en català, imatges de la Moreneta i fins i tot el santó de Frederic Mistral.

, carrer del bastió de Sant Francesc, 66600 Perpinyà, cantonada amb la plaça del coronel Alfred Arbanère

b des de França, 04 68 34 79 33; des de fora, 00 33 4 68 34 79 33

@ ermitage.siloe@wanadoo.fr

LES LLIBRERIES DE VELL

Llibrairie Alter Ego

La llibreria Alter Ego, a prop del teatre de l’Arxipèlag (Théâtre de l’Archipel), proposa un bon fons de llibres vells, de les dues guerres mundials en particular. La seua secció de llibres catalans és interessant. Hi trobareu vells exemplars de la mítica col·lecció de la Selecta, volums ataronjats de Proa editats a Perpinyà i clàssics com L’art catalan de Marcel Durliat.

, 35 avinguda del General Leclec, 66000 Perpinyà

@ alterego@alicepro.fr

librairie-alterego.blogspot.com/

b des de França, 04 68 35 12 97; des de fora, 00 33 4 68 35 12 97

Llibreria Plaisir de Lire

Si domineu el francès, val la pena tirar fins a Canet i apropar-vos al passeig marítim. El senyor Jean Frémont, baixet, blanc com un vell tucà, parla un francès exquisit amb el fraseig d’antany d’un André Maurois. Aquest home, molt culte, elegant, malauradament no sap la nostra llengua. Enmig d’algunes novetats, hi podreu comprar vells volums de la col·lecció del Livre de Poche. Cada cop que hi passi, em sembla que entri, el 1954, a can Portail, la gran llibreria de la Rue Catinat a Saigon. Només hi falten les pales dels ventiladors i la xafogor de la Cotxinxina.

, passeig de la Costa Vermella, 66140 Canet

b des de França, 04 68 73 00 59; des de fora, 00 33 4 68 73 00 59

V Obert els caps de setmana i durant les vacances de 15 a 19 h.

Emmaüs Catalogne

Malgrat les beatificacions sorprenents, l’Església catòlica al segle XX ha tingut un sant autèntic. Pensi en Henri Grouès (1912-2007) més conegut sota el nom de l’abbé Pierre. A l’hivern del 1954, mossèn Pierre es va revoltar contra la misèria i va crear una associació per donar un sostre als més pobres. Els companys d’Emmaüs acullen els desgraciats que han de treballar per a la comunitat. Més enllà de la caritat, mossèn Pierre sabia que la feina dignifica l’home. La gent deixa a les comunitats d’Emmaüs els estris, els objectes, els llibres, els mobles, els vestits que els fan nosa. Els companys els recuperen, els arreglen i els tornen a vendre per un preu irrisori. Si sabeu cercar i teniu paciència, podreu trobar tresors. Per la meua part, els dec algunes joies de la meua biblioteca, com el darrer Guide Bleu de l’Algèria francesa (1952), els vint-i-set volums de Les hommes de bonne volonté de Jules Romains i la col·lecció de la revista Le Spectacle du Monde dels anys 1960.

Si mai passeu per Emmaüs, segur que ens hi trobarem.

, carretera d’Espanya (RD-900), Mas de Garrià, 66450 Pollestres

b des de França, 04 68 54 59 60; des de fora, 00 33 4 68 54 59 60

d 04 68 54 59 16

@ contact@emmaus-catalogne.com

V Obert els dimecres i dissabtes de 10 a 12 h i de 14 a 17.30 h, i dijous i divendres, de 14 a 17 h.

TEATRES DE PERPINYÀ

No he seguit mai estudis d’arquitectura. No em puc pronunciar sobre temes que desconec. Només us confiaré que l’edifici del Teatre de l’Arxipèlag no m’agrada gaire, gripau de formigó. Sergi López, immens actor molt apreciat a França, m’hi va convidar pel seu darrer espectacle, Livingstone, obra en què un cérvol juga a tennis amb un amic. Un espectacle molt plaent malgastat per la incomoditat dels seients.

El vell teatre, en canvi, a la plaça de la República, té aires tolosans, amb els seus maons. Capitoli de butxaca. No he oblidat el Cyrano de Bergerac de Josep Maria Flotats a la primavera del 1986. Malgrat la versió catalana, molt digna però naturalment inferior a l’original francès, Flotats em va emocionar.

El 1952, ma mare tingué la sort de veure-hi Gérard Philipe a Le Cid, versió mítica en la història del teatre francès. Aquell dia tots els professors de lletres dels col·legis i dels instituts de Perpinyà i dels voltants havien portat al teatre llurs alumnes. Poc agraïts, els mainatges es van divertir rotant i petant durant la representació. Exasperat, Gérard Philipe s’interrompé: «Si vous ne respectez pas, respectez au moins Corneille» (Si no ens respecteu, respecteu almenys Corneille).

Teatre de l’Arxipèlag (Théâtre de l’Archipel)

, avinguda del General Leclerc, BP 90 327, 66003 Perpinyà Cedex

b des de França, 04 68 66 33 54; des de fora, 00 33 4 68 66 33 54

@ info@theatredelarchipel.org

Teatre Municipal

, plaça de la República, 66000 Perpinyà

b des de França, 04 68 62 62 00; des de fora, 00 33 4 68 62 62 00

@ info@theatredelarchipel.org, mateix web que el teatre de l’Arxipèlag

Théâtre de la Rencontre

, 31 carrer dels Romanins (Rue des Romarins), 66000 Perpinyà

b des de França, 04 68 55 54 07; des de fora, 00 33 4 68 55 54 07

PLAÇA ARAGÓ

Si a Lió tenen un hospital, un carrer, un pont i un port Édouard Herriot, el gran home de Perpinyà és l’astrònom Francesc Aragó, nascut a Estagell el 26 de febrer de 1786 i mort a París el 2 d’octubre de 1853. Sense accedir a la seua fama, els seus germans també es van fer un nom. Joan (1788-1836) fou general a Mèxic, Jaume (1790-1855), escriptor i explorador, i Esteve (1802-1892), escriptor i polític.

Perpinyà homenatja el savi amb un carrer, una plaça, un institut i un pont. La plaça Aragó ocupa un quadrilàter envoltat pel Palau de Justícia, un temple neogrec sense caràcter color de crema. A l’antic restaurant Le Palmarium s’han instal·lat un burger i una pizzeria. Han tingut el bon gust de respectar l’estructura del pavelló noucentista a cavall de la Bassa. El rierol sembla un canal endiumenjat, una mala còpia de les Barques de Narbona, amb els seus parterres vigilats pel Canigó en la llunyania. No us fi eu de les aparences. Quan li pica, un cop o dos cada segle, el rierol es revolta i rivalitza amb els pitjors terratrèmols. Els vells encara recorden l’aiguat del 1940. Quan un riu s’ha revingut, els darrers pagesos catalans del Rosselló diuen «el botàs, arriba l’aigua». No volen dir que el riu fa bots, sinó que «bota» (s’inﬂa, en el nostre parlar).

A la casa que fa la cantonada amb la Rue d’Alsace-Lorraine, una placa recorda les estades de mossèn Cinto a can Justí Pepratx, el traductor francès de L’Atlàntida. Fa temps que no he llegit versos de Verdaguer, però convé saludar-lo de tant en tant. Sense ell, potser no us podria escriure ni em podríeu llegir en català.

Els vells potes negres exiliats solen fer petar la xerrada amb els moros, en una barreja de francès i d’àrab dialectal. Evoquen l’Square Bresson d’Alger. Sense òpera, sense cercle militar ni burriquets per passejar la mainada, la plaça Aragó els recorda el jardí perdut amb les palmeres i la seua estàtua blavissa. L’exotisme no ha desaparegut amb la vulgaritat de les gitanes i de les mores espectaculars i massa pintades. Com ho exigeix la moda, ostenten tatuatges als llocs estratègics. Els advocats malcontents, els capellans desenganyats, els estudiants ganduls, celebren el mateix himne a la vida.

EL CENTRE DEL MÓN

A la primavera de l’any 1986 m’havia enamorat de la Ruth, una jove alemanya occitanista natural d’Offenburg. Ens vam conèixer a la facultat de lletres de Niça. Per divertir-la, li repetia sovint: «Salvador Dalí sagte, dass der Bahnnof von Perpignan ist das Zentrum der Welt». Pobre Dalí! Si ressuscités, no reconeixeria la seua estació predilecta, on pagava els drets de duana per revelar els seus quadres al món.

Estació de Perpinyà

«Les idees més genials de la meva vida sempre em vénen a l’estació de Perpinyà […] L’arribada a l’estació de Perpinyà és l’ocasió d’una veritable ejaculació mental que aconsegueix la seva major i sublim altura especulativa. […] Doncs, aquest 19 de setembre, he tingut a l’estació de Perpinyà una mena d’èxtasi cosmogònic més fort que els precedents. He tingut una visió exacta de la constitució de l’univers. L’univers, que és una de les coses més limitades que existeix, seria, salvant les distàncies, semblant per la seva estructura a l’estació de Perpinyà» (traducció meua, Journal d’un génie, 19 de setembre de 1963, o sigui quatre dies després del meu naixement…).

Ara Perpinyà té dues estacions, com una petita capital. La vella estació, enganxada a l’estació del tren de gran velocitat, immensa, moderna, desmesurada amb els seus finestrals. Eviteu l’aparcament caríssim del Centre del Món i mireu d’arrambar el cotxe en un carreró rere el bulevard de Sant Aciscle. A l’altre costat de la via, davant de l’estació vella, us costarà trobar lloc. Jo tinc la meua adreça. Si tots els lectors de la guia hi van, com aparcaré? Els llocs d’aparcament han de quedar-se secrets com les fonts…

Des de l’estació vella, la perspectiva de l’avinguda amb les Dames de France, dreçades com un castell tudorià en la llunyania, deixen una impressió grata. Malauradament, la realitat us decebrà. Els escamots de captaires planyívols, els cagallons dels cans i els sots fan d’aquesta avinguda digna de les pitjors pàgines d’Émile Zola, a pesar dels casals d’antany i llurs jardins deserts.

, 11 plaça Salvador Dalí, Bulevard Sant Aciscle (Boulevard Saint Assiscle)

SANT ACISCLE

Quan véns del bulevard del Conﬂent i entres al carrer Agasse, unes velles parets de cairons et transporten cent anys enrere en un vilatge qualsevol del Rosselló enmig de la vila. Al fons del carreró del molí draper, una casa sobrealçada, campanar laic, xanca esquarterada dins l’aiguamoll de les cases baixes, s’esquinça. Un ca, blanc i negre com els caramels Créma de la meua infantesa, dorm a la terrassa del Café du Foulon. Entri al carrer del Cigne. Darrere, l’església de Sant Aciscle, tota groguenca de nostàlgia, hospital militar menjat pel monsó. En són de lluny els diumenges quan anava a missa amb els avis. Havien estat tots cofois el dia que mossèn Aspard m’havia demanat que llegís l’Evangeli.

Els torongers i els xiprers del carrer Mascart forfollegen els darrers perfums de l’estiu. Una vella fàbrica, Tricotages du Canigou. La reixa de ferro forjat, amb les quatre barres esfumades, es va paralitzant. La terrassa, vague decorat de West Side Story.

Al carrer Baudin, la carcanada d’una fusteria se carbonitza. Uns coloms decortiquen les ruïnes, culejant en la guillotina corcada, sobre el rentador eixut i pel jardí boig sense ﬂors. Els insectes s’han inserit pertot. Les platanes del carrer Condorcet no han capitulat davant de la tardor. La campana rovellada i el rellotge han observat tantes derrotes. Cal resignar-se.

DEAMBULACIONS

Jo agafi sempre el mateix camí. Segueixi el voral Sadi-Carnot fins al Castellet. El cor se m’embala davant la fonteta de la plaça Bodin de Boismortier. Quatre nimfes hi sostenen el sostre d’un quiosc nan. La plaça Grétry se m’obre de bat a bat. Recordi cada cop una tarda en què havia vist l’Audrey Hepburn a War and peace, dins d’un cinema de la Rue des Écoles a París. M’agradaria de saber per què mai no he oblidat aquella tarda del 1993. La claror? Una olor?

Un vagabund badalla, voludat en les vinyes de la misèria. Uns vells cartells d’enrolament en els espahís o en la Legió, petits soldats de plom dels exèrcits d’antany s’entossudeixen en l’aparador. El rebombori de les tribanelles cap al cementiri de Sant Joan mata el somni. Desemboqui a la plaça de la Revolució Francesa, Catalunya tonsurada a Hollywood amb la seua vella capella militar, les dues platanes raquítiques i el pou sense fons. Al capdamunt del carrer de l’Acadèmia, un gossàs negre em barra l’horitzó com els toros a les carreteres d’Espanya. Davant del bisbat, me senti un poc trist. La divisa llatina Salsus non putresco, el vell reixat verd i les tres palmeres em retreuen la meua conducta. A dalt de l’escalinata de la plaça Molière, pensi de nou en les fotos i les velles postals d’Indoxina. Aquells bancs verds tenen bessons davant del teatre de Haiphong. Baixi les escales. Ara tinc pressa. Per calmar-me, m’obligui a donar un cop d’ull a l’escalinata i a les restes de la muralla. Pobres torretes encara impressionants!

La ronda de Joan Bourrat. M’exaspera el mal gust del venedor de tombes. Com a imatge de la Mare de Déu, proposa quadres de la Romy Schneider. A mà esquerra, el palmerar bulímic de l’harem! Sovint, a la boca del carrer Montesquieu, hi ha arrambat un quatre cavalls verd. I, per fi, davant el monument als morts del 1870, l’apoteosi. La Cigale!

EL QUAI VAUBAN

M’han demanat sovint què designa exactament el mot quai en francès. A banda de l’andana d’una estació i el moll d’un port, un quai —segons Le nouveau Petit Larousse illustré, edició del 1940, un dels meus diccionaris de referència— és una «voie publique, entre l’eau et les maisons». Quan el primer govern de Jean-Paul va recatalanitzar el nomenclàtor de Perpinyà el 1993, van traduir quai per voral. Jo hauria proposat passeig. Era membre de la comissió toponímica, però es reunia els dissabtes al matí mentre jo feia classe al liceu Pierre de Coubertin de Font-romeu.

Ja ho sé. És molt trist que un dels carrers més agradables de Perpinyà homenatgi un enemic del poble català. Vauban feia la guerra sense manies, a la manera del seu temps. Quan es va celebrar el tricentè aniversari de la mort del mariscal, uns quants historiadors catalans no van emetre cap objecció. Els encapçalava el professor Agustí Colomines, llavors director del Centre Unescocat i independentista proclamat. Oblidaven el botxí dels catalans per recordar només l’arquitecte genial, com si els francesos celebressin el vencedor de Verdun fent cas omís del vell mariscal de Vichy, titella dels nazis.

Vaig viure els meus primers anys a l’ombra de Vauban, tant a Briançon com a Breisach. Quan passava per Vilafranca de Conﬂent i Montlluís camí dels Angles, em meravellava la similitud de les fortificacions amb Briançon.

El Quai Vauban, amb les seues cases de maons, els seus arbrissons gamats, les terrasses on cadascú menja gelats esperant l’amor, no té res a veure amb el sinistre mariscal. Com en tantes ciutats mediterrànies, els arbres escassegen a Perpinyà. La vila mai no s’ha refet de la matança del parc de la Pépinière, on van instal·lar una autovia. L’absència dels arbres es nota particularment els dies d’hivern, quan la tramuntana s’espleteix i bufa com un Stradivarius espatllat.

Els edificis a la Haussmann alcen la cresta, però mai no seran parisencs. Com a la Rambla o a les avingudes de Viena, un quiosc verd ven diaris en totes les llengües d’Europa amb alguns dies de decalatge que accentuen el plaer del viatge. Els estrangers, que baixen de la muntanya, on no tenen cobertura per navegar per la xarxa, descobreixen amb retard les males notícies del país. S’aconsolen veient que no són tan greus, ja que el món ha continuat girant. Els enamorats secrets esperen l’ídol que tard o d’hora apareixerà. Camines a la ventura i ja t’has entaulat a la terrassa de la Brasserie Vauban espepissant la carta. T’adones que la vida és bonica com un matí d’estiu i la mort mai no vindrà…

EL VERNET SOTA EL PLUGIM

Passegem pel Baix Vernet. Entrem al jardí que ocupa la petita plaça a la cantonada dels carrers Bataille i Richepin. Sota les platanes sinistres, els baladres, la coalició dels bancs verds se congestiona en el vent. Un ca plora en un balcó de ferro forjat. Tombem els carrers dels pescaires. La perruqueria sense clients, com antany. La casa vella amb tant de caràcter. Em fascinava quan era petit. Ara, la voldria analitzar? Voldria capir-ne la bellesa leprosa. Entrem al carrer de les vinyes. Les parets descolorides, les mesquiteres juxtaposen llurs tristeses. Ara el cel està rúfol. Fugim. Al carrer del Poll, un gran camp canalitza tot el mal gust del barri: unes estàtues grotesques, imitacions carrinclones dels grecs. Entrem al carrer de Baudelaire, poeta francès, tal com precisa amablement la placa blava, petita illa blava en un oceà de blanc. Blanc el cel, blanca la vorera polsegosa, blanques les cases, blanc aquest camió Citroën a l’entrada del carrer Albert Saisset. Com el geni barroc d’Un Tal, una casa molt estranya, gegantina abans i menudeta ara, perfora la tristor de la barriada amb les seues colors irlandeses. Groc, roig. Tots els matisos del vermell toregen en les parets. Uns ornaments blancs regalimen del terrat i de les finestres com les estovalles flamenques d’una taula burgesa. Vaig avinguda de l’antic Camp de Mart avall quan em creui amb la Colombina. Canviï de vorera per no saludar-la. Quin fàstic! La vaig estimar com un boig i ara l’eviti. Potser les dones que estimem ens serveixen d’antídot contra el record de les dones que hem perdut.

EL MUSEU RIGAU

Un dia, fa cosa de vint anys, vaig tenir sort i vaig poder visitar el museon arlatenc. Des de llavors, cada cop que he tornat a Arle hi he trobat el museu tancat per obres. El museu Rigau de Perpinyà pateix la mateixa malaltia. Potser un dia hi entrareu. Jacint Rigau-Ros i Serra, àlies Hyacinthe Rigaud, deu ser el primer català que va fer carrera a París. Hi va pintar tots els Borbons que li van passar pel davant. Si voleu saber més sobre aquest personatge, podeu llegir la novel·la de Renada Laura Portet Rigau & Rigaud: un pintor a la cort de la rosa gratacul (Destino, Barcelona, 2002).

Les tapisseries roges donen al museu uns aires de la Hofburg a Viena. Davant dels retrats, un beocià com jo es demana com gent tan impregnada del culte de la raó es podien posar aquestes perruques ridícules.

Naturalment, l’extraordinari retrat de Lluís XIV, amb el vestit de la coronació, no va anar a raure a Perpinyà sinó al Louvre. Tanmateix, per aquest casal de Lazerme, antiga mansió del marquès de Blanes, hi va passar gent de categoria com Chagall, Jean Cocteau, Picasso i Michel Leiris.

EL MOLÍ DE VENT

No tinc cap competència especial en ornitologia. M’imagini que els albatros descansen en colles sobre platges immenses. Des del cel, el barri del Molí de Vent sembla una colònia d’albatros. Les torres blanques i els seus satèl·lits s’hi drecen d’ençà del 1960. Van precedir de poc l’arribada dels refugiats d’Algèria. En francès en diuen Pieds-Noirs, en català rossellonès potes negres, paraula que es podria incorporar al diccionari de l’Institut d’Estudis Catalans. L’amic Jaume Fàbrega, el gran gastrònom de Banyoles, l’empra als seus llibres deliciosos. Imiteu-lo. Potser perquè els potes negres s’aclimatessin a llur nova terra, quasi tots els carrers del barri porten el nom de poblacions de la Catalunya Nord.

Els immobles s’han envellit bé i el barri, tot blanc, lluerteja sota el sol.

A la plaça d’Europa, el centre del barri, vaig signar llibres amb el professor Renat Botet, que acabava de treure un extraordinari Vocabulari rossellonès, obra de tota una vida on recollia les paraules del català rossellonès desconegudes a les altres terres de llengua catalana.

Aquest diccionari retirava al seu autor. Divertit, savi, entranyable, simpàtic i rialler. Mai no oblidaré la diada de Sant Jordi del 1996. El professor Botet i jo signàvem llibres a la plaça d’Europa, al barri del Molí de Vent de Perpinyà, quan ell va interpel·lar, amb el seu francès nasal i tan catalanesc, Jean-Paul Alduy, batlle de la vila llavors: «Monsieur le maire, connaissez-vous le sens de l’expression tocamanetes? Se dit d’un homme politique en campagne électorale qui a la poignée de mains facile» (Senyor alcalde, vostè coneix el sentit de l’expressió tocamanetes? Es diu d’un polític en campanya electoral que sol tocar fàcilment la mà de la gent).

A l’altra riba de l’avinguda Paul Aldy, trobareu una piscina i l’arxiu departamental, un dels més rics de França. Hi vaig anar moltes tardes quan cercava documents sobre el dramaturg Enric Danoy. Sempre asseguts a la mateixa taula, els investigadors formen com una secta. Presumeixen de dominar la genealogia, una disciplina molt conreada a casa nostra. La recerca de les arrels deu compensar un poc la pèrdua de la catalanitat real, la llengua. S’entusiasmen de remuntar fins al segle XIV. Tot això de la genealogia és molt interessant, però aquells vells setciències que es congratulen i s’interpel·len dient-se «som parents» semblen oblidar que n’hi ha prou amb una àvia infidel perquè tota la seua genealogia s’esboldregui. Els empleats de l’arxiu, sempre malamorosos, distribueixen un màxim de tres documents per hora. He deixat d’anar-hi perquè no sabia refer els nusos dels cordills que emboliquen els cartrons venerables.

A dalt, al puig on es devia trobar l’antic molí que va donar el nom al barri, hi ha els estudis de FR3, el canal regional de la televisió francesa. El panorama hi és excepcional. Es distingeixen molt bé els campanars d’Elna, els poblets blancs de l’Albera, les vinyes i els boscos. Cada porció del paisatge posseeix un nom català, sovint deliciós: mas Pelegrí, l’agulla de la mar, camí de Mosellons, la font d’en Barrera. Un per un, com tots els mots, tots els sons, tots els girs de la nostra llengua, aquests noms desapareixen com les darreres notes d’un vals en la nit.

EL BOULEVARD CLEMENCEAU

Totes les ciutats de França tenen algun carrer que homenatja Georges Clemenceau, gran estadista francès. Fins i tot hi havia un Boulevard Clemenceau a Orà i un Quai Clemenceau a Hanoi. L’única excepció que conec és Narbona, on no han oblidat que el pare de la victòria del 1918 va ordenar a l’exèrcit de disparar a la multitud dels vinyaters el 1907, morts de fam. He mirat de descriure aquest episodi a La revolta dels geperuts.

Consideri el Boulevard Clemenceau, ex-Boulevard du Canigou, com l’artèria més bonica de Perpinyà. L’encasten com una joia dos centres comercials d’antany. Les Dames de France i les Nouvelles Galeries. El bulevard parteix, majestuós, de la plaça de Catalunya sota les cariàtides de les Dames de France, i acaba amb la perspectiva sobre el Boulevard Wilson i la passejada de les Platanes. En occità i en català del Rosselló, el plataner és femení, mentre que el català normatiu i el francès l’integren al masculí. Al fons, el Palau dels Congressos amb la font em recorda l’ajuntament de Saigon i la seua doll a la cantonada del Boulevard Charner i del Boulevard Bonard.

Tret del sol i del vent, el Boulevard Clemenceau no té quasi res de català. La majoria dels edificis imiten l’estil haussmanià. Ara, per culpa de la xafogor potser, els edificis parisencs construïts a Perpinyà s’han esquifit. A la cruïlla del bulevard amb el carrer Francesc Ferrer i l’avinguda de les palmeres, el jardí barcelonitza una mica, amb uns aires de la plaça d’Urquinaona. Cada cop que hi passi, la retirada m’apareix malgrat les diferències. Els hotels, les agències de viatges i els cafès esperen els viatgers. Encara no han entès que els millors viatges són interiors.

EL CASTELL REIAL

Palau dels Reis de Mallorca

Tot i ser el monument més espectacular de Perpinyà, el castell reial, que tothom anomena el Palau dels Reis de Mallorca, no té l’acceptació que es mereix. Ocupat a mitges per l’exèrcit francès, el vell castell viu un xic d’esquena a la vila. Sense cap propaganda ad usum Cataloniae, només pel seu nom i la seua simple existència, el palau nega la faula francesa sobre la identitat del país. Malgrat el canvi poblacional i la substitució lingüística molt avançada, aquest palau prova, malgrat els historiadors a sou i els professors deshonestos, que Perpinyà no és ben bé una ciutat francesa qualsevol, sinó una vila catalana. No es poden dissimular, com pols sota una estora, mil anys de catalanitat. Quantes ciutats a França van ser capitals d’un reialme?

El castell rai, però aquells reis de Mallorca, què tenen a veure amb França? La gent no diu res, però ho sap.

Els centres històrics de Perpinyà, Lilla o Estrasburg són menys francesos que els de Saigon, Alger, Nouméa, el Quebec o Casablanca, on triomfa l’arquitectura gal·la. Cada cop que pugi al castell, senti la mateixa emoció davant tanta bellesa. M’alegri que els nostres avantpassats fossin capaços de bastir tal meravella.

A Sant Miquel de Cuixà, en descobrir als deu anys que la meitat del claustre s’havia venut a un museu de Nova York, va néixer el meu catalanisme, espontàniament, sense cap lectura o conversa prèvies. Em va indignar aquesta violació legal. Permetrien els francesos que una torre de Notre Dame de París decorés un parc de Chicago?

Al castell reial, a l’estiu del 1975, vaig anar més lluny. El guia, un vell catalanàs, ens digué: «Jo sóc català i, com tots els catalans, gens independentista». Malcontent, vaig pensar: «I tu qui ets per parlar en nom meu?». Fou el començament d’una llarga carrera d’activista casolà.

Palau dels Reis de Mallorca

, carrer dels Arquers (Rue des Archers), 66000 Perpinyà

b des de França, 04 68 34 64 93; des de fora, 00 33 4 68 34 64 93

V Obert tot l’any, tancat els dies 1/01, 1/05, 1/11, 11/11 i 25/12

De l’1 d’octubre al 31 de maig, obert de les 9 h a les 17 h

De l’1 de juny al 30 de setembre, obert de les 10 h a les 18 h

EL CASTELLET I LA LLOTJA DE MAR

Igual que la llengua catalana, el Castellet, antiga porta de Nostra Senyora del Pont, és un supervivent. Sense la tenacitat d’alguns ciutadans, hauria conegut la mateixa fi que la resta de la muralla, arrasada al començament del segle XX. El senyor Bartissol (recordeu el nom d’aquest personatge sinistre) va convèncer el municipi que calia enderrocar la muralla perquè la vila esdevingués «una petita Nova York».

Juri que no inventi res. Aquesta expressió grotesca figura en la premsa de l’època. Sense aquesta especulació immobiliària, Perpinyà encara tindria tota la seua muralla com Baiona o Aigües Mortes.

Llotja de Mar

L’antiga porta de Canet, misteriosa i muntanyenca com les entrades de Briançon, va desaparèixer sota els pics i les pales dels arrasadors. L’horrible Bartissol podia refocil·lar-se. Cada pedra enderrocada del vell Perpinyà es va transmutar en lingot d’or.

Com l’antiga ciutat de Königsberg, incendiada sota les bombes l’estiu del 1944, el fantasma de la muralla encara gemega algunes nits. Al peu del Castellet, els sardanistes miren de divertir els turistes cansats per tantes hores passades a la platja.

Cada cop que hi passi, doni un cop d’ull al vell plànol en relleu de la vila. Aquesta torre, simpàtica i un xic totxa, no s’acaba de creure que ha pogut sobreviure a tants setges. M’agrada esperar amics a la terrassa del cafè de la Posta llegint premsa. Fa pocs mesos us hauria recomanat que baixéssiu als lavabos, on reconeixeríeu els decorats dels films de Jean Gabin i Lino Ventura, o d’americanades ambientades a París. Els telèfons s’assemblaven a la cabina on James Coburn espanta amb mistos Audrey Hepburn a Xarada. Malauradament he sentit dir que, en lloc de conservar pietosament aquest rastre d’una època desapareguda, els amos del cafè han preferit encarregar lavabos moderns, impersonals.

El Castellet (pronunciem Castillet com girmà, girmana, gigant, gindarme, xicolata, xirment…) domina el carrer Louis Blanc, que duu fins a la plaça de la Llotja. L’Ajuntament s’ha instal·lat en l’antiga Diputació, vora l’antiga Llotja de Mar. Són palaus elegants, fins, esvelts, d’un gòtic català que retrobem a la Llotja de València i al palau d’Albis a l’Alguer. Les estàtues de Maillol airegen la plaça atapeïda, aixafada per les façanes medievals. A l’entrada del carrer de Sant Joan, la Venus amb collar us somriu. Quan era petit, mon cosí Daniel Picart s’havia exclamat en veure-la: «Oh! La Mare de Déu és tota nua».

SOR ANNA MARIA ANTIGÓ

Un dels personatges més singulars de Perpinyà és sens dubte la venerable Anna Maria Antigó. La trobareu al monestir de Santa Clara, al barri del Vernet. Vivia a l’església de la Real, abans d’haver de seguir les clarisses i traslladar-se al convent, al carrer del general Derroja. Anna Maria Antigó va ser una religiosa nascuda a Perpinyà el 1602 i morta el 1676. Tota la seua vida va lluitar per la fe catòlica i contra l’ocupació francesa, cosa que no impedeix als francesos de dir-li Anne-Marie i de considerar-la dels seus. Tant se val. El seu cos, visible en una urna de vidre, és incorrupte, una particularitat que comparteix amb S.M. Napoleó I. Hauria pogut esmentar Lenin, però els embalsamadors comunistes van retocar-lo tant que els turistes de la plaça Roja ja no veuen el cadàver del gran criminal, sinó una figura de cera.

La devoció popular atribueix molts miracles a la venerable Anna Maria Antigó. Avui encara, els enamorats no correspostos i les minyones porugues abans d’un examen s’agenollen davant seu perquè els ajudi. Per la meua part, eviti d’anar-hi perquè, malgrat el meravellós estat de conservació del cos, aquest espectacle d’una mòmia no m’alegra el dia.

Ara que han triomfat els hereus dels seus enemics, Anna Maria Antigó, si hagués tingut el bon gust de riure’ls les gràcies, com Jacint Rigau o la nissaga Aragó, ja seria santa.

Monestir Santa Clara (Monastère Sainte Claire)

, 107 avinguda del mariscal Joffre, 66000 Perpinyà

b des de França, 04 68 61 29 54; des de fora, 00 33 4 68 61 29 54

EL BOULEVARD KENNEDY

Quan el president Kennedy va morir, jo tenia dos mesos. La premsa va parlar molt més de l’atemptat de Dallas que no del meu naixement. Aquest assassinat va impactar tant els francesos que un munt de municipis l’homenatgen. Una de les avingudes més importants de Massy, ciutat on vaig passar la meua infantesa, es diu Avenue du Président Kennedy.

A Perpinyà no s’han quedat enrere. El Boulevard Kennedy uneix el centre històric al barri del Molí de Vent i la carretera d’Argelers. Pel seu nom, les seues palmeres i els seus gratacels minúsculs, és l’avinguda més americana de Perpinyà, espaiosa, blanca i aèria. Ningú no s’hi aturaria si no s’hi trobés Le Casablanca, un dels millors restaurants marroquins de la ciutat. Personalment m’agrada més Le Jardin de Mogador, a la platja de Canet (25 avinguda del Canigó), però és molt més fàcil aparcar a Perpinyà que no pas a Canet, sobretot a l’estiu.

LA CATEDRAL DE SANT JOAN

Quan era petit, la catedral de Sant Joan de Perpinyà no m’impressionava. Ja havia visitat les catedrals d’Estrasburg, Beauvais, Chartres, Saint-Denis i Notre Dame de París. La catedral de Sant Joan resumeix el drama de la ciutat. Val molt més que la primera impressió decebedora que produeix des de la plaça Gambetta, que tots els perpinyanesos anomenen plaça de la Catedral. Les cases velles i altes, la plaça espaiosa, ens disposen al seu favor, però aquesta façana nua, cancerosa, sense grandesa, i els cairons, dignes d’un celler cooperatiu, m’insuporten. Per què els arquitectes no van posar un campanar correcte, un rosetó? A l’antic cementeri de Sant Joan, reciclat en teatre a les nits d’estiu de Perpinyà, ara li diuen campo santo, perquè no oblidem que érem espanyols abans d’esdevenir francesos. Ja se sap. Mai no hem estat catalans, i el pa amb tomata apareix, als menús, sota el nom de pan con tomate. Per mantenir la faula, totes les guies franceses, sovint ben fetes, afirmen que la catedral és d’estil gòtic meridional, anomenat també gòtic tolosà. La pau que regna en la seu us tranquil·litzarà. Visiteu-ne totes les capelles, una per una, sense pressa. M’agrada particularment el retaule amb sant Francesc de Paula, amb la seua barba, digna d’en Serpico.

EL CARRER DE L’ÀNGEL

Perpinyà és una catalana a l’antiga, púdica i catòlica, que no ensenya els seus tresors als estrangers. S’estima més reservar-los a la seua gent. Per conèixer les belleses de Perpinyà, cal mostrar-se indiscret, un xic mal educat. Des de la plaça Aragó, agafeu el carrer de l’Àngel i pugeu a poc a poc. A la cantonada amb el carrer Mailly, doneu una ullada a la botiga de santons i de caganers. Continueu caminant carrer de l’Àngel amunt. Quan s’entreveu un pati, no dubteu. Us acollirà una cantúria de flors, un ﬂoret d’ocells que refila perquè, com el poeta, no saben fer altra cosa. En aquests patis ombrívols, quin gust fer un te al pic de l’estiu. Sense pressa, arribareu al corn amb el carrer Paratilla, un dels carrers més plaents de la vila amb un bé de Déu de botigues. Us recomani l’adrogueria Sala, una cova d’Alí Babà. Mirant l’aparador, portolà màgic, us embarcareu a bord d’un paquebot de les Messageries Maritimes. Destinació Saigon.

Dues botigues de xicolata (amb i, si us plau) us desafiaran. Ai, la xicolata belga. Els belgues són els reis de la tira dibuixada i de la xicolata. La crec superior a la suïssa.

Desemboquem a la plaça de la República, que els vells anomenen plaça del Mercat. Segons la vostra ideologia, seureu en un dels tres cafès. El bar a ponent —Le Petit Moka— és el cau de la carlinalla. Al cafè a tramuntana —Le Républic’Café— s’hi citen els intel·lectuals d’esquerra, amics de l’exotisme fora de casa i adversaris de la diversitat lingüística a França. Per ells, el català és una romanalla medieval. Al bar al sud, Bar and Britz, no politiquegen.

Si tombeu el carrer del teatre o el de la Fusteria, perveniu a la plaça Rigau, antiga plaça del Blat. Una estàtua de Jacint Rigau, lletjota, hi atreu els coloms incontinents de tot el continent. Aquesta estàtua va suscitar una llarga batalla. Abans de la Segona Guerra Mundial, una estàtua de Gabriel Faraill (1839-1892) homenatjava el pintor. El 1943, els alemanys, que tenien menester de ferro per a l’artilleria, van arrencar totes les estàtues de l’Europa ocupada. A Indoxina els japonesos van fer el mateix. El 1956, Roger Maureso va realitzar una altra estàtua de l’artista. Per la meua part, m’estimi més l’antiga, però no sóc don Daniel sinó don Nadie.

RODALIA

EL PAÍS DE LES VINYES

Vinyes verdes vora el mar

Quan arribareu al Rosselló, tindreu el millor punt de vista des de l’autopista uns quants minuts després de l’antiga duana francesa del Pertús. Des de la carretera de Portbou a Cervera, la vista és sens dubte més bonica, però potser us marejareu i no tindreu aquesta visió global i panoràmica de tota la plana rossellonesa. Tota la gamma entre el blau i el verd hi és present. El verd de les vinyes, diferent segons l’hora i el mes. El verd dels boscos. El blau vivíssim del cel. El blau més clar de la mar. El blau fortuït i ﬂotant del Canigó. I a tot arreu la verdor de les nostres vinyes. Quan hi ha un bri de boira, aquesta blavor verdosa em recorda la selva amazònica, si més no la que conec, la de la pel·lícula Aguirre, la còlera de Déu. La vinya és a casa seua a tot el Rosselló. Des del crest —la terra aspra i seca— de la Salanca fins al regatiu del Riberal. El vi impregna tot el nostre llenguatge. L’expressió anar a les vinyes, en el temps en què no hi havia ni cotxes ni motels, tenia un sentit deliciós i delictiu per als enamorats. Anar a la vinya, en canvi, constituïa un exercici solitari que designava una altra necessitat vital, menys poètica. Com a tot Catalunya, massa pagesos s’han venut. Han venut les terres. Les terres inundables amb noms tan significatius com la figuera molla o l’estanyol.

Verema a Banyuls

El 1976 els pagesos van cremar camions espanyols (una especialitat nostra, que s’està perdent) i van bloquejar les carreteres i les vies de ferrocarril. No en sóc cap entès, però em fa l’efecte que la qualitat dels nostres vins ha millorat molt. El meu avi, Jean Montalat, era un pagès qualsevol del Rosselló. Treballava les terres a consciència sense haver sentit mai parlar d’enologia. Recordi que el padrí, al pic de l’estiu, elaborava barreges innominables. Bevia el seu vi negre glacial amb xarops Teisseire químics. Dins del mateix veire de vi, hi afegia menta, taronjo, granadina i anís. Una porqueria que, ho confessi, refrescava força. Ara els nostres vinyaters són veritables artistes. Saben alambinar totes les sentors del Rosselló en el vi moscat. Tasteu-lo un d’aquells vespres d’hivern, quan bufa una tramuntana intempestiva i mentre una rabassa crema en la llar. Si voleu conèixer les vinyes verdes de Sagarra, passeu per Banyuls de la Marenda i visiteu el celler d’Yvon Berta-Maillol en una petita vall fresca, amb un roquissar caòtic, intacta i arbrada. El rebesnebot de l’escultor us parlarà, en el pur català de la costa i amb una passió juvenil i contagiosa, del seu vi i del nostre país, que s’ha fet estimar a Bèlgica i a Llombardia. L’escriptor André Gide deia: «L’art naît de contraintes et meurt de liberté». La geografia difícil de la Marenda, on les feixes són entre mar i muntanya, permet el miracle de Banyuls. Sense aquesta orografia escabrosa, què s’hauria fet d’aquest vi?

La terra àcida, pobra en matèries orgàniques i permeable, no reté l’aigua. La planta pateix molt, fins als límits de la supervivència. Les arrels baixen profundament —em comenta en JeanLouis Berta-Maillol, que també treballa al celler— per cercar la vida. I mentre bec el got que el simpàtic minyó m’ha proposat, somniï que, com la vinya, la nostra llengua al Rosselló, malgrat els decrets que històricament ens han imposat, viurà encara molts estius en la ﬂaire dels primers raïms i del salobre.

Banyuls de la Marenda

ELS ASPRES

Els Aspres

No és pas fàcil de delimitar els Aspres, aquest país petit a dintre del Rosselló, subcomarca per dir-ho d’alguna manera. Així anomenen els primers contraforts del Canigó, que separen Tuïr de Ceret i davallen fins a Nils. Pollestres i Cànoes ja no en formen part, mentre que Nils i Pontellà en constitueixen els confins orientals.

Alfred Hitchcock hauria rodat un film a Castellnou si s’hagués trobat aquest poble a la Provença, fotografiat sovint com un dels símbols del país, amb el Canigó i el campanar de Cotlliure. Des de Tuïr el camí remingoleja amb moderació a través de la garriga i aviat arribem a Castellnou, on els carrers fan pujada i serpentegen sense cansar el turista més gras. Tret del nom, d’una exhibició de senyeres i d’alguns vells que s’han salvat de la residència, Castellnou ja no és un vilatge català. Tots els habitants, botiguers o ecologistes neorurals parlen el francès de la televisió amb l’accent parisenc. Venen sabonetes, espases per a la mainada —ai, Herodes!—, ampolles de vi moscat, llibres de cuina. La mateixa escòrria comercial que a tot arreu. El nostre país ha perdut la seua aima (ànima), la seua essència.

Val més desfer el camí i pujar fins a la Trinitat. Totes les civilitzacions s’han creat una religió. Sóc catòlic, però confessi que m’avorreixi força a missa. Tinc l’espiritualitat d’un batraci enamoradís. En alguns llocs, com el puig de Vézelay, una capella romànica esgarriada en una vinya, he sentit el començament d’una emoció mística. La capella de la Trinitat i el seu Crist en majestat són una joia de l’art català. Com pot ser que del nostre poble hagués sortit aquest exèrcit meravellós d’artistes? Davant d’aquest Crist no serveix de res teixir mots, anar a pescar alguna metàfora en l’oceà de l’atzar. Silenci!

Sant Marti de la Roca

BAIXÀS

Si voleu saber com era el Rosselló cinquanta anys enrere, sortiu del Soler pel pont de la Tet camí de Vilanova de la Ribera. A la cruïlla de Pesillà, gireu a mà dreta i continueu fins a Vilanova, que travessareu seguint la direcció de Baó (els catalans d’aquí pronunciem Bou, com l’animal). El camí de Baixàs remingoleja entre els camps, els horts i les brues de xiprers. Els verals tenen noms tan francesos com Lo Pla, la Vernosa, els Plans d’Abaix, el còrrec del Manadell, el còrrec de les Gorgues. En arribar a la carretera de Baó (D-616), cal anar a mà esquerra fins a la rotonda i pujar cap a Baixàs. Les vinyes, els olius, texturen el paisatge. En la llunyania, la mar i les muntanyes. Fóra un paisatge perfecte sense la línia d’alta tensió… La muralla de Baixàs, del segle XIV, amb cinc torres rodones i vuit portes, relativitza la noció de progrés. En aquells temps endarrerits d’Inquisició i d’expulsió dels jueus, almenys sabien edificar monuments d’ús militar que ara enriqueixen el nostre patrimoni.

Pels carrerons medievals, un gat dorm en una cadira de plàstic blanca, sota un ventilador atudat. Les ampolles verdes, els trofeus, les taules de marbre, en què els pagesos llegeixen el diari, s’ossifiquen. La primavera balbuceja cap al Canigó, i la tramuntana s’enduu el meu darrer somni.

Amb una mica de sort, trobarem oberta l’església de Santa Maria i podrem admirar el retaule més gran del Rosselló. Obra del manresà Lluís Generes, té disset metres d’alçada per dotze d’amplada. Rutilen els sants en una dolça atmosfera. Una religió capaç de produir tantes meravelles no deu ser tan nociva com afirmen els republicans francesos.

COTLLIURE

Ai, poble de Cotlliure que n’ets de trist!

JACINT VERDAGUER

De petit, em demanava sovint qui era el meu millor amic. Benoît Mailleux o Jean-Luc Moreels? En conèixer Cadaqués em vaig fer la mateixa pregunta. No sé si m’estimi més Cotlliure o Cadaqués. La gran superioritat del poble de la Marenda ve de la seua accessibilitat. Les carreteres fins a Cadaqués remingolegen força per la muntanya. Resulta molt més fàcil anar a Cotlliure. Si no podeu arribar-hi per mar, us recomani que hi aneu amb tren o taxi. Aparcar-hi a l’estiu us farà perdre la paciència.

Les colors de Cotlliure són el roig i el rosa. M’agrada seguir el passeig vora mar. Les barques tafanegen sota el castell. Pensar que l’exèrcit francès s’entrena en aquest palau on els nostres reis estiuejaven. A la tardor, s’hi organitza un saló dels antiquaris on podreu comprar mobles i objectes interessants.

Pels carrers de Cotlliure, totes les llengües es barregen en l’olor de les anxoves i dels pastissos. Si em voleu fer content, cal que eviteu dues coses.

1. No mengeu al restaurant dels Templiers. Els quadres penjats a la paret no compensen la mediocritat i la carestia del menjar. Fugiu-ne!

2. Abans de recollir-vos a la tomba d’Antonio Machado, mite de l’Espanya republicana, mediteu aquestes ratlles: «De aquellos que dicen ser gallegos, catalanes, vascos, extremeños, castellanos, etc., antes que españoles, desconfiad siempre. Suelen ser españoles incompletos, insuficientes, de quienes nada grande puede esperarse».

Si m’haguessin elegit batlle de Cotlliure, hauria tornat el seu taüt i el de la seua mare a Sevilla. S’hi sentiria millor que en la terra catalana, que odiava. Creieu-me. No perdeu temps i visiteu més aviat l’església de Nostra Senyora dels Àngels, on us espera un dels altars més importants de Catalunya, obra de Josep Sunyer.

El moment ideal per conèixer Cotlliure és una nit d’hivern quan bufa la tramuntana i tots els estels estosseguen. Ningú no us molestarà i passejareu pels carrerons. Trobareu tancat l’hotel de la Frégate, del mateix nom que el gran hotel de Nha Trang al temps de la Indoxina francesa. Un fanal il·lumina el rellotge de sol i els geranis del balcó.

L’onada us acompanyarà a rampeu des del castell fins a l’estela als darrers jueus catalans expulsats del reialme. El dia de la inauguració, un rabí va beneir la placa en català i una altra idèntica en francès. Un dia de temporal, la mar se les va endur totes dues. Al cap de pocs dies, va tornar la placa catalana. Aquesta història em sembla tan bonica com les primeres ﬂors en els camps de Castella.

Cotlliure

BULATERNERA

Quan no hi ha gaire trànsit a l’autovia, Bulaternera —el darrer poble del Rosselló— es troba a vint minuts de Perpinyà. A rampeu del Canigó, protegit pel riu Bulès i la seua muralla, un dèdal de carrerons estrets amb cases, altíssims i asfixiants, puja fins a l’església de Sant Sulpici. Darrer baluard del vilatge, l’església fortificada podia sostenir les ràtzies de la morisma. Si mai passeu per aquests verals a la primavera, us aconselli de seguir la professó del Dijous Sant, més autèntica i emocionant que la seua germana perpinyanesa. Els veïns canten vells càntics catalans barrejats amb cants francesos de procedència monàrquica. Evoquen els temps de la separació de l’Església i l’Estat.

A banda d’un paisatge i de pedres, estimem un lloc perquè hi tenim amics. La Marie-Thérèse Pujol, cosina de ma padrina Jeanne, em va acollir quan cercava informacions i testimoniatges sobre Mitrofan Bezsonov, el meu avi rus. A la ratlla dels noranta, era una dona deliciosa, intel·ligent i plena de vitalitat. Examinava la vida i els seus contemporanis amb indulgència. Evocant el mariscal Pétain, m’havia demanat: «Com és possible que aquest home sigui tan avall després d’haver estat tan a dalt?».

Tot el cos li feia mal. Es planyia del foc de Sant Martí que la cremava. Sospirava «el bon Déu vol pas de jo». No. No l’havia oblidada. Volia deixar-nos-la encara un xic. Vaig saber amb una setmana de retard que s’havia mort. Ara eviti de passar per Bulaternera i el seu camí ral.

ILLA

Sovint els pobles s’eixamplen tant que es transformen en ciutats. A Illa li va passar el contrari. És una ciutat que ha esdevingut un indret qualsevol. Quan era petit i travessava Illa amb els avis camí dels Angles, on estiuejàvem per fugir del calmàs (xafogor), la població m’impressionava amb els seus quatre cinemes —Rex, Régent, Moderne, Eden—, la muralla i les seues torres medievals, els camps plens de presseguers. Era al matí i ja els veïns s’atrafegaven. Els furgons Citroën Tube grisos, els camions Goëlette de Renault verds, s’endinsaven per les vinyes.

En aquell temps, no sabia que Illa era la pàtria del poeta Josep Sebastià Pons. Qui el llegeix ara? Alguns occitanistes que voldrien incorporar-lo a la literatura occitana. Han mirat de realitzar la mateixa operació amb Jordi Pere Cerdà. A França coneixen Illa gràcies a la novel·la curta de Prosper Mérimée. La padrina m’havia explicat la llegenda de la Venus i la del cavall d’Espanya que, a l’hora de la seua execució, només es penedia d’haver degollat un infantó al seu bressol…

L’església de Sant Esteve del Pedreguet, on s’aiguabarregen el carrer dels Enamorats i el carrer de la Creu, conserva un patrimoni important: un retaule, una càtedra del segle XVII.

Els orgues d’Illa són menys coneguts que els de Stalin o els dels gats. Aquests penya-segats de terra, inquietants, castell mineral i extravagant, demostren que la natura copia a vegades l’arquitectura humana.

A banda d’aquests tresors, Illa és per mi, sobretot, el país de Miquel Adroher. Un dels homes més generosos que conec.

Professor de literatura francesa medieval a la facultat de Perpinyà, acaba de publicar un recull dels trobadors rossellonesos als segles XII i XIII que permetrà al públic català culte de verificar la proximitat entre català i occità. «Bona dona, pus me fezes gelos, / non amiey re contra-l vostre plazer» (pàg. 164, Bona dona, m’heu tornat gelós, / i no m’agrada res que us pugui desplaure). Al meu parer, aquest llibre fa palès que català i occità formen una llengua Ausbau, com el neerlandès i el meu estimat afrikaans, separada per la història, la guerra i la imbecil·litat dels homes. La unitat antiga roman subjacent malgrat les diferències morfològiques.

En Miquel, amb la gràcia d’un ballarí, es mou en aquest món de delicadesa on els poetes idealitzen la dona en un joc galant i codificat.

TUÏR

Qui recorda que, durant la derrota de l’any 1940, el govern francès havia planejat de refugiar-se a Perpinyà? El president Albert Lebrun ja havia previst d’instal·lar-se en una vil·la de Tuïr.

A les seues Memòries de Guerra, el general De Gaulle li dedica aquestes ratlles: «Le président Lebrun prit congé. Je lui serrai la main avec compassion et cordialité. Au fond, comme chef de l’État, deux choses lui avaient manqué: qu’il fût un chef; qu’il y eût un État» (El president Lebrun es va acomiadar. Li vaig tocar la mà amb compassió i cordialitat. En els fons, com a cap d’estat, dues coses li havien mancat: que fos un cap; que hi hagués un estat). Llàstima que el general no s’hagi dedicat més a la literatura, per a la qual manifestava tants dots.

El poble de Tuïr ha crescut molt des d’aquesta època. Els darrers pagesos de l’Aspre s’estimen més baixar-hi que no anar a Perpinyà. Tuïr disposa de moltes facilitats. Bancs, un mercat, molts llocs per aparcar, supermercats i fins i tot un burger davant d’una capella romànica, incrèdula.

El 25 d’abril del 1930 va morir Josep Ribère, el darrer terrissaire de Tuïr. D’ençà que es va tancar el seu obrador, es va perdre tot un artesanat que contribuïa modestament a la bellesa del món. A banda dels càntirs i de les terrisses, reservats a la producció local, Tuïr era famós gràcies als cellers de Byrrh. No em vingueu amb aquest vermut nostrat. Deu anys enrere, una nit d’estiu en què feia molta calor, em vaig emborratxar amb una ampolla de Byrrh sense haver-ho premeditat mentre mirava Pierrot le fou de Jean-Luc Godard. Ara hi sóc al·lèrgic, tant al cineasta com a la beguda. Tant de bo em passés el mateix amb els aliments que engreixen.

Als cellers de Byrrh hi caben moltes bótes gegantines, altes i fortes com un concert de Bach. Quan era petit, aquests bocois, anomenats foudres en francès, m’impressionaven, ja que els associava amb la foudre (el llamp). Una miríada de trens sortien dels cellers i portaven la beguda preciosa a tots els confins de l’imperi. De Nouméa a Hanoi. De Casablanca a Damasc. La pròxima vegada que veieu una pel·lícula d’aquesta època, potser us fixareu en les parets clafertes de publicitats de Byrrh, un dels símbols de França, com les cançons de Charles Trenet, les samarretes Lacoste, els ganivets Opinel, els vins blancs de Saumur dolços com un vals, els jardins de Chantilly, les roses de Chenonceau i les minyones sentimentals de Musset.

Tuïr

ELNA

Elna

Ceret és possiblement la població important més catalana del país, però supera els límits de la nostra guia. Després de Ceret, Elna podria reivindicar aquest títol. Durant molts segles, Elna, ciutat des de l’edat mitjana mentre Perpinyà era una vila, va discutir la capitalitat del Rosselló. Fins a la Revolució Francesa, la seu episcopal es trobava a Elna. Els elnesos de soca-rel pronuncien Ielna.

Durant l’anomenada croada contra la Corona d’Aragó, entre el 22 i el 25 de maig del 1285, les tropes franceses van prendre la ciutat, van forçar les portes de la catedral abans de degollar els veïns. La humanitat ha progressat. Ara s’hauria solucionat tot en cinc minuts…

Aturonada rere una muralla, Elna i les seues torres aristocratitzen l’Albera i tota la plana del Rosselló. La catedral de Santa Eulàlia i Santa Júlia, una de les perles del nostre romànic, tranquil·litza i convida a la meditació. De l’antic bisbat, el testimoni més imposant és el claustre romànic amb el seu marbre gris que blaveja. A desgrat de les guerres, va saber protegir la seua ànima. A la galeria de ponent, entreu en el món màgic del romànic nostrat amb una ﬂora i una fauna extravagants. A les galeries del nord i de l’oest, tota una tribu bíblica broda una tapisseria de pedra. Quan tanta beutat us hagi cansat, perdeu-vos pels carrers, on ﬂota una olor d’anís, i no us oblideu d’agrair la vida.

ARGELERS DE LA MARENDA

La platja d’Argelers ha deixat un mal record en la memòria col·lectiva dels catalans. Quan passegi per aquests verals, em costa associar-los amb aquesta tragèdia, perquè la platja d’Argelers és avui dia un dels llocs més agradables del Rosselló. La mar, els jardins minuciosos, la pineda, les muntanyes clapejades de vinyes i castells, els vells hotels, el casino d’un altre temps i les antigues torres proclamen la bellesa de la vida malgrat tot allò que sabem.

SALSES

A Salses arribem als confins septentrionals de Catalunya. El fort, tan imposant, tan robust, no va poder contenir, inutile ornement, les hosts franceses.

Toni Royo Pérez, amic meu natural de Castelló de la Plana, un dia de l’agost del 1985 que passejàvem per Salses, va observar que el català s’hi parlava més que a d’altres vilatges veïns. «L’orgullet de ser l’últim poble, per petit que siga, deu comptar».

Crec que, si hi tornéssim ara, ens costaria trobar-hi catalanoparlants, llevat de vells pagesos. No puc passar pels carrers de Salses sense pensar en el títol de la novel·la d’Alan Paton Cry, the Beloved Country. Per mi, country i language són quasibé sinònims. Si els catalans del nord no hi fan res, aviat la ratlla estatal coincidirà amb la frontera lingüística i caldrà dir «de la Jonquera a Guardamar». A casa nostra, la llengua catalana només quedarà als llibres, als diccionaris de Creixells i Botet, en els mapes. Ningú no sabrà que Escaró es pronunciava Ascrú; Baó, Bou; Cànoes, Cànus; Tuïr, Tuï. Si els habitants, que llueixen la senyera per qualsevol motiu, no malden per conservar la joia més bonica del nostre tresor, la llengua catalana serà parlada per una minoria de patrio tes tossuts, desconnectats de la resta de la societat, estrangers a casa seua, exiliats permanents, vaga secta càtara, club de zombis desesperats.

RIBESALTES

Ribesaltes és una població molt catalana, amb la seua rambla que desdiu l’estàtua eqüestre del mariscal Joffre, homenatge del poble al seu fill més famós. Possiblement els estornells no llegeixen els llibres d’història i bombardegen el mariscal així com els cotxes de la vora. Es lliuren a la mateixa ocupació amb d’altres estàtues a Perpinyà, Tuïr, Millars o Figueres.

Hi ha casals molt bonics a Ribesaltes que es remunten a l’època quan el vi es venia bé. No queda res de l’antic camp de Ribesaltes on van internar successivament els republicans espanyols, els jueus, els resistents, els presoners alemanys, els militants de l’FLN algerià, els partidaris de l’Algèria francesa i els harkis, soldats algerians de l’exèrcit francès.

A Ribesaltes, podreu visitar la casa del mariscal Joffre, que no presenta gaire interès si no us apassiona la història de la Primera Guerra Mundial. Quantes coses podríem dir sobre el mariscal! Malgrat la llegenda, era una nul·litat militar segons la majoria dels historiadors moderns. Autor del pla de defensa que desembocà en l’ocupació de tot el nord de França, Joffre desaprovà la iniciativa del general Gallieni, que, defensor de la guarnició de París, en contra de totes les regles militars, va llançar una ofensiva partint de la capital que havia de defendre. Sense entrar en els detalls, citarem l’opinió dels polítics de l’època sobre el cabdill. Clemenceau pensava: «Le général en chef est un criminel…». Quan el van promoure a la dignitat de mariscal per destituir-lo, Aristide Briand va declarar: «Je vais lui mettre un bâton de maréchal dans la gueule…».

La catalanitat del mariscal no va passar de testimonial. A Joffre li agradava d’enraonar en llengua nostra als soldats del Rosselló, però res més. El tinent coronel Fabry, que era el seu cap de gabinet, també afirma que el general parlava català sempre que en tenia l’ocasió; citem-ne les paraules: «Quan trobava un català s’expressava sempre en la parla (ell en diu patois!) del seu país. A tots els parlava del pare i de la mare. Quantes llàgrimes no es vessaven després de tan dolces paraules! (…) Pel que fa a la pronúncia, palesà sempre, en parlar francès, un fort accent català».

L’Agli a Ribesaltes

Pronunciava, per exemple, ann outre per en outre, infaanterie per infanterie. El poble nord-català es reconeixia en aquest ribesaltès que parlava català tothora. «Companys i amics, m’excusareu de vos ho dir en català mes cada cop que me’n vaig al Rosselló, tan aviat com sun passat Narbona, l’aire del país, los estanys que travessem, les vinyes que veiem pertot a l’entorn, les cofes catalanes que porten les dones, tot me fa descuidar lo parlar francès; sembla que sun pas mai eixit del país».

Val la pena citar la fi del seu discurs als Jocs ﬂorals del 1920 a Barcelona: «Antes d’acabar, vos diré en català del Rosselló, que és germà del vostre, tota la regoneixença (sic) que tinc per la rebuda que m’heu fet».

Com diu Joan Garrabou, a la pàgina 40 del mateix llibre, Joffre en «separar —ni que sigui agermanant— una llengua única, mostra més bé que no pas cap paràfrasi la tràgica ambigüitat de sentiments i d’idees dels fills de pobles dividits».

És significatiu notar que el mariscal no reposa pas en terra catalana sinó França endins… En realitat, Josep Joffre, pel seu paper en el conﬂicte nacional francès, ha contribuït a l’adhesió cada vegada més completa de la població rossellonesa a un destí francès.

El mariscal Joffre i els germans Aragó, igual que Arthur Conte o Annie Pujol, palesen un exemple de reeixida exemplar pels nord-catalans.

Per haver afirmat aquestes opinions, el senyor André Bascou, batlle de Ribesaltes, pressionat per la família del mariscal, va prohibir la presentació a la biblioteca de Ribesaltes de la meua novella La guerra dels cornuts, prevista d’unes setmanes ençà. Aquesta és la llibertat d’expressió tal com existeix a la doulce France.

EL FENOLLEDÈS

El Fenolledès és una terra misteriosa. Fins a la Revolució Francesa, depenia del bisbat de Narbona. La gent hi parla el mateix occità meridional que a Quilhan, amb una fonètica quasibé catalana.

Aquesta terra, inquietant i nostàlgica, blanca com el dol xinès, no ha canviat gaire d’ençà del segle XIX. Uns castells vigilen la plana i les valls. Querbús (Quéribus en francès), el darrer baluard càtar, s’endevina bé de Perpinyà estant. Si un bisbe adoptés les creences dels Bons Homes i ordenés sacerdots, la fe càtara podria tornar a néixer… Si algú hi està interessat, que escrigui a l’editorial. Ja avisaré algun manicomi perquè el vinguin a recollir.

Venint de Perpinyà, el millor camí d’entrada al Fenolledès passa per Cases de Pena. Un ermità viu a dalt de la famosa penya. Baixa al poble dos cops a la setmana. Arribem aviat a Estagell, pàtria dels germans Aragó i darrer poble abans la Gavatxeria. No sé pas per què. Malgrat els cotxes nous, les comoditats de la modernitat, sempre em fa l’efecte que torni cinquanta anys enrere quan passi per Estagell. No em sorprendria que Jean Gabin o Paul Frankeur s’entaulessin en una taula veïna a la terrassa del cafè del Comerç. D’on ve aquesta impressió? Del rellotge de l’ajuntament? De les adrogueries? De les olives que serveixen per a l’aperitiu?

Passat Estagell comença la terra occitana. El paisatge, d’una gran bellesa, traspua tristor a cada vinya, cada turó. Imagini amors mortes, suïcidis sentimentals, casaments arranjats, atrocitats rurals. Una melangia s’incrusta a tota l’ànima. Val més parar per emborratxar-se o llegir un llibre d’en Bezsonoff-Montalat.

A LA RECERCA DE L’ADN DE CATALUNYA

A vegades els geògrafs i els historiadors s’equivoquen. Descriuen la Catalunya Nord com el conjunt de les terres catalanes annexionades a França el segle XVII. Per mi, la Catalunya Nord és un arxipèlag. El Rosselló, el Conflent i el Vallespir formen illes amb un petit braç de mar que les separa. El Capcir i la Cerdanya, país del muntanyols, voguen més lluny.

El visitant vingut de l’Empordà o d’una altra comarca catalana s’ha d’impregnar d’aquesta veritat. Per a la immensa majoria dels seus habitants, a la Catalunya Nord hi viuen els catalans de debò, que se senten francesos i catalans. Els altres catalans són cosins llunyans separats pels capricis de la història. La veritable llengua catalana, per ells, és la seua i no la vostra, que trobaran tan castellanitzada com la seua us semblarà afrancesada. «Vérité en deçà des Pyrénées, erreur au delà…».

Al nord del Rosselló viu una gent que parla l’occità, una llengua bessona de la nostra. Li diuen aquí el gavatx. L’occità llenguadocià sol desplaure als rossellonesos perquè s’assembla massa al nostre parlar. L’occità provençal, ja prou diferent, en canvi no molesta a ningú.

Fa anys, panys i cadaules que em preocupa l’essència de la catalanitat. Un turista atent que visita un poblet basc trigarà una estona abans de poder afirmar si es troba al País Basc sota administració francesa o bé al sud. Sense un diagnòstic lúcid no podrem realitzar el nostre projecte de reconstrucció nacional i, a fortiori, restablir el nostre país en les seues fronteres històriques. L’honestedat intel·lectual ens obliga a reconèixer que, de moment, qualsevol persona reconeix amb un minut si passeja per un poble rossellonès o empordanès. Tanmateix, es podria fer la mateixa observació amb els vilatges del Rosselló i els del baix Llenguadoc. En aquest matís, en aquest no res, es deu amagar l’ànima de la nostra terra. De vint anys ençà, vaig amunt i avall dels poblets a cavall de la frontera a la recerca de l’ADN nacional.

El camp, les vinyes i els xiprers a l’entorn de Narbona s’assemblen molt al Rosselló, però no és el mateix país… Mai no me’n vaig adonar com aquella tarda d’estiu del 1990 quan, de retorn de Lió, vaig parar a Valença. Tots els carrers del nucli antic, els palaus blancs del temps de Haussmann en els bulevards, em van fer pensar en Narbona.

Per què la passejada de les Barques a Narbona em recorda Valença del Roine? Si pogués copsar aquest misteri. Els felibres com el marquès Folco de Baroncelli us diran que, tant a Valença com a Narbona, s’hi parla la llengua d’oc. Ja ho sé. «Me fasiéu esplica mounte, en s’envenènt, coumençavon de li coumprene en parlant prouvençau, e lou cor me mancavo, escoutant si responso, talamen aviéu pòu que Valènço siguésse pas de nosto terro: n’en ere jalous coume d’un fin jouièu e quasimen coume d’uno amouroso» (Em feia explicar on, en tornar, començaven a entendre’ls parlant provençal, i em batia el cor, escoltant les respostes, de tanta por que tenia que Valença no fos nostra: n’era gelós com d’un fi joiell i quasi com d’una enamorada).

El parlar de Valença, per poc que el vaig sentir, em va sonar com provençal amb accent de Lió. Un provençal clafert d’ics difícilment entenedor, mentre que l’occità de Narbona poc es diferencia del català de Perpinyà. D’on ve aquest sentiment de parentiu entre Valença i Narbona i de forasteria entre Narbona i Perpinyà?

Ara us proposaré una excursió a la Gavatxeria propera. El millor camí per anar-hi és la carretera de la mar —la departamental 81—, que us durà, a través de la Salanca, de Canet a Leucata. La Gran Enciclopèdia Catalana i l’Institut d’Estudis Occitans escriuen Leucata, però aquí coneixem aquest poble sota el nom de Llucata.

El municipi es divideix en quatre barris distints. El vell vilatge, la platja, Port Leucata i La Franqui. Tolerat entre un estany, la mar i un penya-segat, el poble sota el castell arruïnat va fer de frontera durant segles. Al barri de la platja s’hi respiren aires d’antany. Als vells potes negres els agrada passejar-s’hi per retrobar les sentors del país perdut.

Les vil·les que escalen el penya-segat, vistes des de lluny, tenen un no sé què de piràmides asteques. A baix, el mateix carrer —Avenue Jean Jaurès a llevant i Avenue Francis Vals a ponent— travessa el poble i passa davant dues places on s’instal·len mercats i encants. Les cases tenen el gust, la ﬂaire, la color de les cases del Rosselló, però ja som en terra occitana. Els pescaires i els pagesos no parlen català sinó occità.

Deu anys enrere es van organitzar dos estius seguits unes trobades catalanooccitanes a l’antiga frontera. No he oblidat els debats interessants a Fitó i Llucata amb Jaume Queralt, Pere Figueres, Ives Roqueta, Gerard Jacquet. Tant de bo que tornessin a preparar nous encontres.

L’estàtua de Françoise de Cezelli, a dalt de l’Avenue du Docteur Sidras, recorda el setge del poble el 1590 i la seua resistència als exèrcits espanyols.

Oblidem aquesta època tràgica i volem cap a La Franqui. L’estació viu del turisme, però no s’ha prostituït com les altres platges. No em sembla pas xocant que hi hagi rics i pobres. A mi m’agradaria que un ric no es pogués guanyar més de cinc cops la mesada del més pobre. Entre els palaus de Miami i les basses de Calcuta la mida hauria de passar. A la Franqui hi ha restaurants amb productes congelats com a tot arreu, és clar, però pocs. El penya-segat s’esmicola lentament des dels grecs. El cràpula esclavista d’Henry de Monfreid hi escrivia les seues novel·les. Algunes vil·les fan migdiada abans dels maleficis del vespre. Tots els blaus de la mar s’esvoletegen. Al lluny, les torres de La Novèla es persuadeixen que no pertorben l’harmonia del paisatge. Al peu de la pineda que ha colonitzat el penya-segat, les aigües del grau brillen i proven que la vida val la pena de ser viscuda. Als amargats professionals, als nostàlgics malaltissos, els convidi a passejar vora aquests estanys. La vida és bonica, no fotem!

EL VIATGE DE TOTS SANTS

Cada any, per Tots Sants, tenia costum de pujar a Virà, vilatjot del Fenolledès. Hi passava el dia amb la meua amiga Maryse, que havia succeït el seu pare Étienne Espinet a la batllia. Havíem simpatitzat xerrant a les galeries del liceu de Perpinyà on treballàvem. Bonica, elegant, divertida, la Maryse semblava que s’hagués especialitzat en les llengües amenaçades. A banda del català, que comprenia i xampurrejava, dominava l’occità i el cors. Estimava el seu poblet i, malgrat el càncer que havia superat, esmerçava molta energia per animar-lo. S’enorgullia d’haver creat el festival del cavall.

Cada any, quan pujava a Virà, era una festa. M’aixecava d’hora, em mudava i, de camí, escoltava cançons de Juliette Gréco i Jean-Claude Pascal. Travessava congostos, boscos espessos, molt diferents dels paisatges de la plana rossellonesa. Els pagesos parlaven el mateix occità que a Quilhan.

Quan reconeixia la vella casa grisa, la Maryse em demanava que arrambés el cotxe a la placeta de dalt per evitar els renys del veí. Mentre la meua amiga apuntava el dinar, donava un cop d’ull als llibres de la petita biblioteca instal·lada sota la foto de son pare. Hi havia un bé de Déu de vells volums del Livre de Poche. Menjàvem rient, explicant-nos els darrers xipots del liceu, contents de retrobar-nos. Parlàvem de la seua filla Caroline, de Jean Dutourd, de la política local i estatal.

Havent dinat, baixàvem al cementiri de butxaca i ens recollíem davant la tomba del petit Jean-François, mort a tres anys.

Entràvem al petit ajuntament. Em mostrava la llista dels antics batlles, l’arxiu del municipi. M’agradava aquesta continuïtat de la democràcia. Caminàvem pel bosc, on la tardor ens acollia amb totes les seues olors i les seues colors. Ens confiàvem secrets, ens donàvem mútuament consells sentimentals.

Abans que es fes fosc, me n’anava. Ens prometíem de veure’ns aviat. Una nit d’hivern, fa set anys, vaig saber llegint el diari que el càncer, gelós que fos tan guapa i tan riallera, l’havia vençuda. De tant en tant, escolti una cançó de la Gréco.

Nils, Perpinyà,

3 de març del 2014 - 19 de juliol del 2014

VOCABULARI

Els catalans de cada banda de l’Albera som/estem separats per la mateixa llengua. Aquí teniu un petit lèxic dels regionalismes que apareixen en el llibre. Hi ha centenars de paraules dialectals, però en el context de la llengua parlada s’entenen de seguit. Sempre us queda la solució de demanar aclariments als vostres interlocutors.

a polit compte!

noga nou f

adiu salut!, adéu!

nois (els) gitanos (els)

adobar arreglar

padrí avi

allumar encendre

pallago xic, noi

anguilar (s’) esmunyir-se

parpallol/parpinyol papallona

aper arada

patna paella

arrestar aturar

patota nina (joguet)

atudar apagar

peirer paleta, mestre de cases

belleu potser

peixoneria peixateria

boles de picolat mandonguilles de carn picada

per mor de per tal de

botar inflar

pescaire pescador

bullinada la nostra bullabessa

potes negres Pieds-Noirs, francesos d’Algèria

bunyetes bunyols de la talla d’un plat

potó petó

ca gos

punyeta masturbació

calces pantalons

quelcom alguna cosa

cambajó pernil, cuixot

quitllar dreçar, trempar

cambra estança de dormir

rapar trobar

cap bri gens. Tinc pas cap bri menester de tu = No et necessito gens

recossirar recercar mirar atentament una cosa

espellir descloure (una flor)

repeix àpat

espepissar escorcollar

repetell del sol baterell

espertinar berenar

repotegaire rondinaire

espiar mirar

ribera riu

fa/fava! vatua!

ringaire amant

feda ovella f

rosquilles petit bescuit rodó en forma de corona i amb gust d’anís

fringaire amant

s’anguilar esmunyir-se

gaio guerxo

sàller/sallir sortir

gitar llençar/tirar

sanglantana/singlantana sargantana

hajar heure, haver; donar, acostar una cosa a algú; obtenir, aconseguir

sous diners

let lleig

sus sobre

llestar triar

trapar trobar

llucet llampec

trauc trau, forat

mainatge nen

traucar foradar, despuntar

manyac gentil, dolç

trefugir neguitejar

menar conduir, portar un cotxe

trufa/trumfa patata

merlingots caramels negres amb ametlles mes però

votura cotxe

minyó noi

xipot xafarderia

nin nen

PETITA BIBLIOGRAFIA

FERRER, ALÀ BAYLAC. Catalunya Nord, societat i identitat, reflexions, vivències i panorama català. Llibres del Trabucaire. Canet del Rosselló, 2009.

BEZSONOFF, JOAN-DANIEL. Un país de butxaca. Empúries. Barcelona, 2010.

BOTET, RENAT. Vocabulari específic rossellonès. Llibres del Trabucaire. Canet del Rosselló, 1997. Indispensable.

CALMETTE, JOSEPH; VIDAL, PIERRE. Histoire du Roussillon. H. Champion. París, 1923.

CAMPS, CHRISTIAN. Perpignan pas à pas. Horvath. Lió, 1993.

Pyrénéees-Orientales Roussillon, amb un estudi de Christian Camps sobre la literatura nord-catalana. Bonneton, París, 2000.

CREIXELL, LLUÍS. Diccionari bàsic francès-català. Tercera edició ampliada, Universitat de Perpinyà. Perpinyà, 1983. Una obra mestra, indispensable, molt precisa.

BOISSIÈRE, JEAN-GALTIER. Histoire de la grande guerre 1914-1918. Production de Paris. París, data de publicació desconeguda.

GARRABOU, JOAN. Joffre. Número 44 de la col·lecció «Gent Nostra». Edicions de Nou Art Thor. Barcelona, 1986.

Gran geografia comarcal de Catalunya, volum sobre el Rosselló amb un estudi de Pere Verdaguer sobre la literatura rossellonesa. Una catedral!

PRAT, ENRIC; VILA, PEP. Mil anys de llengua i literatura al Rosselló. Trabucaire. Canet, 2002.

VERDAGUER, PERE. Lectures escollides rosselloneses. Barcino. Barcelona, 1966.

Poesia rossellonesa del segle XX. Edicions 62. Barcelona, 1973.

AGRAÏMENTS

Voldria agrair a tots els amics que m’han ajudat durant la redacció d’aquest llibre. Valèria Gaillard Francesch, Vicenç Pagès Jordà, Jordi Van Campen Oriol, Terric Lausa, Roger Bofill, Enric Vilanova Cortassa, Enric Balaguer, Pasqual Tirach Alventosa i Joan Lluís Mas.

JOAN-DANIEL BEZSONOFF i MONTALAT (Perpinyà, 1963) és un escriptor nord-català i un dels autors contemporanis en llengua catalana més destacats de la Catalunya del Nord. Va estudiar filologia francesa, filologia castellana i català. Ha exercit la docència de llengua catalana i col·labora en diferents mitjans de comunicació.

D’entre la seva producció novel·lística destaquen Les dones de paper (2001), La presonera d’Alger (2002), La guerra dels cornuts (2004, premis Just M. Casero i Méditerranée Roussillon), Les amnèsies de Déu (2006, premis Joan Crexells, Salambó i Maria Àngels Anglada), Els taxistes del tsar (2007), Matar De Gaulle (2014, premi Joaquim Amat-Piniella). També ha publicat els llibres de memòries Una educació francesa (2009, premis Lletra d’Or i Setè Cel), Un país de butxaca (2010) i Les meues universitats (2012). També és autor d’una Guia sentimental de Perpinyà (2015) i del Diccionari occità provençal - català (2015).